Ухвала
Іменем України

27 вересня 2021 року
м. Київ
Провадження № 51-4134 ск 21
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
вироком Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Шиякерань Астаринського району Азейбаржанської Республіки, зареєстрований по АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 ,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки, і покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Вирішено питання про судові витрати у справі.
Скасовано арешт на автомобіль «HYUNDAISANTA FE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року, та повернуто власнику ОСОБА_5 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року вирок залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 17 лютого 2019 року о 22 годині 10 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «HYUNDAI SANTAFE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 84 км/год по вул. Чкалова зі сторони вул. Шевченко в напрямку вул. Академіка Проскури в м. Харкові. Під час руху ОСОБА_5 , рухаючись в районі вул. Чкалова, 13, діючи необережно, перевищуючи максимально дозволену швидкість у населеному пункті, проявив необачність та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_6 , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу, чим порушив вимоги п. п. 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху України та допустив наїзд на потерпілого ОСОБА_6 , який перетинав проїзну частину зліва направо по ходу руху його автомобіля, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 ставить питання про зміну постановлених судових рішень щодо ОСОБА_5 в частині розміру призначеного основного покарання, а саме, просить зменшити тривалість іспитового строку, застосованого згідно з ст. 75 КК України до 1 року, та без призначення додаткового виду покарання позбавлення права керування транспортними засобами. Зазначає, що судами порушені вимоги ст. ст. 65, 66, 69, 55 КК України. Вказує, що засуджений повністю відшкодував шкоду потерпілій, визнав у повному обсязі свою вину у вчиненому, вперше вчинив кримінальне правопорушення, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, потерпіла претензій будь-якого характеру до засудженого не має, і основним видом трудової діяльності засудженого є саме керування транспортним засобом.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 , та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримані.
Суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який вину визнав, щиро розкаявся, за місцем роботи у ТОВ «Транс-Автосервіс» характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Крім того, обґрунтовано у якості обставини, що пом`якшує покарання визнано судом і взято до уваги щире каяття добровільне відшкодування потерпілій (матері померлого ОСОБА_6 ) шкоди, а також визнання своєї провини, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 , основного покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та можливість його виправлення без ізоляції від суспільства і звільнив засудженого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку на підставі статей 75, 76 КК України.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.

Призначаючи засудженому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, районний суд врахував конкретні обставини кримінального провадження та наслідки кримінального правопорушення.
У вироку наведено переконливі підстави такого рішення, покарання належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження нових правопорушень та відповідає вимогам статтей 50, 65 КК України. З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції.

Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у касаційній скарзі не наведено. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі викладені у скарзі посилання й доводи захисника ОСОБА_7 щодо призначення ОСОБА_5 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами та зменшення іспитового строку, і не встановивши підстав для зміни вироку районного суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши це рішення.
Зокрема, апеляційний суд погодився зі встановленими районним судом обставинами, які враховуються та оцінюються під час призначення покарання, передусім з точки зору ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та суспільної небезпеки винної особи, указав про обґрунтованість висновку місцевого суду щодо наявності підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на наслідки вчиненого засудженим кримінального правопорушення - смерть потерпілого.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8