Справа № № 585/3412/21
Номер провадження 1-в/585/299/21
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
21 грудня 2021 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни в режимі відеоконференцзв`язку клопотання засудженого ОСОБА_4 , 1980 року народження про заміну не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк,-

В С Т А Н О В И В:
1. 19 листопада 2021 року до суду звернувся засуджений ОСОБА_4 з клопотанням про заміну не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк та про зарахування відбутого строку покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
2. Своє клопотання ОСОБА_4 мотивує тим, що він є засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі вироком Апеляційного суду Київської області від 01.10.2003 року. На день звернення до суду він відбув 18 років та 1 місяць довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує статтю 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини . Відмітив, що рішенням ЄС від 12.03.2019 року «Пєтухов проти України № 2» визнано, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених порушує статтю 3 Конвенції у зв`язку з фактично нескоротимим довічним ув`язненням. На сьогоднішній день він знаходиться в тих же умовах, що й знаходився ОСОБА_6 в момент подачі заяви до Європейського суду з прав людини. У його випадку фактично існує те ж саме порушення. Вважав, що оскільки КК України визначає такий вид покарання як довічне позбавлення волі, але його застосування суперечить нормам вищої юридичної сили рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України № 2», ОСОБА_4 вважає, що його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішення Європейського суду з прав людини.
3. У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених ним у клопотанні.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання засудженого та просив його задовольнити.
В судовому засіданні прокурор в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 просив відмовити, оскільки вирішення питання про заміну або зменшення покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі не знаходиться в повноваженні суду.
4. Суд вислухавши пояснення засудженого, його адвоката та прокурора ознайомившись з матеріалами справи та матеріалами особової справи засудженого прийшов до наступних висновків.
5. З пояснень засудженого та його клопотання встановлено, що вироком Апеляційного суду Київської області від 01.10.2003 року ОСОБА_4 засуджений за ст.ст.115 ч.2 п.6,13,215 КК України і йому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахується з 18 жовтня 2002 року.
Згідно характеристики засуджений ОСОБА_4 за час відбування покарання в ДУ Роменська ВК № 56 характеризується з позитивного боку, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. За виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, встановлених Кримінально-виконавчим кодексом та правилами внутрішнього розпорядку колонії заохочувався 2 рази.
6. Згідно ч.2 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
За злочини, передбачені п.п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Статтею ст. 64 ч. 1 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.
Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, які відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
У відповідності до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч.1 ст.81 КК України та заміна невідбутої частини покараннябільш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України можуть застосуватисьдо осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
При розгляді клопотання засудженого суд виходить з вимог ч.1 ст.82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не передбачена.
Чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість звільнення за певних обставин. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_4 .
При цьому доводи засудженого з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України»№2, про те, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з чим засудженого необхідно звільнити від подальшого відбуття покарання, застосувавши при цьому міжнародне право, не є переконливими для суду.
Так, за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.
У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
У своїй постанові від 15 травня 2019 року (реєстраційний номер 82120695) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України»№2 («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13). У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).
Рішенням Конституційного суду України від 16.09.2021 року № № 6-р(II)/2021, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язати Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

На день прийняття цього рішення Верховна Рада України не провела нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та Рішення Конституційного суду України від 16.09.2021 року № № 6-р(II)/2021.

Відтак, на сьогоднішній день чинне кримінальне законодавство не передбачає процедури та не надає судам повноважень вирішувати питання звільнення осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення від подальшого відбуття покарання призначеного судом або пом`якшувати його, навіть за умови, що покарання у виді довічного позбавлення волі без альтернативи його перегляду не відповідає Конституції України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_4 задоволенню не підлягає з огляду на відсутність законодавчо встановленої процедури вирішення такого клопотання та повноважень суду вирішувати питання доцільності подальшого утримання ОСОБА_4 в місцях позбавлення волі.

З огляду на те, що суд не має законодавчого права вирішувати питання про відповідність чи не відповідність призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод оскільки це питання не належить до питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, та не передбачено ст. 537 КПК, а тому клопотання ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 7,9, 376, 537, 539 КПК України, Суд,-
П О С Т А Н О В И В:
1. В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , 1980 року народження про заміну не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк ,- відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня оголошення ухвали суду, засудженим - з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги ухвала набирає законної сили в день розгляду справи апеляційним судом, якщо таку не було скасовано.

Повний текст ухвали оголошено 24 грудня 2021 року о 08 годині 00 хвилин.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО
МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1