Дата документу 22.11.2021 Справа № 317/2104/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 317/2104/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/1355/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченої ОСОБА_9 ,
захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянула 22 листопада 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисникаобвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 3 червня 2021 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Красна Зорька Сімферопольського району АР Крим, громадянки України, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

26 січня 2020 року приблизно об 11 год. 30 хв. ОСОБА_9 , маючи умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, перебуваючи у приміщенні кухні квартири АДРЕСА_2 , в ході сварки з потерпілою ОСОБА_7 , руками штовхнула останню, в результаті чого ОСОБА_7 впала на підлогу, після чого ОСОБА_9 нанесла потерпілій не менше десяти ударів кулаками обох рук в область її голови, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_7 , згідно з висновком експерта комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради № 391 від 24.04.2020 року спричинені тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 3 червня 2021 року:
ОСОБА_9 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і їй призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили ухвалено не обирати.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про стягнення на її користь з обвинуваченої ОСОБА_9 моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 2997 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто сім) грн. 40 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

В іншій частині позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 відмовлено.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_10 не погоджується з оскаржуваним вироком, просить дослідити та надати оцінку доказам, якими обґрунтовується оскаржуваний вирок, на предмет законності їх отримання, допустимості та належної оцінки, а також ті докази, що підтверджують недоведеність вини ОСОБА_9 , але судом до уваги не взяті. Скасувати вирок суду, позовні вимоги відхилити, а кримінальне провадження закрити у зв`язку не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд не надав жодної оцінки доводам сторони захисту у судових дебатах, в тому числі доводу про відсутність повноважень у слідчих у вказаному кримінальному провадженні, у зв`язку з відсутністю постанови керівника органу досудового розслідування щодо здійснення досудового розслідування слідчою групою.

Суд не надав жодної оцінки розбіжностям у показах потерпілої та свідка ОСОБА_11 , на підставі яких фактично ґрунтується все обвинувачення. Також не прийнято до уваги і розбіжність у показах самої потерпілої та свідка ОСОБА_11 з іншими допитаними у судовому засіданні свідками. Судом безпідставно не надано жодної оцінки доводам сторони захисту у судових дебатах з приводу надання свідком ОСОБА_11 неправдивих показань під присягою.

Суд належним чином не спростував жодного доводу сторони захисту, викладеного у клопотанні про визнання висновку експерта № 391 від 06.04.2020 року, висновку експерта № 273/к від 16.05.2020 року та медичної документації недопустимими доказами. Також суд не прийняв до уваги, що ні у судовому засіданні, ні під час досудового розслідування, потерпіла не надавала медичні документи, на підставі яких було проведено експертизи. Таким чином, не відкриття стороні захисту медичної документації свідчить про порушення права на захист.

Також стороною захисту було подано клопотання про недопустимість протоколів проведення слідчого експерименту через порушення вимог ч. 5 ст. 240 КПК України, а саме проведення слідчого експерименту відбувалось у приміщенні без згоди його власника. Однак, в оскаржуваному вироку суд вказану підставу не спростував. Крім того, в порушення вимог ч. 6 ст. 240 КПК України в протоколах слідчого експерименту не викладені умови та результати слідчого експерименту.

Позиції учасників судового провадження

Адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу. Зазначив, що в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про призначення групи слідчих. У потерпілої наявні хронічні захворювання. Під час огляду потерпілої лікар не знайшов видимих ознак струсу головного мозку. В судовому засіданні не було допитано лікаря ОСОБА_12 . Сама потерпіла в той день швидку не викликала, при цьому, обвинувачена отримала рублену рану.
Обвинувачена ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримала позицію свого захисника та просила задовольнити його апеляційну скаргу. Зазначила, що вона не била свою сестру.
Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні висловила заперечення проти доводів та вимог апеляційної скарги захисника та просила залишити її без задоволення. Зазначила, що вона викликала швидку, оскільки їй стало погано, у неї підвищився тиск, однак не поїхала до лікарні, оскільки не могла залишити мати. Вранці вона поїхала до 5 лікарні, де їй зробили обстеження та запропонували стаціонарне лікування. Спочатку вона відмовилась, але потім погодилась.
Представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.
Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення стосовно доводів та вимог апеляційної скарги через її необґрунтованість.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Стосовно заявленого в судовому засіданні клопотання захисника адвоката ОСОБА_10 про повторне дослідження протоколів слідчих експериментів, колегія суддів зауважує, що процесуальне законодавство передбачає виключні підстави для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, які мають бути доведені ініціатором клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.

Між тим, адвокат ОСОБА_10 не наводить визначених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, фактично апелянт не погоджується із загальним висновком суду щодо визнання винною ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 125 КК України.

При цьому, сторона захисту при апеляційному розгляді не зазначає обґрунтовані підстави для повторного дослідження доказів.

Оскільки судове слідство у суді апеляційної інстанції в даному випадку не повинно дублювати дослідження доказів, яке проводилось у суді першої інстанції, що буде порушенням закріплених ст.ст. 7, 22, 26 КПК України засадам кримінального провадження, за відсутності передбачених процесуальним законом підстав апеляційна інстанція відхилила вимогу апелянта в даній частині.

Будь-яких порушень з боку суду першої інстанції у дослідженні доказів чи неповноти у цьому питанні не встановлено, а тому виключних підстав для повторного дослідження не вбачається, оскільки в протилежному випадку будуть порушені закріплені ст.ст. 7, 9, 10, 22, 26 КПК України принципи щодо законності, рівності перед законом і судом, змагальності сторін та диспозитивності.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові ЄУ № 154/2975/17 (провадження 51-437км20) від 16.03.2021 року, згідно якої незгода сторони кримінального провадження, зокрема з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.
Одночасно з цього питання, відповідно до ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», судова колегія зауважує на практиці Європейського суду з прав людини, зокрема викладеної у рішенні у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року, згідно якої повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченої, виклав у вироку мотиви своїх висновків.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав власних висновків.

Так, у суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_9 , надаючи пояснення стосовно висунутого обвинувачення вказала про невизнання провини та пояснила, що вона з потерпілою по черзі доглядали за своєю хворою матір`ю. Потім вона поїхала до Ізраїлю, тому догляд за матір`ю здійснювала її сестра ОСОБА_7 . Повернувшись з Ізраїлю, 26.01.2020 року вона приїхала провідати матір, там знаходилась її сестра ОСОБА_7 зі своєю донькою. Між нею та сестрою виникла сварка з приводу відсутності продуктів харчування. ОСОБА_7 ображала її та всю її родину, підстрибувала, плювала в обличчя, вона схопила її за волосся, яке було зібрано в хвіст, на що ОСОБА_7 вчепилась в неї. Після чого, вона ( ОСОБА_9 ) намагалась відступити і в цей час почула удар по голові. У неї з голови пішла кров і сестра її відпустила. Вона викликала собі швидку допомогу, їй зробили перев`язку та забрали в 5 міську лікарню для накладення швів. Зазначила, що ніяких ударів потерпілій вона не наносила, тільки утримувала за волосся, коли та намагалась її вдарити.

Разом з тим, версія обвинуваченої, яка полягала у тому, що вона не завдавала тілесних ушкоджень своїй сестрі, та доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника з цього приводу, спростовуються безпосередньо дослідженими судом першої інстанції та проаналізованими доказами.

З цього приводу судова колегія звертає увагу, що правильність наведених у вироку показань потерпілої, свідків та письмових доказів, сторона захисту не спростовує.

Зокрема, за показаннями потерпілої ОСОБА_7 вбачається, що 26.01.2020 року вона приїхала до матері, її донька також приїхала, щоб допомогти. В цей же день приїхала ОСОБА_9 , вона пройшла одразу до матері в кімнату та перебувала там біля однієї години. Коли ОСОБА_9 вийшла від матері, вона знаходилась на кухні та розвішувала білизну, її донька також сиділа на кухні. Обвинувачена сказала, що бажає поговорити, після чого одразу збила потерпілу з ніг, скрутила волосся, повалила її на підлогу та почала наносити удари, зажавши її ногами, наносила удари по голові. Потерпіла почала махати руками, намацала дошку для нарізання продуктів, вдарила нею назад та попала обвинуваченій по голові. Пояснила, що після інциденту, біля 6 години вечора їй стало погано, почались запаморочення, нудота та блювота, вона викликала швидку допомогу, однак від госпіталізації відмовилась. Зранку поїхала в 5-ту міську лікарню, де також відмовилась від госпіталізації. А на наступний день їй знову стало погано і вона вже лягла в лікарню на стаціонарне лікування.

З показань свідка ОСОБА_11 , яка є донькою потерпілої ОСОБА_7 , встановлено, що 26 січня 2020 року вона приїхала разом з матір`ю до бабусі, куди також приїхала і її тітка ОСОБА_9 . Коли ОСОБА_9 прийшла до квартири, вона мовчки пройшла в кімнату до бабусі, мати свідка в цей час прала білизну. Приблизно через годину обвинувачена вийшла з кімнати бабусі, пройшла на кухню, де знаходилась свідок та почала її обвинувачувати, що вона нічого не купила з продуктів харчування. ОСОБА_7 на кухні розвішувала білизну, стоячи на носочках та сказала ОСОБА_9 , щоб вона не чіпала її дочку, на що ОСОБА_9 повалила її на підлогу та почала бити, при цьому, вона тримала її за шию, наносила удари кулаками, утримуючи потерпілу між ніг. ЇЇ мати ОСОБА_7 , щоб звільнитись від захвату, рукою щось намацала та перекинула через себе, це була дошка для нарізання, яка, як потім з`ясувалось, попала в голову обвинуваченої. Пояснила, після ударів ОСОБА_9 її мати знаходилась на стаціонарному лікуванні у зв`язку зі струсом головного мозку.

Показання потерпілої та свідка, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, узгоджуються між собою та не містять істотних суперечностей щодо обставин кримінального провадження, а тому посилання захисника в апеляційній скарзі на наявність розбіжностей в їх показаннях, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність показань потерпілої та свідка районний суд не знаходить.

Не наведено таких підстав стороною захисту і в ході апеляційного розгляду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 не суперечать показанням, наданим ними під час проведення слідчих експериментів 15.05.2020 року за їх участю, де останні показали механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а також взаєморозташування учасників події (а.п. 78-82, 83-86).

Наявність у потерпілої струсу головного мозку підтверджується медичною документацією ОСОБА_7 , яка міститься в матеріалах кримінального провадження (а.п. 59, 60, 61, 73).

Допитаний в якості свідка лікар-нейрохірург КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР ОСОБА_13 зазначив, що 27.01.2020 року каретою швидкої допомоги до приймального відділення лікарні була доставлена ОСОБА_7 , яка скаржилась на запаморочення та нудоту, викликані її побиттям ОСОБА_9 . Після обстеження на комп`ютерному томографі, вона була оглянута лікарем. Видимих тілесних ушкоджень, а саме синців, подряпин при її огляді встановлено не було, гострої вогнищевої патології головного мозку на КТ не виявлено, тому на той час підстав для її госпіталізації не вбачалось. Діагноз «струс головного мозку» виставлений пацієнту на підставі клінічної симптоматики за показаннями потерпілої і може бути без наявності видимих тілесних ушкоджень.

За показаннями допитаної в якості свідка завідуючої неврологічним відділенням КНП «Міська лікарня № 2» ЗМР ОСОБА_14 встановлено, що 28.01.2020 року в лікарню каретою швидкої допомого з КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР була доставлена ОСОБА_7 зі скаргами на головний біль, нудоту, запаморочення. Була оглянута в приймальному відділенні та госпіталізована в стаціонарне відділення з діагнозом «струс головного мозку», який проявлявся симптомами, на які вона скаржилась.

З показань свідка лікаря-невропатолога КНП «Міська лікарня № 2» ЗМР ОСОБА_15 вбачається, що ОСОБА_7 була доставлена 28.01.2020 року в лікарню каретою швидкої допомоги з КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР зі скаргами на нудоту, головний біль, запаморочення. З її слів, була побита родичкою 26.01.2020 року. Діагноз «струс головного мозку» був поставлений нейрохірургом КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» ЗМР. Там же їй було проведено і КТ головного мозку.

Згідно висновку експерта № 391 від 24.04.2020 року струс головного мозку у ОСОБА_7 кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Виявлене тілесне ушкодження у ОСОБА_7 часто утворюється від дії тупого предмета. Давність утворення тілесного ушкодження у ОСОБА_7 не суперечить терміну, вказаному освідуваною і в наданій медичній документації. Діагноз: «Забій м`яких тканин голови», встановлений лікарями-спеціалістами КНП «Міська лікарня № 2» в записах представленої медичної документації не підтверджений об`єктивними даними і згідно з п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, 1995 р.» не повинен враховуватись при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Взаєморозташування ОСОБА_7 і нападаючого в момент спричинення тілесного ушкодження могло бути будь-яким при умові доступності відповідної ділянки тіла для нанесення удару. Не виключено утворення тілесного ушкодження у ОСОБА_7 за механізмом, вказаним в ході допиту ОСОБА_7 від 06.04.2020 року (а.п. 74-77).

Відповідно до висновку комісійної експертизи № 273/к від 21.05.2020 року у ОСОБА_7 виявлено струс головного мозку, який часто утворюється від дії тупих предметів. Співставляючи локалізацію (область голови), характер травмуючого предмету у ОСОБА_7 з механізмом їх утворень, за даними протоколів допиту та слідчих експериментів за участю потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 встановлено співпадіння. При цьому, суттєвих розбіжностей не виявлено. Усе наведене схилило експерта до висновку, що виникнення ушкодження у ОСОБА_7 при обставинах, наведених в протоколах проведення допитів та слідчих експериментів не виключається (а.п. 87-97).

Наведені докази у своєму логічному зв`язку вказують на доведення провини ОСОБА_9 за ч.2 ст. 125 КК України при обставинах встановлених судом першої інстанції.

Твердження захисника про не відкриття стороні захисту медичної документації, на підставі якої були проведені експертні дослідження, що в свою чергу, тягне за собою визнання висновків експертів № 391 від 24.04.2020 року та № 273/к від 16.05.2020 року недопустимими доказами, були предметом перевірки в суді першої інстанції, та вказаним доводам була надана ґрунтовна та вичерпна відповідь, з якою погоджується й судова колегія.

Так, судові експертизи були проведені у відповідності до положень ст. 242 КПК України, а саме: компетентною експертною установою, на підставі постанови слідчого, експерт попереджався про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причини від виконання покладених на нього обов`язків, а результати відкриті протилежній стороні кримінального провадження у належний спосіб, з дотриманням вимог, встановлених ст. 290 КПК України.

Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України.

Водночас, захист не позбавлений можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджувались.

Зважаючи на ст.ст. 22, 290, 412 КПК, у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 КПК України.

Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта.

Більш того, таке право може бути реалізовано і під час судового розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак, відповідного клопотання стороною захисту заявлено не було, сторона захисту в ході судового розгляду не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки.

Аналогічна правова позиція міститься у висновку Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19).

Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку потерпіла ОСОБА_7 під час її допиту в суді підтвердила факт добровільної передачі слідчому медичних документів, тому не було необхідності звертатись з відповідним клопотанням про надання дозволу на тимчасовий доступ до медичної документації до слідчого судді.

Копії медичних документів, долучені потерпілою ОСОБА_7 до матеріалів кримінального провадження за її заявою (а.п. 67).

При цьому, у висновку експерта № 391 від 24.04.2020 року чітко зазначено, на підставі яких медичних документів експертом проводилась судово-медична експертиза потерпілої ОСОБА_7 . Зазначені обставини також підтвердила допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_16 .

З огляду на викладене, доводи сторони захисту про недопустимість як доказу висновків експертів № 391 від 24.04.2020 року та № 273/к від 16.05.2020 року через невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПК України медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є неприйнятними.

Більш того, допитана в суді першої інстанції експерт ОСОБА_16 підтвердила свій висновок та зазначила, що експертиза проведена на підставі медичної документації, наданої на її вимогу слідчим, про що зазначено у висновку експертизи.

Доказів того, що зазначений висновок є неправдивим, захисником не було надано. Його сумніви щодо наявності тілесних ушкоджень та їх тяжкості, які встановлені у потерпілої ОСОБА_7 , є лише припущенням і нічим не підтверджені, даний висновок ним не спростований жодним чином.

Посилання захисника про порушення вимог ч.ч. 5, 6 ст. 240 КПК України під час проведення слідчих експериментів за участю потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 , що свідчить про недопустимість вказаних доказів, є безпідставними.

Так, вищевказані слідчі дії проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а саме вимог ст. 240 КПК України.

Зі змісту протоколів проведення слідчих експериментів вбачається, що, всупереч доводів захисника, вони містять зазначення умов їх проведення та результати слідчих експериментів.

Відповідно до ч. 5 ст. 240 КПК України, слідчий експеримент, що проводиться в житлі чи іншому володінні особи, здійснюється лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором, або прокурора, яке розглядається в порядку, передбаченому цим Кодексом, для розгляду клопотань про проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи.

Законом не встановлено обов`язкову письмову форму дозволу особи, яка є володільцем житла чи іншого володіння особи. Під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції ні потерпіла ОСОБА_7 , ні свідок ОСОБА_11 , та, навіть, сама обвинувачена ОСОБА_9 не зазначали про те, що слідчі експерименти проводились без згоди володільця житла та будь-яких скарг чи заяв з цього приводу у відповідні органи не надавали.

Перевіряючи доводи захисту про відсутність в матеріалах кримінального провадження постанови керівника органу досудового розслідування щодо здійснення досудового розслідування групою слідчих, що свідчить про відсутність повноважень у слідчих на розслідування вказаного кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Так, дійсно в матеріалах даного кримінального провадження відсутня постанова керівника органу досудового розслідування про визначення групи слідчих.

Заперечуючи апеляційним доводам, під час апеляційного розгляду прокурором було надано письмове доручення від 25 лютого 2020 року, яким т.в.о. начальника СВ Запорізького РВП Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області капітан поліції ОСОБА_17 доручає слідчим цього відділу ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 провести досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, а 3 липня 2020 року начальником СВ Запорізького РВП Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області підполковником поліції ОСОБА_21 аналогічним дорученням здійснення досудового розслідування доручено слідчим ОСОБА_18 та ОСОБА_22 .

Частиною 3 статті 110 КПК України визначено, що рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови.

Однак за змістом пунктів 8, 17 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу керівник органу досудового розслідування і слідчий є самостійними суб`єктами, повноваження яких визначені в окремих статтях КПК України (ст.ст. 39, 40 КПК).

Положення ст. 110 КПК України не містять імперативних приписів про те, що керівник органу досудового розслідування приймає своє рішення у формі постанов.

Повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового «доручення», яке містить ті самі реквізити, що й постанова, зокрема: посада особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК України), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, попередню правову кваліфікацію та вказівки щодо проведення якісного, ефективного і оперативного досудового розслідування, не суперечить вимогам ст. 39 КПК України і є достатнім документом для наділення такого слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Прийняття рішення саме у такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів, відповідаючи на наведений апеляційний довод, констатує наявність процесуального документу, яким визначено слідчих у даному провадженні, а форма даного документу у вигляді письмового доручення не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону щодо визначення керівником органу досудового розслідування слідчих, що відповідає повноваженням керівника, а тому відхиляє ці доводи апелянта.

Такі висновки колегії суддів обумовлені правовою позицією, викладеною в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 серпня 2021 року у справі № 663/267/19 (провадження № 51-3344км20).

Апеляційним судом встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку, і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої складу інкримінованого їй злочину, доведеність її вини у вчиненні цього злочину та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

При аналізі досліджених доказів, суд не допустив порушень ст. 94 КПК України з приводу оцінки доказів.

Суд у вироку навів переконливі мотиви, з яких підстав він не приймає до уваги показання обвинуваченої щодо не нанесення ударів потерпілій, з огляду на те, що вони спростовуються послідовними та детальними показаннями потерпілої, свідків, протоколами проведення слідчих експериментів та висновками експертів, які узгоджуються між собою та суперечать показанням обвинуваченої, та з яких беззаперечно вбачається спричинення обвинуваченою тілесних ушкоджень потерпілій.

Перелічені у вироку докази переконують колегію суддів в правильності висновку районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за встановлених місцевим судом обставин.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченої та на кваліфікацію її дій, колегією суддів не виявлено.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суд при розгляді даного провадження детально перевірив усі доводи сторони захисту, які є аналогічними при апеляційному розгляді, та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Районний суд, аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає необхідним апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисникаобвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 3 червня 2021 року відносно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4