Ухвала
Іменем України
15 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 695/1398/20
провадження № 51-5040 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000182, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Веселий Хутір Чорнобаївського району Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кам`янське Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Черкаси, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України).,
встановив:
За вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня 2021 року ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено кожному покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Черкаським апеляційним судом ухвалою від 02 серпня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня 2021 року без змін.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить скасувати вказані судові рішення та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Посилається на те, що суди безпідставно врахували те, що обвинувачений ОСОБА_5 не визнав вину у скоєному правопорушенні, як обставину, що обтяжує відповідальність. На думку захисника, це призвело до збільшення терміну його покарання. Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні рішення невірно сформульовано резолютивну частину вироку.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к та інші).
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, зокрема, що він раніше неодноразово судимий, не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Врахував відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, відповідно до статей 66, 67 КК України.
Крім цього, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді реального позбавлення волі, місцевим судом враховано, що ОСОБА_5 , маючи не зняту і не погашену судимість за вчинення корисливих злочинів, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, продовжив свою злочинну діяльність, повторно вчинив новий умисний злочин проти власності, свою причетність до вчинення кримінального правопорушення заперечував, у скоєному правопорушенні не розкаявся. У зв`язку з чим місцевий суд дійшов висновку, що перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства на даний час є неможливе і необхідним покаранням для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень є покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції погоджується, що суд першої інстанції вірно призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , передбачене санкцією інкримінованої статті КК України, воно відповідає характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим правопорушення, даним, що характеризують його особу і є достатнім та справедливим.
Що стосується доводів захисника з приводу того, що судом першої інстанції при ухваленні рішення невірно сформульовано резолютивну частину вироку, слід вказати наступне.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції при формулюванні резолютивної частини вироку зазначив «визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і призначити кожному покарання у виді 5 років позбавлення волі».
Хоча, таке формулювання резолютивної частини не відповідає вимогам ч. 3 ст. 368 КПК України, проте, на думку Суду, допущене судом порушення в даному конкретному випадку не є тим істотним порушенням, яке б в цілому вплинуло чи могло б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненому ним злочині, правильність кваліфікації його дій або у правильності призначеного покарання, і перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу та постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.
Разом з цим слід зазначити, що стороною захисту вказаний вирок суду в частині невідповідності призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , в апеляційному порядку стороною захисту не оскаржувався, у зв`язку з чим Верховний Суд позбавлений можливості перевірити рішення суду апеляційної інстанції в цій частині.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності пом`якшити покарання засудженому, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Отже, касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня 2021 року та ухвали Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 20 січня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3