Провадження №1-в/127/660/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника засудженого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від покарання або заміну виду покарання, -

Встановив:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від покарання або заміну виду покарання.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, а подальше його тримання під вартою порушує ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, відповідно до висновків Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України № 2» та інших справах, довічне ув`язнення порушує Конвенцію, тобто є катуванням, нелюдським, жорстоким, таким, що принижує гідність, поводженням чи покаранням, тому просить звільнити його від відбування покарання або замінити вид покарання, тобто замінити довічне позбавлення волі на певний строк.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив його задовольнити. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Вважає, що подальше виконання вироку є катуванням, жорстоким поводженням, що принижує його гідність.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 підтримав клопотання свого підзахисного та просив його задовольнити в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та відмовити в його задоволенні за безпідставністю.

Дослідивши матеріали заяви засудженого, заслухавши його доводи, позицію захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчившиматеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Київського обласного суду від 23.01.1997 за п. «а», п. «е» ст. 93, ст. 17 п. «а», п. «в», п. «г», п. «е» ст. 93, ст. 190-1, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 145, ч. 2 ст. 80 КК України, з урахуванням положень ст. 42 КК України, до остаточного покарання у виді смертної кари шляхом розстрілу з конфіскацією всього особисто належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 04.12.1997, вирок Київського обласного суду від 23.01.1997, в частині відносно ОСОБА_4 змінено, виключено з обвинувачення відносно ОСОБА_4 за ст. 17 п. «в» ст. 93 КК України, в решті вирок залишено без змін.

Постановою Київського обласного суду від 15.06.2000, засудженому ОСОБА_4 основне покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з утриманням в тюрмі суворого режиму.

На даний час ОСОБА_4 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Так, статтею ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність не передбачено механізму звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, однак передбачений механізм захисту прав таких засуджених, шляхом помилування.

У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати особам засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

Крім того, постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) підкреслено, що Європейським судом з прав людини прийнято рішення від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України», яке 09.09.2019 набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Цим рішенням визнано, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи грунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Так, Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 08.07.2020 про перегляд судових рішень на підставі рішення ЕСПЛ у справі «Петухов проти України № 2», дійшов висновку, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції.

Окрім того, 08.07.2020 Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України № 2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в своїй заяві засуджений ОСОБА_4 фактично просить змінити вирок Київського обласного суду від 23.01.1997 та Ухвалу Верховного Суду України від 04.12.1997 щодо нього та призначити йому інше (строкове) покарання.

Однак ч. 2 ст. 22 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Майже аналогічні положення містила ст. 403 КПК 1960 року, який діяв на момент засудження ОСОБА_4 за вказаними статтями КК України 1960 року. Зокрема положенням вказаної статті передбачалось, що вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 засуджений вироком Київського обласного суду від 23.01.1997 до покарання у виді смертної кари шляхом розстрілу з конфіскацією всього особисто належного йому майна, Ухвалою Верховного Суду України від 04.12.1997, вирок Київського обласного суду від 23.01.1997, в частині відносно ОСОБА_4 змінено, виключено з обвинувачення відносно ОСОБА_4 за ст. 17 п. «в» ст. 93 КК України, в решті вирок залишено без змін. Постановою Київського обласного суду від 15.06.2000, засудженому ОСОБА_4 основне покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з утриманням в тюрмі суворого режиму.

З розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, вбачається, що вирок Київського обласного суду від 23.01.1997 набрав законної сили 04.12.1997 та підлягає негайному виконанню.

Зазначені рішення суду набрали законної сили і, з огляду на наведені вище положення Закону, підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, суд звертає увагу, що у суду відсутні повноваження змінювати їх.

Загальні засади кримінального провадження, а саме на положення ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 12 КПК України, як і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений та його захисник, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили, в тому числі і з огляду на наявне на даний час законодавче регулювання таких правовідносин та питань щодо відбуття особами такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

Суд також звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_4 засуджений за умисне вбивство людей за обтяжуючих обставин та до нього застосовано покарання, у вигляді смертної кари, що діяла на момент вчинення ОСОБА_4 злочинів.

Разом з тим, 22.02.2000 Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і ст. 24 КК України, яка передбачала міру покарання «смертна кара» - виключено, а доповнено ст. 25-2 КК України, згідно якої найсуворішою мірою покарання є «довічне позбавлення волі».

В зв`язку з внесеними змінами, вирок Київського обласного суду від 23.01.1997, яким ОСОБА_4 засуджено до смертної кари, приведено у відповідність з вимогами Закону та постановою Київського обласного суду від 15.06.2000, засудженому ОСОБА_4 основне покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з утриманням в тюрмі суворого режиму.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Враховуючи викладене, а також те, що на даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_4 будь-яким законом не усунута, а тому стверджувати, що засуджений був таким чином підданим катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, тобто було порушено ст. 3 Європейської конвенції з прав людини, за умови відповідно законодавчого врегулювання такого виду покарання, є безпідставним.

Так, гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17 грудня 2013 року у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Як зазначалось вище, за нормами діючого законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відноситься до компетенції суду.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_4 .

Тому, з огляду на невизначеність питання можливого перегляду вироку щодо довічного позбавлення волі в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення засудженого від подальшого його відбування на законодавчому рівні, національні суди позбавлені будь-якої процесуальної можливості для вирішення таких питань на даний час, не дивлячись на встановлення рішеннями ЄСПЛ порушень Україною відповідних положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому встановлення судом факту, що довічне позбавлення волі не має реалістичних перспектив звільнення, не передбачено положеннями КК та КПК України, і встановлення такого факту рішеннями ЄСПЛ само собі без відповідних змін до нормативно-правових актів України, не може вплинути на позитивне вирішення питання про звільнення засудженого ОСОБА_4 від призначеного вироком покарання у виді довічного позбавлення волі, який набрав законної сили та виконується на даний час.

Таким чином, на думку суду, на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для звільнення засуджених до довічного позбавлення волі у зв`язку із відбуттям строку покарання або ж заміні строку покарання.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 370-372, 395, 537, 539 КПК України, суд -

Ухвалив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від покарання або заміну виду покарання відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: