ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/424/22 Справа № 204/7347/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року у провадженні за заявою ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі,

за участю:
прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ :
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі відмовлено.
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №1-42/2004, відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись катуванням, нелюдським покаранням чи покарання, що принижує гідність особи, що узгоджується з рішеннями ЄСПЛ, зокрема у справах Ласло Магьяр проти Угорщини, Кафкаріс проти Кіпру та ін. В той же час, суд першої інстанції вказав, що необхідних змін в національне законодавство на виконання рішення ЄСПЛ у справах Петухов проти України, Старишко проти України та Лопата та інші проти України для усунення порушень ст. 3 Конвенції законодавцем не внесено. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що нормами КПК України, зокрема положеннями ст. 537-539 КПК України не передбачена можливість встановлення юридичних фактів, в тому числі й визнання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та постановити нову, якою заяву засудженого ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що ОСОБА_7 було засуджено вироком Дніпропетровського обласного суду 26 грудня 1996 року до покарання у виді розстрілу та таке покарання було замінено на довічне позбавлення волі Постановою Дніпропетровського обласного суду від 18 серпня 2000 року. В той же час, рішенням Конституційного Суду України №11-рп/99 від 29.12.1999 року, покарання у виді смертної кари було визнано таким, що не відповідає конституції, а тому окремі положення КК України у зв`язку з цим було визнано неконституційними. З огляду на ту обставину, що зміни до КК України, внесені Законом України Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України №1483-ІІІ від 22 лютого 2000 року, якими покарання у виді смертної кари було замінено довічним позбавленням волі, набрали чинності лише 05 квітня 2000 року, у період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року максимальне покарання було у вигляді 15 років позбавлення волі, що, з урахуванням дії кримінального закону у часі, є підставою для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі засудженому ОСОБА_7 .
Крім того, посилається й на те, що кожна особа, яка засуджується до довічного позбавлення волі повинна мати стимул для перевиховання, щоб через деякий проміжок часу, мати можливість повернутись до нормального життя, а відсутність таких стимулів вказує на нелюдське поводження та катування, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження.
Засуджений та його захисник підтримали апеляційну скаргу захисника і з підстав, викладених в скарзі, просили її задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Перевіривши доводи апеляційної скарги засудженого, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а ухвала суду є законною, обґрунтованою та ухваленою у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.
За матеріалами справи, ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 за ч. 2 ст. 206, ч. 4 ст. 19, ч. 3 ст. 117, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 118, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 206, ст. 208, ч. 1 ст. 108, ч. 4 ст. 19, п.п. «е», «ж» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено виключну міру покарання смертну кару розстріл. Ухвалою Верховного Суду України від 25.03.1997, вирок Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 відносно ОСОБА_7 залишено без змін.
Ухвалою судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 18.08.2000 ОСОБА_7 замінено призначене покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Посилання ОСОБА_7 на ту обставину, що призначене йому покарання порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), є неприйнятним, з огляду на таке.
ЄСПЛ зазначив у низці своїх рішень, в тому числі й від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України», що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.
Тобто, вказаним рішенням ЄСПЛ зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі, тим більше не визнає його катуванням або таким, що принижує гідність особи.
У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Європейська конвенція з прав людини (далі ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.
Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС), яка 08.07.2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п. 53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п. 19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).
ВП ВС зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_9 полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.
Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Підсумовуючи зазначене, як ЄСПЛ, так КСУ і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16.04.2009).
Таким чином, на переконання апеляційного суду, при прийнятті ухвали суд першої інстанції, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, дійшов правильного і обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого та визнання покарання у виді довічного позбавлення волі катування, нелюдським та принижуючим гідність.
Стосовно доводів апеляційної скарги захисника, колегія суддів зазначає, що засудженим ОСОБА_7 у клопотанні ставилось питання про визнання катуванням нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі, яке по суті розглянув суд, надавши доводами клопотання належної правової оцінки, а захисник у своїй апеляційній скарзі, з посиланнями на рішення КСУ №11-рп/99 від 29.12.1999 року вказує про необхідність заміни покарання у виді довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, що не було предметом розгляду судом першої інстанції, а тому зазначені доводи апеляційним судом не розглядаються.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та достатньо мотивованою у зв`язку з чим має бути залишена без змін.
У випадку законодавчого запровадження належної правової процедури, засуджений не позбавлений права звернення з відповідною заявою у визначені кримінально-процесуальній формі.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2021 року про відмову у задоволенні засудженого ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4