ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/619/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
07 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
Головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5
за участю прокурора - ОСОБА_6
потерпілого - ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року у відношенні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,-

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого в с. Єлизаветівка, Лозівського району, Харківської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, одруженого, військовозобов`язаного, не працюючого, який зареєстрований та мешкає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимого :
19.11.2007 вироком Жовтневого райсуду м. Харкова за ст. 187 ч. 2 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31.01.2008 вирок змінено в частині призначеного кримінального покарання, визначено до відбуття 6 років позбавлення волі; ухвалою Дергачівського райсуду Харківської області від 12.12.2011, на підстав ст. 81 КК України, звільненого від відбування покарання умовно достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 14 днів;
Визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 187 ч. 2 КК України та призначено покарання, на підставі цього закону у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, з відбуттям покарання у кримінально виконавчій установі закритого типу. Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_8 відраховано з моменту звернення вироку суду до виконання.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ( в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015, який на підставі Закону України № 2046- VІІІ від 18.05.2017 втратив чинність з 21.06.2017 ), зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення в період з 04.11.2016 по 07.11.2016 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженого в смт. Червоний Донець, Балаклійського району, Харківської області, громадянина України, українця, з середньо спеціальною освітою, одруженого, військовозобов`язаного, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою : АДРЕСА_2 ;
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 187 ч. 2 КК України та призначено покарання, на підставі цього закону у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, з відбуттям покарання у кримінально виконавчій установі закритого типу.
Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_9 відраховано з моменту звернення вироку суду до виконання.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ( в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015, який на підставі Закону України № 2046- VІІІ від 18.05.2017 втратив чинність з 21.06.2017 ), зараховано засудженому ОСОБА_9 строк його покарання строк попереднього ув`язнення в період з 04.11.2016 по 07.11.2016 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно вироку 04 листопада 2016 року близько 07 години 40 хвилин підсудний ОСОБА_8 , який є особою, яка раніше вчинила розбій, разом з підсудним ОСОБА_9 перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_3 , звернули увагу на раніше незнайомого їм потерпілого ОСОБА_7 , який рухався з двору вищезазначеного будинку та мав при собі сумку з особистими речами, яка висіла у нього через плече.
Після чого у підсудних ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_7 з застосування щодо нього, з метою подолання можливого опору, насильства небезпечного для його життя і здоров`я та заволодіння належним йому майном сумкою з особистими речами, для реалізації якого підсудні узгодили свої протиправні дії.
Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, підсудні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, розуміючи протиправність своїх злочинних дій, діючи узгоджено, за попередньою змовою в групі осіб, настигли потерпілого ОСОБА_7 та вчинили на нього розбійний напад з метою заволодіння належним йому майном, і бажаючи подолати волю потерпілого до опору, нанесли останньому удар в область голови справа, висловлюючи при цьому вимогу віддати їм належну потерпілому ОСОБА_7 сумку з особистим майном.
При цьому, застосовуючи під час переслідування потерпілого ОСОБА_7 , який намагався втекти від нападників, насильство, небезпечне для його життя та здоров`я, яке виразилось в сумісному нанесенні підсудними ОСОБА_8 та ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_7 множинних ударів рукам, ногами та наявним у підсудного ОСОБА_8 дерев`яним предметом в область голови та тулуба, заподіяли потерпілому тілесні ушкодження, а саме : поєднану закриту черепно мозкова та щелепно лицьову травму у вигляді струсу головного мозку, перелому кісток носу з наявністю забитої рани на спинці носу в середній третині ( після первинної хірургічної обробки ), забиту рану в ділянці проекції зовнішнього кінця лівої надбрівної дуги ( яка загоїлась з утворенням рубця ), синці у лівій та правій навколо очних ділянках та в ділянці проекції правого скронево нижньощелепного суглобу, садна у лобній ділянці, яка за ступенем тяжкості, у своєї сукупності, належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я, тривалість якого перевищує 6-ть днів, але не перевищує 3-х тижнів ( 21 день ); садна на передній поверхні грудей в дільниці проекції 3-го правого ребра по навкологрудиної лінії, на тильній поверхні правої кисті в ділянці проекції дистальних міжфалангових суглобів 1, 3 та 4 пальців, які за ступенем тяжкості, як такі що викликають незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб і за цією ознакою відносяться до легких тілесних ушкоджень, тим самим бажаючи подолати волю потерпілого ОСОБА_7 до опору, підсудні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вимагали від потерпілого передати наявну у останнього сумку, в якій знаходилися особисті речі потерпілого та грошові кошти в сумі 1033 гривень. При цьому, в процесі побиття потерпілого ОСОБА_7 підсудний ОСОБА_8 рукою тягнув за ручку сумку, яка висіла у потерпілого через плече, намагаючись її зірвати з пліч потерпілого, проте підсудні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не змогли заволодіти належним потерпілому майном в зв`язку з опором ОСОБА_7 , котрий утримував сумку руками, а також у зв`язку з тим, що їх злочинні дії були помічені співробітниками служби охорони, які на автомобілі проїздив повз місце скоєння злочину, що в свою чергу, з метою уникнення затримання на місці вчинення злочину, змусило підсудних з місця вчинення злочину зникнути.
В апеляційній скарзі захисник обвинувачених - адвокат ОСОБА_10 просить скасувати вирок та постановити свою ухвалу, якою закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, таким який підлягає скасуванню з постановленням ухвали про закриття відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального провадження.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в своїх показах, наданих безпосередньо суду, заперечували проти того, що вони заздалегідь домовилися між собою вчинити розбійний напад та здійснили його стосовно на раніш незнайомого їм ОСОБА_7 та намагались заволодіти його майном.
Допитані судом безпосередньо у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не надали будь який свідчень на підтвердження тих обставин, які зазначені у вироку суду як такі при яких на потерпілого був здійснений розбійний напад.
Автор апеляційної скарги ставить під сумнів покази свідка ОСОБА_20 , оскільки цей свідок не чув про що розмовляли ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , але бачив як ОСОБА_8 бив потерпілого предметом обмотаним синьою ізоляційною стрічкою в область голови, лівою рукою намагаючись зірвати з його пліч сумку, однак потерпілий ОСОБА_7 її утримував та не віддавав.
На думку автора скарги ці покази не доводять змови між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про скоєння розбійного нападу на ОСОБА_7 та єдність у них умислу на скоєння цього злочину, та наміру ОСОБА_8 забрати у ОСОБА_7 зазначену сумку оскільки тягнучи сумку, яка була перекинута через тулуб ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у такий спосіб вірогідно міг утримувати потерпілого для продовження його побиття.
Не вважає достатніми для доведення обвинувачених і покази потерпілого ОСОБА_7 , який не чув та не бачив, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 існувала заздалегідь досягнута домовленість про вчинення розбійного нападу на нього та за яких умов обвинувачені звернули увагу на нього як на особу яка мала при собі сумку з особистими речами, що висіла у нього через плече.
Суд зазначив, що пояснення потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_20 в повної мірі узгоджуються з іншими дослідженими по кримінальному провадженні доказами, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для сумнівів в їх об`єктивності, правдивості та відвертості, тому суд їм довіряє.
При цьому, суд не зазначив, з якими саме дослідженими по кримінальному провадженні доказами узгоджуються покази потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_20 та в якій саме частині. Між тим, перелічені у вироку суду докази на підтвердження винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у інкримінуємому їм злочину за ч. 2 ст. 187 КК України, не доводять саме їх умислу на скоєння цього злочину, а підтверджують лише факт побиття ОСОБА_7 .
Крім того, суд не надав будь якої оцінки тому факту, що виходячи з пояснень ОСОБА_7 , який стверджував що нападники нібито намагалися заволодіти належним йому майном, є незрозумілим, чому в такому разі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не заволоділи належною йому великою спортивною сумкою, яку ОСОБА_7 кинув одразу ж після того як йому були нанесені перші удари, та для того щоб забрати цю сумку та втекти у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не було будь яких перепон, а напроти, вони всупереч логіки не звернули на цю сумку взагалі ніякої уваги, а продовжили переслідування тікаючего ОСОБА_7 .
Якщо це так, то у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мала бути якась інша мотивація, як то достовірна інформація про наявність у маленькій сумці яка була перекинута через тулуб ОСОБА_7 великої кількості грошей. Але по твердженню ОСОБА_7 там було лише 1100 грн. та телефон.
За таких обставин, не зрозуміло чому пояснення потерпілого ОСОБА_7 , які не підкріплені ніякими іншими об`єктивними доказами (ані письмовими, ані речовими, ані пояснень свідків) та по своєї суті є суперечливими, стали для суду більш переконливими та достатніми для вирішення питання щодо встановлення винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в скоєні інкримінованого їм злочину передбаченого ч.2 ст.187 КК України, ніж пояснення обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з цього ж питання.
Суд безпідставно надав перевагу поясненням потерпілого ОСОБА_7 та зробив висновки, які не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду справи.
Автор апеляційної скарги вважає, що не відповідає засадам законності та забезпечення змагальності сторін позиція суду, яка відображена в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, та згідно якої, є безпідставними твердження захисту в частині не призначення та не проведення під час досудового розслідування а також під час судового розгляду судово товарознавчої експертизи з метою встановлення вартості належної потерпілому ОСОБА_7 сумки, якою намагались заволодіти підсудні ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
При цьому апелянт виходить із того, що диспозиція ч. 2 ст. 187 КК України дійсно не містить, кваліфікуючої ознаки вчинення зазначеного кримінального правопорушення, в залежності від вартості майна, яким мала злочинний намір заволодіти винна особа, та диспозиція ч. 4 ст. 187 КК України, вже містить кваліфікуючу ознаку вчинення зазначеного кримінального правопорушення, в залежності від вартості майна, яким мала злочинний намір заволодіти винна особа.
Тобто для кваліфікації дій правопорушника за ст. 187 КК України, в будь якому разі потрібно встановити на який саме предмет (тобто його від, вартість, ціну) був спрямований розбійний напад, оскільки розбій спрямований на заволодіння майном у великих чи особливо великих розмірах вже є кваліфікованим складом цього злочину.
В той же час суд не встановив на заволодіння яким саме предметом був спрямований умисел обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
Одночасно, суд у вироку посилається на покази потерпілого ОСОБА_7 , та довіряючи ним вважав, що умисел ОСОБА_9 та ОСОБА_8 був направлений на заволодіння не будь яким майном ОСОБА_7 , а саме наплічною сумкою, при цьому велика спортивна сумка їх вочевидь не інтересувала.
Судом не встановлено чому саме такий вибір предмету розбійного нападу було зроблено ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .
При цьому, за відсутністю товарознавчої експертизи як наплічної сумки та речей які в неї знаходилися, так і великої спортивної сумки та речей, які в неї знаходилися, суд був позбавлений можливості дати належну правову оцінку умислу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та відповідно правильності кваліфікації обвинуваченням їх дій.
Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги та вважав хибними твердження сторони захисту про недопустимість доказів, а саме:
протокол огляду місця події від 04.11.2016, згідно до якого була оглянута належна потерпілому ОСОБА_7 сумка, яка також була оглянута в судовому засіданні, а також протокол огляду предмету від 05.11.2016, відповідно до якого було оглянуто знаряддя вчинення злочину - дерев`яний предмет обмотаний синьою ізоляційною стрічкою, який також був оглянутий в судовому засіданні, так як в порушення вимог ст. 290 КПК України стороні захисту зазначені речові докази не були відкриті, а тому вони не мають доказового значення по кримінальному провадженню.
Також автор апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що оскільки не доведено скоєння обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, а потерпілому були завдані лише легкі тілесні ушкодження, то діяння обвинувачених належить кваліфікувати лише за їх наслідками, тобто за ч.2 ст.125 КК України та у відповідності до вимог ст. 49 КК України звільнити їх від кримінальної відповідальності.
Прокурор від поданої апеляційної скарги відмовився.
Вирішуючи питання про можливість проведення судового розгляду за відсутності обвинувачених та їх захисника, колегія суддів виходить із того, що всі учасники судового розгляду повідомлялись про час та місце його проведення шляхом надіслання їм повідомлень, публікації даних про судове засідання на порталі «Судова влада».
Крім того, колегія суддів враховує, зміст вимоги поданої апеляційної скарги, в якій не підіймається питання про погіршення становища обвинувачених.
Відповідно до ч.4 ст. 401 КПК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Враховуючи, що обвинувачені не перебувають під вартою, клопотань як від них так і від їх захисника про апеляційний розгляд за їх участі не надходило, колегія суддів вважає можливим проводити апеляційний розгляд за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарг, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Клопотань щодо повторного дослідження доказів, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, передбачених КПК України.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 91 КПК України, окрім іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зазначених вимог суд першої інстанції дотримався.
Так судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачені ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 заперечували, що скоїли розбійний напад на потерпілого з метою заволодіння його майном, а спричиняли йому тілесні ушкодження лише через виниклі між ними неприязні стосунки.
Натомість така версія, висловлена як в суді так і в апеляційній скарзі спростовується сукупністю доказів наявних в матеріалах провадження та безпосередньо досліджених судом першої інстанції.
Із показів потерпілого ОСОБА_21 вбачається, що обвинувачені напали на нього зненацька, нанісши ззаду удар в праву скроню, він намагався втекти, проте вони його наздогнали та висловили вимогу віддати їм наявну у нього наплічну сумку.
Не погоджуючись з даною пропозицією він почав рухатись в бік зупинки громадського транспорту, де перебувала значна кількість людей. При цьому він побачив, що у ОСОБА_8 в руці наявна гантеля обмотана синьою ізоляційною стрічкою.
Під час руху він перечепився через бордюр та впав, ОСОБА_8 схопив сумку та почав його бити гантелею, потім до побиття приєднався ОСОБА_9 , наносячи удари ногами та руками. Вони його били в область голови та тулубу, удари були множинні, внаслідок побиття йому були заподіяні тілесні ушкодження. Під час побиття підсудні вимагали віддати їм сумку, при цьому ОСОБА_8 однією рукою намагався зірвати з пліч сумку, другою рукою продовжуючи наносити удари, після того як все ж сумку зірвали з пліч, він продовжував її утримувати руками. На зупинці в цей час перебував його знайомий ОСОБА_20 який пропонував підсудним зупинити побиття, на що вони не реагували. Підсудні припинили побиття після приїзду співробітників охорони та попрямували до станції метрополітену. Він залишився на місці до приїзду карети швидкої допомоги.
Таким чином із показів потерпілого ОСОБА_21 встановлено що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зненацька та разом напали на нього, висловили вимогу заволодіти його наплічною сумкою та в подальшому намагались вирвати її з рук потерпілого, а останній здійснював цьому супротив.
Назване спростовую версію сторони захисту, що у такий спосіб ОСОБА_8 вірогідно міг утримувати ОСОБА_7 для продовження його побиття.
Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні щодо обставин розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_21 дав показання, аналогічні його показанням,та наголошував на тому, що під час побиття потерпілого підсудні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 діяли узгоджено та цілеспрямовано, при цьому ОСОБА_8 намагався зірвати та заволодіти сумкою потерпілого, яка висіла у нього на плечі, яку потерпілий утримував та не віддавав.
Таким чином наведене свідчить, що обвинувачені намагались подолати опір потерпілого і наносили йому удари саме для цього.
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що будь яких відносин, в тому числі і неприязних, між потерпілим ОСОБА_21 свідком ОСОБА_20 та обвинуваченими не було, вони взагалі раніше не були знайомі, та дана обставина не заперечується обвинуваченими, що свідчить про відсутність у потерпілого та свідка підстав для наклепу на них.
Інші свідки допитані судом, зокрема свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , хоча і не були свідками безпосередньо розбійного нападу, проте їх покази в сукупності із іншими доказами дають уявлення про те, що обвинувачені вчинили саме розбійний напад, застосовуючи при цьому дерев`яний предмет.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що а ні потерпілий, а ні допитані судом свідки не чули як обвинувачені досягали між собою згоди на напад є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 28 КК злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення під якою слід розумніти узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь - якій формі (усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій).
Так із наведених вище показів випливає, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , діяли узгоджено, напали разом, зненацька та безпідставно на потерпілого, при цьому вимагаючи передати наявні у нього речі надіту через плече сумку з майном, якою не змогли заволодіти, так як він продовжував її утримувати.
Таким чином, правильним є висновок, що обвинувачені діяли узгоджено, як єдина група, напад вчиняли одночасно та всі разом, наносили множинні удари зі значною силою, що давало потерпілому підставу реально опасатися за своє життя та здоров`я.
Названі обставини на думку колегії суддів вірно оцінені місцевим судом як виконанням обвинуваченими об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у кримінальному провадженні не була призначена товарознавча експертиза для оцінки вартості майна (наплічної сумки), яким намагались заволодіти обвинувачені, а також великої спортивної сумки, яка також була у потерпілого, як на підставу вважати неправильною кваліфікацію їх дій не ґрунтується на законі.
При цьому, диспозиція ч. 2 ст. 187 КК України не містить, кваліфікуючої ознаки вчинення зазначеного кримінального правопорушення, в залежності від вартості майна, яким мала злочинний намір заволодіти винна особа.
Більше того, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 187 КК України вважається закінченим з моменту нападу, тобто з моменту застосування насильства, незалежно від того чи вдалося винному заволодіти майном чи ні та незалежно від вартості майна, яке було предметом посягання.
Враховуючи, що дане кримінальне провадження розглянуто судом лише в межах висунутого обвинувачення, та за відсутності відповідних клопотань сторін кримінального провадження про призначення товарознавчої експертизи суд першої інстанції позбавлений процесуальної можливості самостійно збирати докази.
Поряд із цим в апеляційній скарзі порушується питання стосовно того, що судом не було встановлено, чому об`єктом посягання обвинувачених стала саме наплічна сумка, а не спортивна сумка потерпілого.
Натомість, аналізуючи такий довід апеляційної скарги колегія суддів вважає його безпідставним, оскільки обвинувачені взагалі заперечували свою винуватість у розбійному нападі, а висунуте обвинувачення стосувалось лише наплічної сумки.
Крім того, враховуючи, що ч.2 ст. 187 КК України є кримінальним правопорушенням з формальним (усіченим) складом, в даному випадку для правової кваліфікації діяння немає значення чим саме був ( був би) предмет посягання, чи то наплічна сумка, або ж велика спортивна сумка, оскільки в обох випадках таким предметом є майно потерпілого.
Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 правильно кваліфіковані судом за ч.2 ст. 187 КК України.
Відтак доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності кваліфікації дій обвинувачених за ч.2 ст.125 КК України та подальшого їх звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК є неспроможними.
Також в апеляційній скарзі ставить питання щодо визнання ряду доказів недопустимими, зокрема протоколу огляду місця події від 04.11.2016, внаслідок якого була оглянута належна потерпілому ОСОБА_21 сумка, яка також була оглянута в судовому засіданні, а також протокол огляду предмету від 05.11.2016, відповідно до якого було оглянуто знаряддя вчинення злочину - дерев`яний предмет обмотаний синьою ізоляційною стрічкою, який також був оглянутий в судовому засіданні, так як в порушення вимог ст. 290 КПК України стороні захисту зазначені речові докази не були відкриті, а тому вони не мають доказового значення по кримінальному провадженню.
Між тим, такі твердження вже з належним обґрунтуванням спростовані у вироку судом першої інстанції, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження сторона захисту не заперечувала того, що зазначений протокол проведення слідчих дій з додатками, відповідно до приписів ст. 290 КПК України, був ній відкритий.
Будь яких зауважень та клопотань під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, зокрема в частині надання можливості огляду відповідних речових доказів, про наявність яких сторона захисту була обізнана, стороною захисту стороні обвинувачення не заявлялось.
Вищезазначені речові докази, відповідно до приписів ст.357 КПК України, в судовому засіданні були оглянуті судом, а також надані для ознайомлення учасникам судового провадження, які в свою чергу звертали увагу суду на ті чи інші обставини, пов`язані з речами та їх оглядом.
Таким чином вирок суду є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування за доводами апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404;405;417;418;419 КПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення.
Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року у відношенні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а особою яка тримається під вартою у той же строк з дня з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді