Справа № 170/324/19 Провадження №11-кп/802/21/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Шацького районного суду Волинської області від 03 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та проживає в АДРЕСА_1 , українця, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, не військовозобов`язаного, не судимого,

визнано винним та засуджено за ч.1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді 150 годин громадських робіт.

Частково задоволено цивільний позов адвоката ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування ОСОБА_10 моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 3000 (три тисячі) грн. у відшкодування заподіяної моральної шкоди та 2000 (дві тисячі) грн. витрат на правову допомогу. В решті цивільного позову відмовлено.

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за вчинення умисного легкого тілесного ушкодження за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 05 квітня 2019 року близько 12 год. на території господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті конфлікту, що раптово виник на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_11 , повалив останнього на землю та сидячи на ньому зверху пальцями рук надавив останньому на ділянку очей, в результаті чого заподіяв ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді осадження в ділянці обох повік правого та лівого ока, що згідно висновку судово-медичної експертизи за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись із висновками суду, викладеними у вироку, обвинувачений ОСОБА_7 та представник потерпілого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі вважає, що вирок суду першої інстанції постановлений з грубим порушенням норм матеріального права та кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, а його висновки не відповідають фактичним обставинам провадження, дані, що зазначені в ньому не підтверджуються дослідженими доказами. Посилається, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, оскільки його дії під час конфлікту, що мав місце 05 квітня 2019 року близько 12 год. в АДРЕСА_2 , мають ознаки необхідної оборони. Належних доказів, які підтверджували б наявність в його діях ознак складу злочину, за який того засудженого судом, стороною обвинувачення не надано.

Крім того, оскаржує вирок суду в частині стягнення з нього моральної шкоди та витрат на правову допомогу, так як вважає, що ці витрати не можна з нього стягувати, адже не доведено його вини у вчиненому.

З цих підстав ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким виправдати його за відсутністю складу злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Представник потерпілого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі оскаржує вирок суду в частині невірного вирішення судом цивільного позову, поданого ним в інтересах свого клієнта. Зазначає, що вирок суду в цій частині є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що задоволенню підлягає цивільний позов у повному обсязі, а не часткове його задоволення. Просить змінити вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову. Постановити новий вирок, яким цивільний позов у кримінальному провадженні задовольнити повністю, стягнути з ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6 500 грн.

У запереченні на апеляційну скаргу представника потерпілого, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить суд залишити скаргу без задоволення, у зв`язку з безпідставністю доводів, викладених апелянтом. Стверджує, що адвокатом ОСОБА_9 , який представляє інтереси потерпілого ОСОБА_11 у кримінальному провадженні, не було доведено перед судом реального розміру понесених витрат потерпілим за надання тому правової допомоги, а тому прохання збільшити розмір такого відшкодування слід вважати необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та доводи скарг, обвинуваченого і його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали, а щодо задоволення скарги представника потерпілого заперечували, представника потерпілого, котрий заявлену в інтересах потерпілого скаргу підтримав та повністю заперечив доводи скарги сторони захисту, міркування прокурора з приводу апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

За змістом положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінально провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, відповідає обставинам, з`ясованим судом, встановлених під час кримінального провадження, підтверджений ретельно перевіреними у судовому засіданні і детально наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він умисно не наносив будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 апеляційний суд вбачає безпідставними, оскільки вони спростовуються наданими стороною обвинувачення доказами, які правильно оцінені місцевим судом.

Так, відповідно до показань потерпілого ОСОБА_11 , він показав про те, що 05.04.2019 року на початку 12 год., ОСОБА_7 прийшов до його господарства, між ними виник конфлікт, під час якого обвинувачений накинувся на нього, а ОСОБА_11 схопив його за шию, щоб він заспокоївся, але обвинувачений повалив його, сів на потерпілого та почав його душити за горло і великими пальцями рук натискати на очі. ОСОБА_11 зазначав, що від болю кричав, однак ОСОБА_7 не звертав на це увагу. Через деякий час обвинувачений відпустив його та разом з іншим чоловіком втекли, оскільки ОСОБА_11 повідомив, що буде викликати поліцію. Після цього конфлікту він звернувся в медичний заклад, де були зафіксовані тілесні ушкодження, які йому спричинив ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_12 , який був очевидцем подій підтвердив показання потерпілого щодо обставин конфлікту. Показав, що обвинувачений з ОСОБА_11 мали розмову, яка переросла в словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_11 хотів схопити ОСОБА_7 за голову, однак останній відвернувся та схопивши його за ноги повалив на спину. Після цього сів зверху та стримував його. За що саме ОСОБА_7 тримав потерпілого свідок не бачив, оскільки він перебував за 8-10 метрів від учасників конфлікту, і крім того, обвинувачений знаходився до нього спиною. Обвинувачений через деякий час піднявся і вони обоє ( ОСОБА_7 та ОСОБА_12 ) пішли з даного господарства.

Крім того, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України підтверджується і письмовими доказами, а саме:

- рапортами начальника СРПП № 3 Шацького ВП Любомльського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_13 про те, що 05.04.2019 року зі служби 102 надійшло повідомлення від ОСОБА_11 та повідомлення від лікаря про те, що під час бійки ОСОБА_7 наніс ОСОБА_11 тілесні ушкодження;

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.04.2019 року, де зафіксовано повідомлення ОСОБА_11 про те, що 05.04.2019 року об 12 год. на подвір`ї біля будинку за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 заподіяв йому тілесні ушкодження;

- повідомленням чергового лікаря №87 від 05.04.2019 року на ім`я начальника Шацького ВП Любомльського ВП ГУНП у Волинській області про отримання ОСОБА_11 тілесних ушкоджень - забою грудної клітки зліва, осадження обох очей;

- висновком експерта №40 від 23.04.2019 року з якого вбачається, що виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді осадження в ділянці обох повік правого та лівого ока носять ознаки легких тілесних ушкоджень;

- протоколом проведення слідчого експерименту із фото-таблицями від 16.05.2019 року проведеного за участю ОСОБА_7 , відповідно до якого він детально розказав та показав як повалив потерпілого на спину, сів на нього зверху, схопив обома руками ОСОБА_11 за голову та пальцями рук надавлював йому в ділянці обох очей;

- протоколом проведення слідчого експерименту із фото-таблицями від 16.05.2019 року проведеного за участю ОСОБА_11 , під час проведення якого останній детально розказав та показав як ОСОБА_7 повалив його на землю на спину, сів зверху, придушував до землі та великими пальцями рук надавлював йому на очі;

- протоколом проведення слідчого експерименту із фото-таблицями від 16.05.2019 року проведеного за участю свідка ОСОБА_12 , відповідно до якого свідок розказав та показав як ОСОБА_7 , схопивши потерпілого ОСОБА_11 за ноги, повалив його на спину, сів на нього та придушував до землі. Крім того, в даному протоколі зазначено, що свідок показав, що пальці обвинуваченого знаходилися на обличчі ОСОБА_11 .

При цьому, на думку колегії суддів апеляційного суду є необґрунтованими твердження обвинуваченого, висловлені в апеляційній скарзі з приводу того, що матеріалами справи не підтверджується нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , що мають ознаки легких тілесних ушкоджень, оскільки висновком експерта №40 від 23.04.2019 року повністю спростовуються наведені доводи. Даним висновком стверджується, що виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді осадження в ділянці обох повік правого та лівого ока носять ознаки легких тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд погоджується з оцінкою даного доказу, оскільки він є належним та допустимим в розумінні ст.ст.85, 86 КПК України, і не дає суду жодних будь-яких підстав для сумніву у його обґрунтованості.

Зазначення експертом у вказаному висновку в пункті 1 заключної його частини про неможливість в повному обсязі отримання інформації для проведення судово-медичної експертизи з наданих документів, написаних почерком, який в деяких місцях неможливо розшифрувати (розібрати), на переконання суду, не свідчить і не може свідчити про те, що така експертиза не проведена взагалі, як про це вказує в апеляційній скарзі обвинувачений.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 у скарзі на неправильну кваліфікацію його дій, оскільки у нього не було умислу на заподіяння тілесних ушкоджень і він лише оборонявся від нападу ОСОБА_11 на думку колегії суддів апеляційного суду, суперечать матеріалам провадження та не ґрунтуються на законі.

Відповідно до положень ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно встановив, що в діях потерпілого ОСОБА_11 суспільно небезпечного посягання не було, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 під час словесного конфлікту спочатку збив з ніг потерпілого, а потім сидячи на ньому, утримував його в такому положенні, при цьому завдавав ушкоджень шляхом надавлювання своїми великим пальцями обох рук на ділянку очей ОСОБА_11 , розуміючи, що завдає таким чином болю останньому.

Даних про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 були зумовлені з метою захисту від протиправних дій потерпілого, в матеріалах провадження немає.

Отже, жодних об`єктивних даних про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони, судом встановлено не було.

Оцінивши усі зібрані докази відповідно до положень ст.94 КПК України з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному спричиненні легкого тілесного ушкодження ОСОБА_11 та відповідно правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.125 КК України.

З таким висновком місцевого суду повністю погоджується і суд апеляційної інстанції, а тому не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та виправдання його у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду та міри покарання призначеного ОСОБА_7 суд, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання та пом`якшують покарання, а також дані про його особу, дотримався вимог статей 65-67 КК України при призначенні покарання.

Однак, на час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції закінчились строки давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України, що відповідно дає підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Згідно із ч.5 чт.74 КПК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 згідно ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, а саме було вчинено 05.04.2019 року. А тому, у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.49 КК України з дня вчинення даного кримінального проступку минули строки давності.

Оскільки ОСОБА_7 у апеляційній скарзі ставиться питання про його виправдання за ч.1 ст.125 КК України, то ним фактично заперечується можливість його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, а тому він на підставі ч.5 ст.74 КК України підлягає звільненню від покарання за ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Що стосується вимог апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 щодо зміни вироку суду в частині вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, то суд такі вважає переконливими, та такими, що підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного.

З приводу моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції розглянув цивільний позов потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди і, при цьому, не в повному обсязі з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, а також роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у вищевказаній постанові.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, але не в повному обсязі враховано характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких зазнав потерпілий від вчиненого злочину, характер немайнових втрат та стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу і ділової репутації. Зокрема це те, що потерпілий тривалий час не міг вести звичайний спосіб життя, що й призвело до незручного положення в суспільстві, зміни уставленого ритму життя, оскільки йому довелось перебувати серед людей, перебувати на робочому місці (ветеринарний лікар у пункті "Пулемець") з тілесними ушкодженнями на обличчі, де в його адресу звучали некоректні запитання та слухи з цього приводу, що фактично зумовило негативні зміни в його житті та необхідність подальшого усунення шкідливих наслідків злочину його здоров`я.

А тому колегія суддів вважає, що із урахуванням характеру та обсягу фізичних, моральних та психічних страждань потерпілого, які він отримав від злочину та про які його представник зазначає в апеляційній скарзі, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди необхідно збільшити до 10 000 грн.
З приводу витрат на правову допомогу апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

За положеннями п.1 ч.1 ст.118 КПК України витрати на правову допомогу входять до процесуальних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до цивільного позову потерпілої додано копію договору від 05.06.2019 року, укладеного між ОСОБА_11 та адвокатом ОСОБА_9 та ордер про надання першому правової допомоги. Наявні в матеріалах провадження і квитанції до прибуткового касового ордера від 19.08.19 та від 23.12.19 про розмір витрат на правову допомогу.

Таким чином, з урахуванням принципу співмірності, складності кримінального провадження, часу, витраченого адвокатом для виконання послуг та їх обсягу, а також розміру документально підтверджених та реально понесених потерпілим, а не очікуваних, витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд доходить висновку про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 5000 грн. таких витрат.

За таких обставин, апеляційний суд на підставі положень ст.408 КПК України, з урахуванням того, що це не впливає на обсяг обвинувачення і кваліфікацію кримінального правопорушення, приходить до переконання про необхідність зміни вироку суду в частині задоволення цивільного позову потерпілого до обвинуваченого про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.
Відповідно апеляційна скарга представника потерпілого підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шацького районного суду Волинської області від 03 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову представника потерпілого про стягнення моральної шкоди та витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги змінити.

Звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання у виді 150 (сто п`ятдесят) громадських робіт у зв`язку із закінченням строків давності.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 10 000 (десять тисяч) грн. компенсації на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 5 000 (п`ять тисяч) грн. витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

В решті вирок суду в даному провадженні залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді