Справа № 436/6042/12
Провадження № 1-в/206/336/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.12.2021 суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які діють в інтересах засудженого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро клопотання захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації всього майна, яке є його власністю, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012, -

ВСТАНОВИВ
09.12.2021 адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації всього майна, яке є власністю ОСОБА_5 , у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012.
Клопотання обґрунтовано тим, що вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 ОСОБА_5 засуджено за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах пов`язаних з виконанням функцій представника влади строком на 3 (три) роки, з конфіскацією всього належного йому майна в дохід держави. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2013 вирок суду від 28.11.2012 залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.04.2014 вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2013 змінено пом`якшене призначене покарання ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах пов`язаних з виконанням функцій представника влади строком на 3 (три) роки, з конфіскацією всього належного йому майна в дохід держави. На теперішній час ОСОБА_5 відбув основне покарання у вигляді позбавлення волі, додаткове покарання у виді конфіскації всього належного йому майна в дохід держави не виконано. Правова природа звільнення від відбування призначеного покарання, зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізовувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати права обмеження, які входять до його змісту до себе це виключно одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання. Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в постійному очікування виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні відносини, а отже, унеможливлює виконання покарання. Враховуючи викладене, а саме те, що засуджений ОСОБА_5 на підставі вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 відбув повністю покарання, а тому об`єктивно не міг ухилятись від відбування покарання у вигляді конфіскації усього належного йому майна в дохід держави, яке є його власністю, у зв`язку із чим перебіг строків давності не переривався і формально минув, з метою недопущення порушення конституційних прав ОСОБА_5 , адвокат ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_5 просив суд звільнити від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке є власністю засудженого ОСОБА_5 вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку та визнати виконавчий лист виконавчого провадження у кримінальній справі щодо ОСОБА_5 таким, що не підлягає виконанню.

Засуджений ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився.

У судовому засіданні захисники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які діють в інтересах засудженого ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Так дослідивши клопотання та подані до нього додатки, а також матеріали кримінальної справи № 436/6042/12, вислухавши позицію захисників, суд прийшов до висновку про те, що вимоги клопотання захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації всього майна, яке є його власністю, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 та визнання виконавчого листа виконавчого провадження у кримінальній справі щодо ОСОБА_5 таким, що не підлягає виконанню не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Так, вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах пов`язаних з виконанням функцій представника влади строком на 3 (три) роки, з конфіскацією всього належного йому майна в дохід держави.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2013 вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012, залишено без змін, а апеляції адвокатів в інтересах засуджених залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.04.2014 вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2013 змінено. Пом`якшено призначене покарання ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 3 рока, з конфіскацією всього особистого майна.

Відповідно до листа № 8993 від 09.07.2012 від КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР, станом на 04.07.2012 за ОСОБА_5 зареєстровно: квартиру АДРЕСА_1 ; частина квартири АДРЕСА_2 (можливо особа з однаковим прізвищем).

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, наданої КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР № 8993 від 09.07.2012, ОСОБА_5 з 08.08.2008 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору дарування.

09.04.2013 за вихідним номером № 4822/13, головою Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_7 було направлено виконавчий лист відносно ОСОБА_5 , виписку з вироку, копію довідок ДМБТІ для виконання на адресу начальника ВДВС Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська.

Так, на підтвердження того, що на теперішній час додаткове покарання у виді конфіскації всього належного засудженому ОСОБА_8 майна в дохід держави не виконано, захисником ОСОБА_3 до клопотання було долучено відповідь на запит № 39467 від 22.11.2021 від начальника Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в якому зазначено, що виконавчого провадження відносно боржника ОСОБА_5 на виконанні в Самарському відділі ДВС не перебувало та не перебуває.

Суддя звертає увагу, що даний лист взагалі не може ані підтвердити, ані спростувати будь-які обставини зазначені у клопотанні, оскільки виконавче провадження відносно засудженого ОСОБА_5 вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 не могло бути відкрито у Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), так як виконавчий лист направлявся на адресу начальника ВДВС Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська за місцем перебування майна засудженого, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що відноситься до територіальності Амур-Нижньодніпровського району, міста Дніпра.

Так, суд звертає увагу, що відповідно до положень ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається:

1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу; 2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу; 3) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9, 13-3 частини першої статті 537 цього Кодексу; 4) до суду, який ухвалив вирок, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: 1) про відстрочку виконання вироку; 2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; 3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким; 4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; 5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років; 6) про звільнення від покарання за хворобою; 7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення; 8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком; 9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку; 10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України; 11) про застосування покарання за наявності кількох вироків; 12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді; 13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; 13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; 13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); 13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням; 14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи попереднього ув`язнення здійснюється в порядку, встановленому для пункту 13-1 частини першої цієї статті.

Таким чином, КПК України чітко передбачено визначення судів та питання, які мають право вирішуватись під час виконання вироку. Звернутися до суду, який ухвалив вирок, можливо у випадку необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 КПК України.

Крім того, як вже було зазначено, майно належне засудженому ОСОБА_5 знаходиться в Амур-Нижньодніпровському районі, внаслідок чого виконавчий лист було направлено саме на адресу начальника ВДВС Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська.
Враховуючи вищевикладене, нормами чинного законодавства не передбачено звернення з клопотанням про звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації всього майна, яке є його власністю, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку до суду, який ухвалив вирок.
Крім того, начальником Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було надано відповідь на адвокатський запит № 64621 від 20.12.2021, відповідно до якого зазначено, що згідно даних Єдиного реєстру виконавчих проваджень та перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень було встановлено, що на виконанні у відповідному відділу не перебувало виконавче провадження щодо конфіскації майна ОСОБА_5 .
В той же час, слід звернути увагу, що Єдиний реєстр виконавчих проваджень та Автоматизована система виконавчих проваджень почали функціонувати вже після направлення виконавчого листа відносно засудженого ОСОБА_5 на адресу ВДВС Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська.
До того ж зазначена відповідь на адвокатський запит жодним чином не впливає на результати розгляду по суті клопотання про звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації всього майна, яке є власністю засудженого, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку.
Положення ст. 12 КВК України передбачають, що органи державної виконавчої служби виконують покарання у виді конфіскації майна у випадках та в порядку, передбачених цим Кодексом та законами України.
Відповідно до ст. 48 КВК України, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно ст. 49 КВК України, конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління. Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом.
Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині конфіскації майна, був Закон № 606-XIV.

Згідно з частиною другою статті 40-1 Закону № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункти 2-6 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV).

Порядок судового оскарження урегульовано Законом України «Про виконавче провадження», відповідно до частини першої статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, серед яких є виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Положеннями КПК України визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеними нормами закону не встановлено порядку звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації всього майна, яке є власністю засудженого та визнання виконавчого листа виконавчого провадження у кримінальній справі таким, що не підлягає виконанню.

До подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 по справі № 383493/18.

Конфіскація майна належить до загальних (універсальних) і безстрокових (одноактних) покарань, яке може бути застосоване по суті до будь-якої особи і вважається виконаним з моменту вилучення майна та його передачі відповідним фінансовим органам держави.

Крім вищевказаного, суд не може погодитись з посиланням захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 щодо необхідності застосування судом у даному випадку положень ст. 80 КК України.

Так, відповідно до ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі. Давність не застосовується у разі засудження за злочини проти миру та безпеки людства, передбачені статтями 437-439 та частиною першою статті 442 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1 КВК України, завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Крім того, главою 23 КВК України врегульовано питання щодо звільнення від відбування покарання: підстави звільнення від відбування покарання, припинення відбування покарання і порядок звільнення, порядок дострокового звільнення від відбування покарання та правовий статус осіб, які відбули покарання (ст.ст. 152-155 КВК України).

З системного аналізу зазначених вище норм матеріального та процесуального права, слід дійти висновку, що ані положеннями КК України, КПК України, КВК України, ЗУ України «Про виконавче провадження», ані жодними іншими нормативно-правовими актами України не передбачено звільнення від відбування додаткового покарання у виді конфіскації всього майна, яке є власністю засудженого, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку саме судами та постановлення з цього питання відповідної ухвали суду.
Єдиний випадок, коли суд може вирішити питання про застосування давності до засудженого, лише у випадку, якщо ця особа засуджена до довічного позбавлення волі.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи встановлені судом обставини, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали кримінальної справи № 436/6042/12, подане клопотання з його додатками, вислухавши доводи захисників, оцінивши наявні докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що вимоги даного клопотання не підлягають задоволенню, а отже в його задоволенні необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 80, 369-372, 376, 392, 537, 539 КПК України, ст.ст. 2, 12, 48, 49, 152-155 КВК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації всього майна, яке є його власністю, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 та визнання виконавчого листа виконавчого провадження у кримінальній справі щодо ОСОБА_5 таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1