Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4640/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представника потерпілих ОСОБА_11

представника цивільного

відповідача: ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0001244 за апеляційними скаргами представника потерпілих ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 червня 2021 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого засуджено

- за ч.2 ст. 286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.

Обрано щодо ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, або до набрання вироком законної сили в межах зазначеного строку, взято його під варту із зали суду.

Строк відбування покарання визначено обчислювати з моменту затримання.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто на її користь з засудженого ОСОБА_6 9195 грн. відшкодування витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів та проїзд до медичних установ, 5000 грн витрат на правову допомогу, 250 000 грн моральної шкоди. В решті вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 судові витрати в дохід держави в сумі:

-1256 грн. 08 коп. за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № 3/1042 від 10.12.2019;

-1256 грн. 08 коп. за проведення судової транспортно- трасологічної експертизи № 3/1041 від 28.11.2019;

-1256 грн. 08 коп. за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № 3/1126 від 09.12.2019.

Речові докази:

- арешт, накладений на автомобіль марки Volkswagen Caddy р.н. НОМЕР_1 знято та повернуто власнику ОСОБА_13

встановила:

Як встановив суд, 19.10.2019 близько 18 години 25 хвилин, в порушення вимог п. 2.9 (а) ПДР України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки Volkswagen Caddy р.н. НОМЕР_2 .

Рухаючись разом з п`ятьма пасажирами вказаним транспортним засобом, у світлу пору доби, по дорозі із двостороннім рухом, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки зі швидкістю 63 км/год по вул. Герцена в напрямку вул. Житомирська м. Новоград-Волинський, водій ОСОБА_6 , в порушення вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001, згідно яких у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год, порушуючи вимоги п. 12.9 б) зазначених Правил водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил, не дотримуючись вимог п. 2.3 б) вищевказаних правил, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та не реагував на її зміну, відволікся від керування автомобілем, перебуваючи на заокругленій ділянці дороги, виїхав за межі проїзної частини на праве узбіччя, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепа справа з забоєм головного мозку, крововиливом під тверду мозкову оболонку, переломів 1-6 ребер справа з забоєм легень, перелому правої ключиці, саден в лопатковій та поперековій ділянці справа які належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п. 2.3 б); 2.9 а); 12.4; 12.9 б); ПДР України знаходиться у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що з вироком суду не погоджується.

Вказує, що події які мали місце, на його думку, виглядали зовсім не таким чином. Події відбувались в день похорон його батька, і відповідно він був в стані пригніченості і розпачу. Дійсно на похоронах випив трошки вина, і це стверджується станом сп`яніння - 0,33%.

Знаходячись в стані пригніченості він не міг в повній мірі оцінювати ситуацію на дорозі, але на той час він розумів, що приймає міри для уникнення зіткнення з потерпілим.

Крім того зазначає, що ніколи не відмовлявся від того, що саме ним був збитий потерпілий. Доказом цього є передача коштів на лікування, про що підтвердив сам потерпілий, а потім постійно цікавився його станом здоров`я.

Вважає, що обране судом покарання є занадто суворою, так як раніше він до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, з потерпілою укладено мирову угоду, за якою він зобов`язується відшкодувати нанесені збитки, а потерпілі погодились на обрання покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Крім того вважає, що суд не врахував пом`якшуючих обставин, оскільки після ДТП він намагався надати допомогу потерпілому. За наявності матеріальних можливостей відразу ж надав кошти на лікування.

Просить вирок суду відносно нього змінити, призначити йому покарання із застосуванням ст.75,76 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням. В решті вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не оскаржуючи обставин вчинення злочину та його кваліфікацію, зазначає, що вирок в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі є занадто суворим та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав вину у скоєному злочину в повному обсязі, надав суду правдиві показання, під час судового розгляду публічно вибачився перед потерпілим ОСОБА_10 та частково відшкодував моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Вважає, що стягнення з ОСОБА_6 9195,00 грн. витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів та проїзд до медичних установ та 5000,00 грн. витрат на правову допомогу є необґрунтованим, оскільки суд жодних обґрунтувань такого рішення не навів, а докази понесення таких витрат потерпілою відсутні.

Також не погоджується з висновками суду про стягнення з ОСОБА_6 250 000,00 грн. моральної шкоди та вважає, що такий розмір є завищеним та необґрунтованим.

Судом не враховано, що ОСОБА_6 не працює, на передодні події в нього за рік померли батько та мати і суд навіть не відрахував суму в розмірі 10 000,00 грн., яку ОСОБА_6 , під час розгляду справи в суді, сплатив на користь потерпілого, а тому вважає, що суму моральної шкоди необхідно зменшити до 80 000,00 грн.

Просить вирок суду змінити.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки. Відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_14 в частині стягнення відшкодування витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів та проїзд до медичних установ та витрат на правову допомогу.

Зменшити суму стягнення моральної шкоди за цивільним позовом до 80 000 грн.

Адвокат ОСОБА_11 представник потерпілої ОСОБА_9 , в апеляційній скарзі оспорює вирок суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на лікування, а також призначеного ОСОБА_6 покарання.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на лікування суд першої інстанції виходив з того, що у позовній заяві належним чином не обґрунтовано суму матеріальної шкоди, яку потерпіла просить стягнути з МТСБУ та обвинуваченого, оскільки відсутні документи

Однак, згідно Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №24592, ОСОБА_10 перебував на стаціонарному лікуванні у КУ «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Геобачевського» Житомирської обласної ради. Для подальшого лікування переводився в реабілітаційний центр за місцем проживання.

Згідно Виписного епікризу №162 від 09 грудня 2019 року, ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні у TOB «Реабілітаційний центр Чайка» з 10.11.19р. по 09.12.2019р.

Факт оплати перебування ОСОБА_10 у TOB «Реабілітаційний центр Чайка» підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера №33 від 12 листопада 2019 року на суму 27 500 грн. та копією квитанції до прибуткового касового ордера №35 від 22 листопада 2019 року на суму 16 500 грн.

Факт придбання лікарських засобів підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними документами.

Таким чином, вважає, що на МТСБУ покладається обов`язок відшкодувати шкоду, завдану витратами на лікування у розмірі 100 тисяч гривень.

Вважає, що ОСОБА_6 може бути призначене покарання не пов`язане з позбавленням волі, оскільки він вчинив злочин вперше і на даний час повністю усвідомив суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення та повністю визнав вину, щиро розкаявся у вчиненні злочину, примирився з потерпілими, попросив в них вибачення, має намір повністю відшкодувати їм збитки, що підтверджується підписаною між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_14 мировою угодою в межах цивільного позову, яка долучається до апеляційної скарги.

У випадку затвердження мирової угоди апеляційним судом, відбування реального покарання в умовах ізоляції від суспільства позбавить обвинуваченого можливості виконувати її умови та відшкодовувати шкоду потерпілим.

Просить змінити вирок суду та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки.

Стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України 100 000 грн. шкоди пов`язаної з лікуванням ОСОБА_10 .

Представник ОСОБА_11 , в інтересах потерпілого ОСОБА_10 звернулась до суду з апеляційною скаргою, доводи якої є аналогічним доводам апеляційної скарги ОСОБА_9 , проте просила змінити вирок суду щодо ОСОБА_6 лише в частині міри покарання.

До початку судового розгляду в суді апеляційної інстанції, адвокат ОСОБА_11 за погодженням з потерпілим ОСОБА_10 відмовилась від апеляційної скарги, тому її доводи а апеляційному порядку не переглядаються.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу, пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, пояснення потерпілих та їх представника, які частково підтримали апеляційну скаргу та просили покласти на МТСБ відшкодування витрат на лікування потерпілого, заперечення прокурора та представника цивільного відповідача, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду і наведених у вироку доказів, є обґрунтованими і законними та апелянтами не оспорюються.

Не оспорюється в апеляційних скаргах також правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З кримінального провадження вбачається, що суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом було враховано те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, вчинив тяжкий злочин у стані алкогольного сп`яніння, на протязі досудового розслідування та розгляду кримінального провадження в суді вибачення у потерпілих не просив, ніякої допомоги не надавав, вину не визнавав та думку потерпілих, які наполягали на призначенні покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів вважає необґрунтованим доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 про те, що суд при призначенні покарання не врахував, як пом`якшуючі обставини щире каяття, визнання вини та часткове відшкодування шкоди.

Щире каяття, характеризується ставленням винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, у матеріалах кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачуваний намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатись від пережитого, компенсував йому перенесені страждання, чи полегшив душевний біль. Крім того, ОСОБА_6 на протязі досудового розслідування та розгляду кримінального провадження в суді вибачення у потерпілих не просив, ніякої допомоги не надавав, вину не визнавав, а навпаки стверджував той факт, що наїзд на пішохода був здійснений не з його вини.

Крім того в суді першої інстанції ОСОБА_6 не надано жодних доказів які вказували б на його щирість та намагання ним відшкодувати завдані злочином збитки, бажання виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Надання потерпілим коштів в рахунок відшкодування заподіяної шкоди безпосередньо під час розгляду справи в суді та каяття після промови прокурора в дебатах суд розцінив як формальне під тиском беззаперечних доказів, погоджується з таким висновком і колегія суддів.

З врахуванням цих обставин, колегія суддів не вбачає підстав для визнання призначеного ОСОБА_6 покарання очевидно несправедливим внаслідок його суворості, в тому числі не вбачає колегія суддів і можливості у застосуванні положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Отже, призначене судом ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, в межах санкції відповідної частини статті КК України є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих підстав для зміни вироку суду в частині призначення покарання.

Згідно частини 5 статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно частини 1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст. 129 КПК України). При вирішенні цивільного позову суд керується нормами ст. ст. 127-130 КПК України та цивільного законодавства, зокрема, ст. 23, 1166-1168 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, потерпіла ОСОБА_9 звернулась до суду з цивільним позовом до ОСОБА_6 та МТСБУ про відшкодування майнової та моральної шкоди, яка завдана в наслідок вчинення кримінального правопорушення (т.1 а.с.22-74).

Просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь майнову шкоду у розмірі 68574,31 грн., з яких 53709, 34 грн. відшкодування витрат на лікування, 9195 грн. пов`язаних із витратами на придбання паливно-мастильних матеріалів та проїзд та 5669 грн. оплата полісу страхування, стягнути з ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 700000 грн. та 5000 грн витрат на правову допомогу. Просила стягнути з МТСБУ на її користь шкоду, пов`язану з лікуванням ОСОБА_10 у розмірі 100000 грн.

Суд ухвалюючи рішення у справі задовольнив цивільний позов ОСОБА_9 частково. Стягнув на її користь з засудженого ОСОБА_6 9195 грн. відшкодування витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів та проїзд до медичних установ, 5000 грн витрат на правову допомогу та 250 000 грн моральної шкоди. В решті вимог - відмовив.

Колегія суддів вважає, що суд частково задовольняючи цивільний позов потерпілої належним чином не обґрунтував свої висновки, а лише формально без оцінки доказів наданих потерпілою вказав, що у позовній заяві належним чином не обґрунтовано суму матеріальної шкоди, яку потерпіла просить стягнути з МТСБУ та обвинуваченого, оскільки відсутні документи, які підтверджують потребу придбання медичних препаратів, реабілітацію ОСОБА_10 оскільки витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_10 перебував на стаціонарному лікуванні у КУ «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Геобачевського» Житомирської обласної ради з 31.10.2019 року по 11.11.2019 року, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №24592 (т.1 а.с. 67).

Крім того, з 10.11.19р. по 09.12.2019р. ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні у TOB «Реабілітаційний центр Чайка», що підтверджується виписного епікризу №162 від 09 грудня 2019 року (т. а.с.68).

Відповідно до зазначених медичних документів ОСОБА_10 перебував на стаціонарному лікуванні, йому призначалось лікування лікарськими препаратами, а потерпілою долучено до цивільного позову копії платіжних документів на придбання ліків, а також і документи про оплату лікування у TOB «Реабілітаційний центр Чайка» (т.1 а.с. 29-57, 59-60).

Також, суд не навів жодних обґрунтувань щодо прийнятого ним рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 9195,00 грн. витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів та проїзд до медичних установ та 5000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Як визначено у статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що під час ухвалення вироку суд не обґрунтував належним чином своїх висновків щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 в частині стягнення саме на її користь моральної шкоди, в розмірі 250000 грн., не зазначив за якими критеріями та з врахуванням, яких обставин він визначив розмір відшкодування моральної шкоди та чому задовольним вимоги позивача частково.

Зазначені порушення на думку колегії суддів, є істотними, судом апеляційної інстанції вони не можуть бути виправлені, оскільки потребують надання оцінки доказам, а з цього приводу клопотань ніхто не заявляв, а тому суд апеляційної інстанції скасовує вирок, в цій частині з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 червня 2021 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Касаційна скарга на судове рішення, яким вирок Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.06.2021 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін, може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Ухвала апеляційного суду, якою вирок Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.06.2021 року щодо ОСОБА_6 скасовано з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: