Ухвала

Іменем України

27 вересня 2021 року

м. Київ
Справа № 648/1186/20
Провадження № 51-4309 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 16 лютого 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 27 травня 2021 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кізомис Білозерського району Херсонської області, громадянина України, не працює, не одруженого, раніше не судимого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом апеляційної інстанції обставини
Білозерський районний суду Херсонської області вироком від 16 лютого 2021 року визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначив йому покарання у виді 8 років позбавлення волі. Вирішив питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_5 в ніч з 07 березня на 08 березня 2020 року, перебуваючи в приміщені спальної кімнати будинку за місцем свого проживання, маючи прямий умисел, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій особі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в ході раптово виниклих неприязних відносин умисно завдав ОСОБА_6 дерев`яним руків`ям від сокири щонайменше два удари в область голови, спричинивши йому тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, від яких настала смерть потерпілого.
Херсонський апеляційний суд ухвалою від 27 травня 2021 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 16 лютого 2021 року щодо ОСОБА_5 без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які її подали
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 16 лютого 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 27 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно засудив його підзахисного за ч. 2 ст. 121 КК України, не надавши належної оцінки фактичним обставинам справи, чим істотно порушив вимоги Кримінального процесуального закону та неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.
Захисник вказує на те, що засуджений ОСОБА_5 не мав умислу завдавати потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а перебував у стані необхідної оборони, у зв`язку з протиправною поведінкою потерпілого, однак перевищив її межі, саме тому його дії належить кваліфікувати за ст. 124 КК України.
На думку ОСОБА_4 , апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, всебічно, повно та об`єктивно не дослідив фактичні обставини справи, встановлені під час кримінального провадження.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК України, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 щодо встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.
Доводи захисника ОСОБА_4 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації діяння засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України, а не ст. 124 КК України, та істотні порушення вимог КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ст. 124 КК України кримінальна відповідальність передбачена за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Диспозиція ст. 36 КК України визначає необхідну оборону як дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Згідно з ч. 5 ст. 36 КК України не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
Як слушно вказав апеляційний суд, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їхнє співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають оцінюватись на загальних підставах.
Як убачається з копій судових рішень, доданих до касаційної скарги, твердження сторони захисту про перевищення меж необхідної оборони, у зв`язку з агресивною поведінкою та побиттям його потерпілим, не знайшли свого підтвердження, адже жодних тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_5 не було виявлено. Сам обвинувачений під час слідчого експерименту та у судовому засіданні підтвердив, що завдавав удари потерпілому стоячи над ним, а потерпілий в цей час сидів на дивані, не оборонявся та жодних дій не чинив, що підтверджується й характером та локалізацією тілесних ушкоджень.

Окрім того, засуджений вказував про конфлікт, який виник між ним та ОСОБА_6 через намагання останнього заволодіти грошовими коштами ОСОБА_5 , однак на момент спричинення тілесних ушкоджень потерпілий свої дії припинив. Така поведінка засудженого свідчить про те, що його умисел був спрямований не на захист від посягання на його права, а саме на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 саме за ч. 2 ст. 121 КК України, з чим цілком обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги захисника про те, що засуджений намагався допомогти потерпілому, викликавши швидку, й про неналежне реагування, на думку захисника, правоохоронних органів на відмову потерпілого від госпіталізації, що також, як вказує захисник, опосередковано могло призвести до його смерті, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки в цьому випадку не можуть впливати на аспекти правової кваліфікації інкримінованого ОСОБА_5 діяння.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника та обґрунтовано залишив вирок без зміни. Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 16 лютого 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 27 травня 2021 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3