Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

21 вересня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції з ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» кримінальне провадження № 0000239 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк Волинської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , з середньою освітою, працюючого експедитором ТзОВ «Люстдорф Україна», одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора- ОСОБА_6 , обвинуваченого- ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілого- ОСОБА_8 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 01.06.2021 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначено покарання п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі рахується з 01 червня 2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в загальній сумі 8 792 грн. 56 коп. та вирішено питання щодо речових доказів.

Як визнав доведеним суд, 22 серпня 2019 року приблизно о 13 год. 45 хв. на 132 км Устилуг -Луцьк Рівне поблизу с. Дерев`яне Рівненського району Рівненської області ОСОБА_5 , керуючи спеціалізованим вантажним фургоном марки Mercedes-Benz Sprinter 513FG Intercarge Truck F15321 р.н. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 80-100 км/год, зі сторони м. Рівне в напрямку м. Луцьк, в порушення п. 12.3 ПДР України проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, та в момент виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості руху, аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, не здійснив безпечний для інших учасників об`їзд перешкоди та допустив зіткнення із задньою частиною вантажного автомобіля марки ЗИЛ 131 р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухався у попутному напрямку частково на крайній правій смузі руху та частково по правому асфальтованому узбіччі з увімкненим покажчиком правого повороту, виконуючи маневр з`їзду із проїзної частини.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир спеціалізованого вантажного фургону марки Mercedes-Benz Sprinter 513FG Intercarge Truck F15321 ОСОБА_11 загинув на місці події.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 , не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненому правопорушенні та правильності кваліфікації дій, доводить, що судом, на його думку, призначено надто суворе покарання без врахування ряду пом`якшуючих обставин. Вважає, що суд, ухвалюючи вирок, необгрунтовано не визнав обставиною, що пом`якшує покарання, факт щирого каяття обвинуваченого у вчиненому, його активне сприяння розкриттю злочину та намагання відшкодувати заподіяну шкоду, а також залишив поза увагою характеризуючі дані ОСОБА_5 , який не був судимий, до адміністративної відповідальності також не притягався, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно. Просить вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 01.06.2021 року щодо ОСОБА_5 змінити, призначити більш м`яке покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України та вирішити питання про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляційної скарги, які підтримує і обвинувачений, доводи прокурора, потерпілого ОСОБА_12 та його представника - адвоката ОСОБА_9 , які вважають вирок суду законним, обґрунтованим і просять залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При обранні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд врахував суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення, наслідком якого стала смерть молодої людини, особу обвинуваченого, який раніше не судимий і позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, а також ту обставину, що ОСОБА_5 винним себе на досудовому слідстві і в суді першої інстанції не визнав, визнавши в подальшому вину частково під тиском доказів, зібраних у кримінальному провадженні, заподіяну шкоду не відшкодував, робив спроби для відшкодування лише під час судового слідства, на чому наголошують і потерпілий, його представник та прокурор при апеляційному розгляді, і призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, належним чином вмотивувавши прийняте рішення.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи, що вбачається із рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України.

При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції враховано і практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладену в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для «особи».

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 01 червня 2021 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення повного тексту ухвали, а обвинуваченим ОСОБА_5 - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3