Номер провадження: 11-кп/813/1878/21
Номер справи місцевого суду: 522/3190/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2021 року в кримінальному провадженні №0008068 від 11.12.2018 року, щодо:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, українця, громадянина України, маючого вищу освіту, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -
встановив:

оскарженим вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_9 вироком суду не обирався.
Вироком суду стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави в особі Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз затрати, витрачені на залучення експертів у зв`язку з проведенням судової авто-технічної експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод у сумі 1716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн.
Також вироком суду з ОСОБА_9 стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_10 : завдану моральну шкоду у сумі 40000 (сорок тисяч) грн та завдану матеріальну шкоду у сумі 18084 (вісімнадцять тисяч вісімдесят чотири) грн 50 (п`ятдесят) коп.
Вироком суду вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.
Згідно з оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

10.12.2018 року, приблизно о 17:00 год., при видимості понад 100 метрів, при вологому дорожньому покритті, водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по смузі свого напрямку руху проїзної частини вул. Південна у м. Одесі, з боку вул. Олександра Кутузакія в напрямку вул. Розумовська.
При під`їзді до нерегульованого перехрестя вул. Південна - вул. Колонтаївська, режим проїзду транспортних засобів через який на момент пригоди регулювався дорожніми знаками: 2.1 «Дати дорогу», 4.2 «Рух праворуч», згідно Правил дорожнього руху України, встановленим перед даним перехрестям, на правому тротуарі вул. Південна, по ходу напрямку руху автомобіля «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_1 , видимість якого для водія ОСОБА_9 була не обмежена, водій ОСОБА_9 зупинився у своїй смузі руху проїзної частини вул. Південна, перед даним перехрестям, тобто перед перетином з проїзною частиною вул. Колонтаївська.
Будучи у вказаному статичному положенні водій ОСОБА_9 в наступному відновив свій рух та почав в`їжджати на перехрестя вул. Колонтаївська, виконуючи маневр лівого повороту з проїзної частини вул. Південна, перетинаючи при цьому подвійну суцільну лінію та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 згідно Правил дорожнього руху України, розміщеного напроти буд. № 27 по вул. Південна, водій ОСОБА_9 був не уважним, за дорожньою обстановкою не слідкував, та не переконався в безпеці продовження свого руху і у відсутності на вищевказаному пішохідному переході пішоходів, які мають перевагу в русі при переході проїзної частини по ньому.
Водій ОСОБА_9 при під`їзді до вказаного пішохідного переходу, не знизив своєчасно швидкість руху свого автомобіля аж до зупинки транспортного засобу, та почав проїжджати пішохідний перехід, не переконавшись при цьому, у відсутності на пішохідному переході пішохода, для якого могла бути створена перешкода чи небезпека. В результаті чого водій ОСОБА_9 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину вул. Колонтаївська, рухаючись по вказаному пішохідному переході, з права наліво по ходу напрямку руху автомобіля «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правого колінного суглобу у вигляді паракапсулярного ушкодження колатеральної зв`язки, яка супроводжувалася накопиченням крові в порожнині колінного суглобу, закрита травма лівого гомілково-ступневого суглобу у вигляді масивного внутрішньо-стовбурового ушкодження малогомілково-таранної зв`язки, запалення зовнішньої групи сухожилкових м`язів, синець області лівого гомілково-ступневого суглобу з переходом на зовнішню поверхню стопи, з якими була доставлений до КУ «Міська Клінічна Лікарня №11», та які відноситься до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
У даній дорожній ситуації водій автомобіля «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2, 8.4 (г), 34.1.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України.
Водій автомобіля «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з технічної точки зору, діючи відповідно до вимог п.п. 8.4 (г), 34.1.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України у даній дорожній ситуації мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 .
У даній дорожній ситуації водій автомобіля «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, тому в його діях вбачається невідповідність вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.
Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди являються порушення водієм автомобіля «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вимог п. п. 2.3 (б), 4.16 (а), 18.1 Правил дорожнього руху України, які вказують на те, що:
п. 2.3 ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п. 4.16 ПДР «Пішохід має право:
а) на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора»;
п. 18.1 ПДР «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а при необхідності зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій, не оскаржуючи фактичних обставин справи, доведеності винуватості обвинуваченого та кваліфікації його дій, просить вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами, із застосуванням норм ст.69 КК України.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник змінила свої апеляційні вимоги, та просила вирок суду першої інстанції змінити, а саме не призначати додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, посилаючись на те, що обвинувачений працює водієм, та позбавлення права керування транспортними засобами позбавить єдиного джерела його доходу.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника, в яких просив залишити апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, а вирок суду без змін. Адвокат вказує на відсутність підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, оскільки останній свого співчуття потерпілій не висловлював, докази його щирого каяття відсутні, а часткове відшкодування ним лікування потерпілої було здійснено не відразу, а через певний час.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_10 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, однак за участю її представника.

За таких обставин, апеляційної суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, судом були створені всі умови для реалізації права потерпілої на доступ до правосуддя.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали змінену апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора та представника потерпілої, які заперечували проти задоволення зміненої апеляційної скарги сторони захисту; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, та ці обставини ніким не оспорюються.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_9 не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах зміненої апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував пом`якшуючих обставин, а тому необґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, апеляційний суд дійщов таких висновків.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкція ч.1 ст. 286 КК України, у редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 , з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надавала можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носило альтернативний характер застосування і не було обов`язковим для суду.
Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.
Згідно оскарженого вироку, при призначенні ОСОБА_9 основного покарання та вирішенні питання щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, добровільне часткове відшкодування завданих матеріальних збитків; та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Крім того, в оскарженому вироку вказано, що обставин, що свідчили б про відсутність необхідності призначення обвинуваченому додаткового альтернативного покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, судом першої інстанції не встановлено.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 зазначив, що працює водієм, а позбавлення судом першої інстанції його права керувати транспортними засобами позбавить його можливості працювати та забезпечувати проживання.
Однак, обвинувачений ОСОБА_9 на підтвердження своїх доводів не надав суду будь-яких доказів про працевлаштування, а також стосовно того, що його професійна діяльність пов`язана з керуванням транспортними засобами, а автомобіль є його єдиним джерелом отримання доходів.
Долучена захисником в ході апеляційного розгляду довідка-характеристика на ОСОБА_9 від 06.12.2021 року вказаних обставин не підтверджує.
Твердження захисника про те, що довідку з місця роботи обвинуваченого не надано за браком часу, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки дорожньо-транспортна пригода мала місце 10.12.2018 року. За весь цей період часу, ні в ході досудового розслідування, ні на час проведення судового розгляду судом першої інстанції, а також апеляційного перегляду вироку, доказів про працевлаштування обвинуваченого стороною захисту не надано.
Крім того, апеляційним судом враховуються обставини кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог п. п. 2.3 (б), 4.16 (а), 18.1 Правил дорожнього руху України, в`їжджаючи на перехрестя, виконуючи маневр лівого повороту, перетинаючи при цьому подвійну суцільну лінію та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, був не уважним, за дорожньою обстановкою не слідкував, не знизив своєчасно швидкість руху свого автомобіля аж до зупинки транспортного засобу, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину, рухаючись по пішохідному переході, в результаті чого останній завдано середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Вказані дії обвинуваченого є грубим порушенням Правил дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки автомобілю.
Доводи сторони захисту про визнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 , його щире каяття, часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілій, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути визнані беззаперечними підставами для незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_9 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.
Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.
Також необхідно зазначити, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.
При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, апеляційний суд не вбачає порушень закону при призначенні ОСОБА_9 судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік, оскільки висновок суду є належним чином вмотивованим.
Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, в межах санкції ч.1 ст.286 КК України.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання, яке є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Колегія суддів не знаходить достатніх підстав вважати, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції додаткове покарання є не обґрунтованим, оскільки покарання призначене у відповідності до санкції статті кримінального закону, та у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України.
Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.
З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК, оскільки апеляційна скарга захисника не містить у собі доказів про існування підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування чи зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2021 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4