№ 536/717/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2022 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області колегією суддів у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

обвинуваченої - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці, в залі суду, клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший: особисте зобов`язання або домашній арешт по кримінальному провадженню за обвинуваченням:

- ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.3 ст.307, ч.3 ст.27 ч.3 ст.311, ч.3 ст.27 ч.3 ст.313 КК України;

- ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27 ч.3 ст.307, ч.2 ст.27 ч.3 ст.311, ч.2 ст.27 ч.3 ст.313 КК України;

- ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27 ч.3 ст.307, ч.2 ст.27 ч.3 ст.311, ч.2 ст.27 ч.3 ст.313, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

21 грудня 2021 року до суду надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший: особисте зобов`язання або домашній арешт.

В обгрунтування вказаного клопотання, захисником зокрема вказано, що ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19.11.2021 у цій справі ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Відповідно до змісту Ухвали, судом встановлено наявність лише одного ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На існування цього ризику суд навів тільки одне обґрунтування: «...у разі застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, неможливо запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду, через побоювання майбутнього покарання, також враховуючи суспільний інтерес...».

На підтвердження своїх доводів суд послався на рішення ЄСПЛ у справі «Ілійков

проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року і частково процитував його: «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Отже, єдиною підставою для подальшого тримання ОСОБА_8 під вартою на думку суду є «суворість передбаченого покарання».

Варто зазначити, що у цьому рішенні ЄСПЛ, суд вказав, що така категорія як «суворість передбаченого покарання» не є сама по собі самостійною підставою для обрання запобіжного заходу, а лише відноситься до одного з елементів, що враховуються у сукупності при оцінюванні вищезазначеного ризику.

Як неодноразово зазначав Європейський суд у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

КСУ у рішенні від 08.07.2003 у справі № 1-23/2003 зазначив, що тяжкість злочину законом не визначається як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту.

Отже, у даному випадку, як ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України міг би бути вагомим для збереження ОСОБА_8 вищезазначеного виняткового запобіжного заходу у сукупності з іншими ризиками, яких судом не встановлено.

Вважає, що до ОСОБА_8 можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, що забезпечить його належну процесуальну поведінку при судовому розгляді, а саме: з`являтися до суду за викликом.

На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення, яким:

- змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід на інший: особисте зобов`язання або домашній арешт.

ОСОБА_8 та його захисник підтримали клопотання.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх захисники не заперечували проти задоволення клопотання.

Суд, дослідивши матеріали справи та заявлене клопотання, приходить такого висновку.

Так, судом встановлено, що ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19.11.2021 у цій справі ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Відповідно до змісту Ухвали, судом встановлено наявність лише одного ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На існування цього ризику суд навів тільки одне обґрунтування: «...у разі застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, неможливо запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду, через побоювання майбутнього покарання, також враховуючи суспільний інтерес...»

Захисник ОСОБА_8 - ОСОБА_7 вважав, що такої підстави недостатньо для продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд, з такими доводами суд погодитись не може, оскільки суд оцінює практику ЄСПЛ, відповідно до якої у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.3 ст.307, ч.3 ст.27 ч.3 ст.311, ч.3 ст.27 ч.3 ст.313 КК України, серед яких відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкі злочини, оскільки санкція статей передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років.
Вказані інкриміновані кримінальні правопорушення зокрема полягають в незаконному придбанні (виготовленні) та зберіганні обладнання призначеного для виготовлення психотропних речовин; незаконному виготовленні та зберіганні з метою збуту психотропних речовин, вчинені в особливо великих розмірах; незаконному придбанні, перевезенні та зберіганні прекурсорів, обіг яких обмежено, з метою їх використанні для виготовлення психотропних речовин, вчинені в особливо великих розмірах.

Вказані кримінальні правопорушення містяться у розділі XIIІ КК України, який визначено як кримінальні правопорушення проти здоров`я населення.

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більш суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Більш того, законодавцем вказані злочини віднесено до числа найсерйозніших правопорушень, оскільки за такі злочини передбачена можливість не застосовувати навіть заставу при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, на думку суду, у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, не можливо запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду, через побоювання майбутнього покарання, також враховуючи суспільний інтерес, оскільки більш м`які запобіжні заходи передбачають перебування обвинуваченого на волі, що дає йому можливість негативно вплинути на повне та всебічне встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Керуючись ст. ст. 201, 331 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший: особисте зобов`язання або домашній арешт відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяОСОБА_1