УХВАЛА
05 січня 2022 року
м. Київ
справа № 610/343/21
провадження № 51-10 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000721, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Савинці Балаклійського району Харківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі КК України).,
встановив:
За вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 01 березня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 345 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 4 місяці. Вирішено питання щодо речових доказів.
Харківським апеляційним судом ухвалою від 30 листопада 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 01 березня 2021 року без змін.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить змінити ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року. Посилається на те, що суд, при призначенні покарання, не врахував, що у нього є мати похилого віку, яка потребує догляду, новонароджена дитина, та наявність позитивних характеристик. Крім цього, зазначає, що потерпілі в судовому засіданні просили суворо його не карати. Вказує, що судом також безпідставно враховано як обтяжуючу обставину вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки в матеріалах справи відсутні докази перебування його в стані алкогольного сп`яніння.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 345 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого, Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, зокрема, що він раніше судимий, на обліку у районному відділі з питань пробації не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, порушує громадський порядок, зловживає алкогольними напоями, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, однак знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-нарколога.
Також суд врахував думку потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні обвинуваченому, заявивши, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не мають.
Крім цього, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд врахував наявність обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, та наявність обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції погоджується, що суд першої інстанції вірно призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , передбачене санкцією інкримінованої статті КК України, воно відповідає характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим правопорушення, даним, що характеризують його особу і є достатнім та справедливим.
Що стосується доводів засудженого з приводу того, що судом при ухваленні рішення не враховано наявність у нього матері похилого віку, яка потребує догляду, та новонародженої дитини, слід вказати наступне.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції зазначив, що вказані доводи не знайшли свого підтвердження ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду, оскільки в матеріалах кримінального провадження містяться лише копія пенсійного посвідчення матері обвинуваченого, інші документи на підтвердження вказаних доводів відсутні.
Не залишились поза увагою апеляційного суду і доводи сторони захисту з приводу того, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Так, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі звернув увагу на те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, інкримінував ОСОБА_4 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання.
При цьому, факт перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння ніким не оскаржувався в суді першої інстанції та обвинувачений повністю був згоден з формулюванням обвинувачення, визнав свою провину та дав згоду на розгляд кримінального провадження відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені стороною захисту в апеляційних скаргах і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженого відсутнє таке обґрунтування необхідності пом`якшити йому покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Отже, касаційна скарга засудженого не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни ухвали Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3