Справа № 158/2986/20 Провадження №11-кп/802/122/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисників обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
представника потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадженн, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000615 від 20.09.2020 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 липня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Глибів, Гусятинського району Тернопільської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, працюючого на посаді техніка-будівельника ТзОВ «Глібівська компанія натуральних напоїв», раніше не судимого,
визнанно винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 475 000 (чотириста сімдесят п`ять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_11 30000 (тридцять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_8 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 475 000 (чотириста сімдесят п`ять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_12 30000 (тридцять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 судові витрати на правову допомогу у розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 судові витрати на правову допомогу у розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_8 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експерта для проведення інженерно-транспортної експертизи, дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди в сумі 1307,60 гривень (одна тисяча триста сім гривень шістдесят копійок) та інженерної транспортно-трасологічної експертизи в сумі 1307,60 гривень (одна тисяча триста сім гривень шістдесят копійок).
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.09.2020 року на автомобіль марки FORD FOCUS р.н. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 скасовано.
Речовий доказ - автомобіль марки «FORD FOCUS», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів ГУНП у Волинській області за адресою: Волинська область м. Луцьк, вул. Ківерцівська, 34 повернуто власнику ОСОБА_14 .
Згідно вироку суду, 19 вересня 2020 року близько 21 години 30 хвилин ОСОБА_8 , всупереч вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відведення, керуючи автомобілем марки «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-22 сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», зі сторони міста Луцьк в напрямку міста Рівне, в`їхавши у населений пункт село Звірів Ківерцівського району Волинської області, проявив неуважність під час руху, не зменшив швидкості автомобіля, а продовжував рух із швидкістю не меншою ніж 98,5 км/год, чим перевищив максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті не більше 50 км/год, в результаті чого поблизу будинку 22 по вулиці Київській в селі Звірів, Ківерцівського району Волинської області, допустив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_15 , що перетинала проїзну частину дороги з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня пішохід ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 398 від 30.10.2020 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної тупої травми тіла, яка включає в себе: закриту тупу хребетно-спиномозкову травму у вигляді відривного зламу атланто-окципітального з`єднання із повним розривом спинного мозку; закриту черепно-мозкову травму у вигляді крововиливів під м`яку оболонку головного мозку та мозочку, крововиливу під м`які тканини потиличної ділянки голови; закриту тупу травму органів грудної клітки у вигляді зламів 6-8 ребер справа забою задньої частини реберної поверхні обох легень, крововиливів у корені легень та середньостіння; крововиливи у навколониркову жирову клітковину з обох сторін; множинні закриті злами обох кісток правої гомілки; множинні садна обличчя, тулуба, кінцівок, синець правої нижньої кінцівки. Дана поєднана травма тіла утворилася внаслідок наїзду автомобіля, контакту потерпілої із виступаючими частинами кузова автомобіля із послідуючим відкиданням тіла на оточуюче покриття. Первинний удар транспортним засобом відбувся у ліву задньо-бокову поверхню тіла (ділянка ніг). Потерпіла під час первинного контакту з автомобілем знаходилась у вертикальному, або близького до цього положенні і перебував у русі. Поєднана тупа травма тіла відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя і в даному конкретному випадку спричинила смерть потерпілої ОСОБА_15 , 2004 року народження.
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньої транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, а саме:
- п.2.3 «б» - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну…..;
- п.12.1 - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;
- п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечно для інших учасників руху об`їзду перешкоди;
- п.12.4 у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.;
- п.12.9 «б» - водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7…
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 , які виразились у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, кваліфікуються за ознаками складу кримінального правопорушення, відповідальність за який передбачена ч.2 ст.286 КК України (а.с.19-24 Том2).
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.08.2021 року виправлено описку, допущену у вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 липня 2021 року, у справі про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Абзац третій та шостий резолютивної частини вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 30.07.2021 року викладено в наступній редакції:
«Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 425 000 (чотириста двадцять п`ять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.»
«Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 425 000 (чотириста двадцять п`ять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.» (а.с.32 Том2).
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду незаконним та необгрунтованим, в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що вирок підлягає зміні, оскільки покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує на те, що ним під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні надані змістовні, повні та правдиві свідчення про обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, добровільно, своєю активною поведінкою сприяв розслідуванню кримінального правопорушення та з`ясуванню обставини кримінального правопорушення, щиро розкаявся, дав критичну оцінку своїм злочинним діянням, визнав готовність нести кримінальну відповідальність, частково відшкодував збитки. Вважає, що враховуючи обставини справи, судом не були враховані всі обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також те що він вперше притягується до кримінальної відповідальності та не розглянуто можливості при призначенні покарання за ч.2 ст.286 КК України застосувати ст.75 КК України. Просить вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити йому покарання з застосуванням ст.75 КК України (а.с.51-54 Том2).

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вважає вирок суду (в частині призначеного покарання) прийнятим з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, без урахування дійсних обставин справи. Оскаржуваний вирок, на його переконання, є явно несправедливим. Вказує на те, що ОСОБА_8 під час розгляду справи, активно сприяв розкриттю злочину, повідомляючи слідству нові дані, вчиняючи дії, спрямовані на встановлення істини у справі. В ході розгляду кримінального провадження відшкодовував завдані збитки, шляхом перерахування грошових коштів потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , просив у них вибачення. Також останній повідомляв, що під`їжджаючи до пішохідного переходу сконцентрував свою увагу на його освітленні, з метою завчасного виявлення пішоходів та не очікував що хтось буде перебігати дорогу в темну пору доби за пішохідним переходом. Просить врахувати, що не лише обвинуваченим були порушення правил безпеки дорожнього руху, а також невідповідність цим правилам дій загиблої. Вказує на те, що призначаючи ОСОБА_8 покарання суд у повній мірі не врахував характер та ступінь тяжкості злочину, який вчинено з необережності, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем свого проживання, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, є особою молодого віку, має міцні соціальні зв`язки. Також судом не було узято до уваги особисте ставлення ОСОБА_8 до вчинення діяння щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків, висновок органу пробації, згідно з яким виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства, ризик вчинення повторного злочину незначний. Просить вирок скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покласти на ОСОБА_8 обов`язки передбачені ст.76 КК України (а.с.42-48 Том2).

В поданій апеляційній скарзі потерпілі не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вказують, що апеляційна скарга подається у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. При обранні міри покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції послався на те, що останній являється особою молодого віку, має постійне місце проживання та роботи, що свідчить про його міцні соціальні зв`язки; позитивну характеристику за місцем проживання та роботи; раніше до кримінальної відповідальності не притягувався; щиро розкаявся у чиненому та добровільно частково відшкодував завдану шкоду. Однак вважають таке твердження суду першої інстанції невірним, оскільки обставини, якими суд обґрунтовує можливість призначити ОСОБА_8 покарання у виді трьох років позбавлення волі є недостатніми і не зменшують його вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, за яким його засуджено. Щодо так званого «щирого каяття», то вони вважають, що ніякого каяття, тим більше щирого, у ОСОБА_8 не має, він визнав вину лише формально без будь-якого каяття. Посилання суду першої інстанції на те, що обвинувачений добровільно частково відшкодував завдані збитки, не може братися за основу для мінімальної міри покарання, так як за весь час з моменту трагічної загибелі їхньої доньки ОСОБА_16 , ОСОБА_8 жодного разу не намагався примиритися з ними, батьками і з їхньою родиною, щодо вчиненого ним злочину. Сплачувати їм кошти він почав, коли справу було передано до суду першої інстанції. До того, ніяких коштів від останнього до них не надходило. Така поведінка ОСОБА_8 не заслуговує на увагу, так як останній таким чином намагався уникнути кримінальної відповідальності за заподіяне їм горе і біль. А тому вони переконані, що саме міра покарання у виді п`яти років позбавлення волі для ОСОБА_8 є саме тією карою на яку він заслуговує за те, що відібрав життя найріднішої для них людини їхньої донечки Діани, яка була надією і опорою в їхньому житті. Просять вирок суду змінити в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки (а.с.37-40 Том2).
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку обвинуваченого та його захисників, які свої апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги потерпілих відмовити; потерпілих, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, а в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника відмовити; прокурора, який вважає вирок суду першої інстанції законним та вмотивованим, а тому просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
За приписами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України та доведеність його вини у вчиненні цього злочину є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників провадження не оспорюються, а тому апеляційний суд оскаржуваний вирок у цій частині не перевіряє.
Твердження обвинуваченого та його захисника в апеляційних скаргах про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості є безпідставними.
Також твердження потерпілих про те, що призначене судом покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості є безпідставними і цьому надано вірна правова оцінка судом першої інстанції.
Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо).
Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.
Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 відноситься до категорії тяжких злочинів.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, врахував наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд відніс щире каяття, оскільки обвинувачений публічно попросив вибачення у потерпілих, дійсно, відверто зробив висновок щодо скоєного протиправного ним діяння; активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування шкоди.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції не вбачав.
Крім того, судом при призначенні покарання правильно враховано й інші обставини, а саме те що обвинувачений ОСОБА_8 є особою молодого віку, має постійне місце проживання (а.с.219 Том1) та роботи (а.с.218 Том1), що свідчить про його міцні соціальні зв`язки; виключно позитивні характеристики за місцем проживання (а.с.217 Том1) та роботи (а.с.7 Том2); те, що раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (а.с.211 Том1), однак притягувався до адміністративної відповідальності за перевищення встановлених обмежень швидкості руху (а.с.212-213 Том1); відсутність даних щодо ймовірного перебування на диспансерному обліку у лікаря-психіатра (а.с.216 Том1).
Крім того судом першої інстанції вірно враховано ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину та тяжкість наслідків внаслідок порушення ОСОБА_8 ПДР України - втрата найвищої соціальної цінності, проголошеної ч.1 ст.3 Конституції України - життя людини; враховано судом і молодий вік потерпілої.
Апеляційний суд вважає, що позитивна характеристика, наявність міцних соціальних зв`язків і відшкодування шкоди потерпілим не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України або ст.69 КК України та звільнення від відбування призначеного покарання, як цього просять обвинувачений та його захисник в апеляційній скарзі.
Крім того, апеляційний суд взяв до уваги, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілих у справі щодо покарання, яке винний повинен понести за скоєне, під час вирішення цього питання судом є важливою.
Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції щодо взяття до уваги досудової доповіді, відповідно до якої надана позитивна соціально-психологічна характеристика обвинуваченого ОСОБА_8 , ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства оцінені як середні та якою зроблений висновок про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства (а.с.92-97 Том1).
Також судом вірно взято до уваги твердження захисника обвинуваченого щодо неправомірних дій загиблої ОСОБА_15 , яка здійснювала перехід автодороги у непередбачуваному для цього місці (поза пішохідним переходом), при цьому вірно зазначено, що дії потерпілої ОСОБА_15 не несуть в собі причинно наслідковий зв`язок вчинення ДТП.
Разом з тим, судом першої інстанції не взято до уваги твердження адвоката про те, що потерпіла ОСОБА_15 перебувала у стані легкого алкогольного сп`яніння, оскільки такі дані спростовуються висновком експертизи № 398 від 30.10.2020 року, з чим і погоджується апеляційний суд.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , місцевий суд врахував думку потерпілих, які настоювали на суворій мірі покарання. Одночасно судом вірно зазначено, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Тому врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилаються у своїх апеляційних скаргах обвинувачений, його захисник та потерпілі, яким судом першої інстанції була надана вірна оцінка, призначив ОСОБА_8 мінімальне покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На думку апеляційного суду призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень. Також судом першої інстанції вірно зазначено, що з огляду на конкретні обставини справи, зокрема і те, що наслідком вчинення злочину є невідворотна обставина смерть молодої особи, в суду відсутні достатні підстави для застосування положень ст.ст.75, 76 КК України, з чим і погоджується апеляційний суд.

Апеляційний суд не знаходить підстав для скасування вироку з мотивів наведених в апеляційних скаргах обвинуваченого, його захисника та потерпілих.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 залишити без задоволення.
Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 липня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді