Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0008207 щодо ОСОБА_10 ,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Конотоп Сумської області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.3 ч.2 ст.115, ч.3 ст.146 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

згідно з ст.89 КК України не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.9 ч.2 ст.115, ч.3 ст.146 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Дніпровським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.146 КК України, ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.3 ч.2 ст.115, ч.3 ст.146 КК України, ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.9 ч.2 ст.115, ч.3 ст.146 КК України.

Як зазначено в обвинувальному акті, 10 червня 2016 року близько 0100 години ОСОБА_11 , ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою, з метою залякування ОСОБА_12 та унеможливлення вчинення ним протиправних дій щодо ОСОБА_13 шляхом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та незаконного позбавлення його волі, приїхали належним ОСОБА_8 автомобілем Nissan Maxima д/н НОМЕР_1 за адресою: м. Київ, Бортничі, 2-ий Бортничівський провулок, будинок № 1. Біля вказаного будинку їх зустріла ОСОБА_13 і повідомила, що ОСОБА_12 знаходиться в будинку. Реалізовуючи злочинний умисел, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , маючи при собі дерев`яні палиці, зайшли в будинок, де спільно завдавали ОСОБА_12 удари палицями та кулаками в різні частини тіла, після чого, скориставшись його безпорадним станом внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 і ОСОБА_10 за допомогою простирадла винесли ОСОБА_12 з будинку і помістили до багажного відділення автомобіля. В подальшому ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які перебували у злочинній змові і незаконно позбавили ОСОБА_12 волі, а також ОСОБА_14 на вказаному раніше автомобілі під керуванням ОСОБА_9 поїхали на берег річки Дніпро на територію дачного кооперативу Осокорки.

Крім того, 10 червня 2016 року близько 0130 години між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , які перебували на березі річки Дніпро поблизу дачного кооперативу Осокорки, що в Дарницькому районі м. Києва, і вживали алкогольні напої, виникла сварка на ґрунті звинувачення останнього у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_13 . Реалізовуючи умисел на позбавлення ОСОБА_12 життя, ОСОБА_15 , використовуючи свою фізичну перевагу, затягнув ОСОБА_12 до річки Дніпро, подолав його опір і тримав його за голову під водою, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_12 від механічної асфіксії в результаті утоплення у воді.

Крім того, 12 червня 2016 року близько 1730 години ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , які перебували на пляжі, що виходить до Матвіївського заливу на Трухановому острові, що у Дніпровському районі м. Києва, вживали алкогольні напої. Остаточно впевнившись у тому, що ОСОБА_13 достовірно обізнана про викрадення та вбивство ним, ОСОБА_10 і ОСОБА_8 ОСОБА_12 , реалізовуючи умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 з метою приховати вбивство ОСОБА_12 , ОСОБА_9 зробив один прицільний постріл з невстановленого досудовим розслідуванням пістолета в голову ОСОБА_13 , чим заподіяв їй ушкодження у вигляді вогнепального кульового проникаючого сліпого поранення голови, від якого настала її смерть.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.06.2021 ОСОБА_8 і ОСОБА_9 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів по 22.08.2021 включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та обрати щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про необґрунтоване затягування розгляду кримінального провадження, в якому обвинуваченим ще на стадії досудового розслідування було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який постійно формально продовжується під час судового розгляду. При цьому посилається на положення ст.183 КПК України, згідно з якою тримання під вартою є винятковим запобіжний заходом, рішення Конституційного Суду України від 25.06.2019, практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який наголошує, що: обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади, обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання на додаток до наявності обґрунтованої підозри (справа Корнійчук проти України); обґрунтування продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа Харченко проти України). А відтак, дублювання підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є неприпустимим.

Так, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.07.2019 з метою перевірки показань обвинувачених у кримінальному провадженні призначено судову психофізіологічну експертизу із застосуванням спеціального технічного засобу поліграфу. З того часу кримінальне провадження по суті не розглядається і експертиза у зв`язку із зволіканням експертів не проведена, що є порушенням розумних строків розгляду справи і не може бути законною підставою, яка дозволяє продовжувати ОСОБА_8 і ОСОБА_9 строк тримання під вартою. На адвокатський запит Київський науково-дослідний інститут судових експертиз лише повідомив, що кримінальне провадження надійшло 09.08.2019, однак відмовився повідомити стадію виконання експертного дослідження та причини неможливості проведення експертизи у стислі строки.

У ОСОБА_9 виявлено низку тяжких хронічних захворювань, які потребують специфічного довготривалого лікування, стан його здоров`я погіршується, він неодноразово проходив стаціонарне лікування, з моменту прибуття до установи постійного знаходиться під наглядом лікарів-фахівців медичної частини ізолятора, що підтверджується листами Державної установи Київський слідчий ізолятор № 15-15063 від 17.11.2016, № 15/11027 від 29.05.2017, № 15/8582 від 03.05.2018, Філії державної установи Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України в м. Києві та Київській області № КИ-755 від 16.07.2020, медичною документацією. В судові засідання неодноразово викликалася швидка медична допомога. З огляду на викладене, як стверджує захисник, існує реальна загроза життю та здоров`ю ОСОБА_9 , якому в умовах тримання під вартою не надається необхідна медична допомога, що відповідно до практики ЄСПЛ прирівнюється до нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження і є порушенням ст.3 Конвенції.

Що стосується ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, то, на думку захисника, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які б вказували, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 мають намір перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідка, експерта. Судовий розгляд перебуває на стадії доповнень, всі свідки наразі допитані і докази досліджені. ОСОБА_9 вважає себе невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.9 ч.2 ст.115 КК України, не має наміру переховуватися від суду, і цьому перешкоджає критичний стан його здоров`я. ОСОБА_9 не має у своєму розпорядженні документів, які б дати йому можливість перетнути кордон, не судимий, має місце проживання в м. Києві, що підтверджується договором оренди. ОСОБА_8 не судимий, має постійне місце проживання в м. Києві, також не визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.9 ч.2 ст.115 КК України. А тому захисник вважає, що обвинуваченим можливо змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Зважаючи на те, що прокурор не подав клопотання про продовження ОСОБА_8 і ОСОБА_9 строку тримання під вартою, суд першої інстанції вирішував питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, на користь чого свідчить зміст ухвали та посилання на положення ч.3 ст.331 КПК України.
Вирішуючи вказане питання, суд мотивував своє рішення тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КК України, а саме, ухилитись від суду, перешкодити встановленню істини в справі шляхом впливу на свідків та обвинуваченого ОСОБА_10 , перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, продовжити злочинну діяльність, у зв`язку чим застосування більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілих, тяжкість покарання, яка загрожує у разі визнання їх винуватими, у тому числі довічне позбавлення волі, а також особи обвинувачених, які не працювали і не мали постійного джерела доходу, відсутність у них міцних соціальних зв`язків, а у ОСОБА_9 також постійного місця проживання в м. Києві.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в рішенні Харченко проти України в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, є вірними.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачені, можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та іншого обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_10 , перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше їх тримання під вартою, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 покладених на них процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі відсутні підстави вважати, що суд затягує розгляд кримінального провадження та порушує загальні засади кримінального провадження стосовно розумних строків. Судова психофізіологічна експертиза призначена судом за клопотаннями прокурора та захисника ОСОБА_6 19.07.2019. Як вказує в апеляційній скарзі сам захисник, кримінальне провадження надійшло до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 09.08.2019, а тому тривале не проведення експертизи не залежить від суду.

Що стосується доводів про стан здоров`я ОСОБА_9 з тенденцією до погіршення, то з долучених документів вбачається, що з моменту поміщення до слідчого ізолятора він знаходиться під постійним наглядом лікарів, отримує консультації у профільних лікарів у зв`язку з наявними у нього хронічними захворюваннями, проходив стаціонарне лікування, в тому числі поза межами ізолятора. За весь час тримання під вартою він отримує необхідне лікування, цурознижуючі препарати у повному обсязі і стан його здоров`я відповідає перебігу наявних хронічних захворювань з періодами загострення та ремісії.

Стороною захисту на надано відомості про неможливість надати необхідне лікування відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012, яким передбачено порядок лікування особи, узятої під варту, у разі відсутності можливості надати таку допомогу в медичній частині СІЗО.

Посилання на наявність у ОСОБА_9 постійного місця проживання, якими захисник намагається довести доцільність застосування до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, є непереконливими. Вказаний договір укладений між орендодавцем ОСОБА_16 та захисником ОСОБА_6 28.07.2020 на строк 1 рік. Того ж дня захисник перерахував у рахунок орендної плати 2 700 гривень, що не узгоджується з умовами договору, згідно з яким тільки орендна плата без авансового платежу та комунальних послуг складає 5 500 гривень на місяць. Враховуючи те, що ОСОБА_9 не має джерела доходу, стороною захисту не доведено можливість перебування обвинуваченого в м. Києві під цілодобовим домашнім арештом.

Не приймає до уваги колегія суддів і доводи захисника про доцільність застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки, з огляду на його вік, відсутність власної сім`ї, постійного місця роботи і, відповідно, майновий стан, лише проживання за зареєстрованим місцем проживання, не дає підстав вважати, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, які б могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки.
Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3