УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2021 рокум. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
обвинуваченої ОСОБА_10 ,
захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне кримінальне провадження №0004845 від 07.08.2019 року по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
В С Т А Н О В И В:
31.12.2020 року до провадження Рівненського міського суду Рівненської області надійшло кримінальне провадження №0004845 від 07.08.2019 року по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Згідно зміненого обвинувального акта від 19 липня 2021 року, ОСОБА_10 07.08.2019 року приблизно о 10:07 год., перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , на ґрунті особистих неприязних відносин, передбачаючи можливість настання небезпечних наслідків, умисно нанесла останній один удар долонею лівої руки по правій щоці, від якого потерпіла вдарилася потиличною ділянкою голови зліва об металевий паркан до якого стояла обернута лівим боком, в результаті чого ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин потиличної ділянки голови зліва, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Своїми умисними діями, які виразились у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, ОСОБА_10 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.
Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_11 в судовому засіданні заявив клопотання про звільнення обвинуваченої ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності відповідно до положень ст. 49 КК України у зв`язку із закінчення строків давності.
Потерпіла ОСОБА_8 та її представник адвокат ОСОБА_9 заперечили проти звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 Кримінального кодексу України. Вказали, що до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження про вчинення обвинуваченою ОСОБА_10 нового злочину. Тому вважають, що строки давності притягнення обвинуваченої ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України переривалися, а відтак відсутні підстави для звільнення обвинуваченої ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності.
Прокурор ОСОБА_7 не заперечувала проти задоволення клопотання обвинуваченої ОСОБА_10 , вказуючи, що дійсно на даний час строки давності, визначені ст. 49 КК України, минули, що є підставою для звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності та закриття провадження. Вказала, що в матеріалах провадження відсутні будь-які дані, які б вказували на те, що ОСОБА_10 вчинила новий злочин.
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_10 підтримала клопотання про звільнення їх від кримінальної відповідальності відповідно до положень ст. 49 КК України. При цьому, обвинувачена ОСОБА_10 заперечила свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, проте бажає, щоб суд задовольнив її клопотання, підтвердила, що їй зрозумілі підстави та наслідки звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Заслухавши учасників судового розгляду, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Згідно ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Згідно зміненого обвинувального акта від 19 липня 2021 року, ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні 07 серпня 2019 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.
Частина перша статті 49 КК України (в редакції Закону, чинній на час вчинення кримінальних правопорушень) визначає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, 1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за яке передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі; 3) п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим для суду, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК України.
Відповідно до вимог ст. 49 КК України та роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.
Аналіз вищевказаних правових норм дозволяє дійти до висновку, що матеріально-правовими підставами для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч. 2-4 ст. 49 КК України), а процесуально-правовими - згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.
Визнання ж обвинуваченими своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення чинним законодавством не передбачено.
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Виходячи з цих положень закону, визнання вини є правом, а не обов`язком обвинувачених, а тому невизнання ними вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за наявності згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації права обвинуваченого на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений ст. 49 КК України інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням особи своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.03.2020 р., у справі №730/67/16-к., провадження №51-6463км19.
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що обвинуваченій ОСОБА_10 інкримінується вчинення кримінального правопорушення 07 серпня 2019 року, а отже станом на час заявлення обвинуваченою клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, минули строки, що визначені ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції Закону, чинній на час вчинення кримінального правопорушення).
Суд не приймає до уваги доводи потерпілої ОСОБА_8 та її представника адвоката ОСОБА_9 про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_10 від покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з наявністю в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань відомостей про вчинення обвинуваченою ОСОБА_10 нового злочину і як наслідок переривання строків давності виходячи з наступного.
Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Частиною 5 цієї статті встановлено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Тобто зі змісту вказаних норм закону убачається, що факт вчинення особою злочину може бути встановлений лише обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.
Враховуючи принцип презумпції невинуватості, а також системне тлумачення положень частин 1 та 3 ст. 49 КК України, суд виходить з того, що факт вчинення особою нового злочину під час перебігу строків давності, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи, коли такий факт розслідується органом досудового слідства чи розглядається судом, не можна вважати підставою для переривання перебігу давності строків, передбачених ст. 49 КК України.
Таким чином, оскільки на даний час відсутній обвинувальний вирок який набрав законної сили стосовно ОСОБА_10 , строк давності у вказаному кримінальному провадженні не переривався.
У протилежному випадку суд спростовував би презумпцію невинуватості особи щодо діянь, які не були предметом судового розгляду, що було б явним порушенням цього фундаментального права людини, оскільки презумпція невинуватості передбачає з-поміж іншого те, що "сторона обвинувачення має повідомити зацікавленій особі, у чому її обвинувачують, аби надати можливість підготувати і згодом представити свій захист, а також надати докази, достатні для обґрунтування обвинувального акту" (постанова ЄСПЛ в справі Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain, пар. 77). Усі перераховані гарантії виявляться порушеними, якщо суд надаватиме правову оцінку діянню, яке не є предметом кримінального провадження, в якому суд здійснює судовий розгляд.
Отже, суд не може давати правову оцінку діянням особи, що не є предметом кримінального провадження, в якому він здійснює судовий розгляд. Відповідно, суд позбавлений можливості давати діянню, щодо якого він здійснює судовий розгляд, таку правову оцінку, яка б ґрунтувалася на оцінці інших діянь, щодо яких судовий розгляд не здійснюється. Наведені висновки узгоджуються з правовими позиціями, викладеними в Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.20 року у справі № 591/4366/18 щодо аналогічної правової проблеми.
Судом в даному випадку не встановлено обставин, з якими закон пов`язує переривання чи зупинення перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, оскільки в матеріалах провадження відсутні будь-які дані, які б вказували на те, що ОСОБА_10 ухилялися від слідства або суду чи вчинила новий злочин.
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_10 висловила своє чітке бажання про застосування строків давності та закриття кримінального провадження.
З урахуванням наведених обставин суд вважає, що наявні підстави для задоволення клопотання обвинуваченої ОСОБА_10 про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Крім того, під час судового розгляду, свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 заявлено клопотання про відшкодування їм витрат пов`язаних з викликом до суду для давання показань як свідків, як потрійну оплату за проїзд Івано-Франківськ-Рівне- Івано-Франківськ, наймання житла та добові, а також компенсацію за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. кожному.
Клопотання вмотивоване тим, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 проживають у місті Івано-Франківськ, що знаходиться на відстані більш ніж 500 кілометрів від міста Рівне, а тому кожного разу витрачають значні кошти на явку на власному авто до Рівненського міського суду.
Відповідно до статті 122 КПК України потерпілим, цивільним позивачам, свідкам оплачуються проїзд, наймання житла та добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.
Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.
Відповідно до статті 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.
При цьому, КПК України передбачена можливість компенсації лише документально підтверджених процесуальних витрат.
До клопотань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з прибуттям на засідання Рівненського міського суду не додано жодних доказів понесення ними таких витрат. Відповідні клопотання ґрунтуються виключно на розрахунках свідків, без надання жодних доказів (зокрема чеків, квитанцій тощо) на підтвердження понесення таких витрат, а отже такі витрати не можуть вважатися документально підтвердженими, а тому стягненню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 49 КК України, ст.ст. 284, 285, 288, 369, 372, 376, 392 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
Клопотання обвинуваченої ОСОБА_10 про звільнення від кримінальної відповідальності - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004845 від 07.08.2019 року по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - закрити.
В задоволенні клопотань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 про відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з прибуттям на засідання Рівненського міського суду - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1