В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000427, за апеляційною скаргою прокурора Снігурівського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2021 року відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Снігурівка Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Вавилове Снігурівського району Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,
обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
законні представники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 , на користь держави 3 759,35 грн. за залучення експерта.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та виправдано.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, тобто у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з проникненням у сховище та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, тобто у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з проникненням у сховище та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 104 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які вплинули на вирішення питання про невинуватість обвинуваченого.
На думку апелянта, суд безпідставно виключив із дій ОСОБА_6 кваліфікуючу ознаку вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, оскільки попередня змова мала місце з моменту того, як ОСОБА_6 запропонував неповнолітньому ОСОБА_7 взяти автомобіль із двору потерпілої та здійснити на ньому поїздку, а ОСОБА_7 , в свою чергу, погодився на пропозицію ОСОБА_6 . Вказана змова була досягнута до початку виконання учасниками групи діяння, передбаченого як обов`язковий елемент об`єктивної сторони складу злочину.
Відмічає, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заздалегідь були обізнані про місцезнаходження автомобіля та про те, що ніхто із них не має права ним користуватися, що підтверджується наявними доказами.
Неповнолітній ОСОБА_7 виконував частину злочинних дій разом із ОСОБА_6 обвинувачені разом викочували автомобіль із двору потерпілої ОСОБА_12 , заводили його з поштовху за допомогою фізичної сили та пересувались на ньому в напрямку с. Центральне Снігурівського району Миколаївської області, що вказує на наявність умислу в діях неповнолітнього ОСОБА_7 .
Будучи обізнаним про місце знаходження автомобіля потерпілого, ОСОБА_7 прийняв пропозицію ОСОБА_13 та погодився з нею. Пройшовши на територію двору домоволодіння потерпілої, бачив як і чим ОСОБА_6 пошкодив запірний пристрій на воротах, прийняв участь у викочуванні із двору, з подальшим приведенням його в рух за допомогою фізичної сили. Він усвідомлював суспільну небезпечність свого діяння, передбачав, що протиправно заволодіває автомобілем і бажав цього.
Отже, досліджені під час судового розгляду докази спростовують висновки суду про відсутність доказів підтвердження попередньої змови чи домовленості між обвинуваченими на незаконне заволодіння транспортним засобом.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

29.10.2020 р. близько 00.30 год., більш точного часу не встановлено, обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в с. Вавилове Снігурівського району Миколаївської області, вирішив незаконно заволодіти автомобілем «ВАЗ 21053», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належним ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу і який перебуває у користуванні та володінні ОСОБА_12 .
Реалізуючи злочинний намір, направлений на незаконне заволодінння вказаним автомобілем, ОСОБА_6 разом з неповнолітнім ОСОБА_7 , який не був обізнаним про злочинний намір ОСОБА_6 , через вхідну хвіртку, шляхом відчинення запірного пристрою, незаконно проник на територію домоволодіння ОСОБА_12 в АДРЕСА_4 , яке з усіх сторін облаштоване парканом, що запобігає проникненню сторонніх осіб, а тому є сховищем, де на відкритій місцевості у дворі знаходився транспортний засіб.
В подальшому, обвинувачений ОСОБА_6 на території домоволодіння відбив виявленою сокирою навісний замок, який знаходився на зачинених воротах, таким чином відчинивши їх та забезпечивши безперешкодний доступ для виїзду автомобіля з території домоволодіння ОСОБА_12 на проїжджу частину АДРЕСА_2 . Продовжуючи злочинні протиправні дії, ОСОБА_6 з ОСОБА_7 , який не був обізнаний про злочинний намір ОСОБА_6 , за допомогою фізичної сили викотили автомобіль із двору потерпілої та відкотили до сусіднього будинку на відстань не менше 10 м. Після цього, ОСОБА_6 , через незамкнені водійські двері проник до салону автомобіля, а ОСОБА_7 почав штовхати транспортний засіб ззаду і таким чином, за допомогою фізичної сили, обвинувачені завели автомобіль з поштовху. Далі, обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи за кермом автомобіля, а ОСОБА_7 , зайнявши місце на пасажирському сидінні, розпочали рух у напрямку с. Центральне Снігурівського району Миколаївської області. Біля території Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5)» за адресою: вул. Суворова, 1 в с. Центральне Снігурівського району ОСОБА_6 не впорався з керуванням та з`їхав на узбіччя дороги, після чого залишив викрадений автомобіль, належний ОСОБА_12 .
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене з проникненням у сховище.

Органом досудового розслідування неповнолітній ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , у стані алкогольного сп`яніння, вчинив даний злочин.
Дослідивши матеріали кримінального провадження суд першої інстанції дійшов висновку, що жодних доказів того, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 існувала попередня змова чи домовленість на незаконне заволодіння транспортним засобом, стороною обвинувачення не представлено. Не здобуто і доказів того, що неповнолітній ОСОБА_7 мав умисел на вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, усвідомлював дійсне значення дій, які вчинялись ОСОБА_6 , передбачав суспільну небезпеку цих дій та бажав їх настання.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у діях неповнолітнього ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а тому він підлягає виправданню за вказаним обвинуваченням.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, думки обвинувачених, їх захисників та законних представників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та, в порядку вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням прокурора, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

29.10.2021 р. близько 00.30 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_6 , спільно з неповнолітнім ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в с. Вавилове Снігурівського району Миколаївської області, вирішили незаконно заволодіти транспортним засобом автомобілем марки «ВАЗ 21053», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належним ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, який перебуває у користуванні та володінні ОСОБА_12 .
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на незаконне заволодінння транспортним засобом автомобілем марки «ВАЗ 21053», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 , через вхідну хвіртку, шляхом відчинення запірного пристрою, незаконно проникли на територію домоволодіння ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_4 , яке з усіх сторін облаштоване парканом, що запобігає проникненню сторонніх осіб на територію домоволодіння, а тому є сховищем, де на відкритій місцевості у дворі знаходився вказаний автомобіль.
Знаходячись на території домоволодіння, ОСОБА_6 відбив виявленою сокирою навісний замок, який знаходився на зачинених воротах та відчинив їх, забезпечивши безперешкодний виїзд автомобіля з території домоволодіння ОСОБА_12 на проїжджу частину АДРЕСА_2 . Продовжуючи злочинні протиправні дії, ОСОБА_6 з ОСОБА_7 , за допомогою фізичної сили, викотили автомобіль із двору домоволодіння та відкотили до сусіднього будинку на відстань не менше 10 м. Після цього, ОСОБА_6 , через незамкнені водійські двері проник до салону автомобіля, а ОСОБА_7 почав штовхати автомобіль ззаду. За допомогою фізичної сили, обвинувачені завели автомобіль з поштовху. Далі, ОСОБА_6 , перебуваючи за кермом автомобіля, а ОСОБА_7 , зайнявши місце на пасажирському сидінні, розпочали рух у напрямку с. Центральне Снігурівського району Миколаївської області, тобто таким чином незаконно заволоділи транспортним засобом. Біля території Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5)» за адресою: вул. Суворова, 1 в с. Центральне Снігурівського району, внаслідок перебування в стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_6 , який перебував за кермом автомобіля, не впорався з керуванням та з`їхав на узбіччя дороги, після чого ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 залишили викрадений автомобіль, належний ОСОБА_12 .

Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, суд першої інстанції у вироку вказав на недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення.
Мотивуючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із того, що доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, не доведено існування попередньої змови чи домовленості між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на незаконне заволодіння транспортним засобом, а також наявності відповідного умислу та усвідомлення ОСОБА_7 дійсного значення дій, вчинених ОСОБА_6 .
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема у справі Європейського суду з прав людини «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., зазначено, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Згідно зі ст. 94 КПК України, суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку апеляційного суду, вказаних вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримано не в повній мірі, з огляду на наступне.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України, суд першої інстанції у вироку не повністю проаналізував та не надав належної юридичної оцінки зібраним доказам для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України, послався на недоведеність стороною обвинувачення доказів на підтвердження умислу ОСОБА_7 на вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, з чим апеляційний суд погодитися не може.

За клопотанням прокурора, апеляційним судом, відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України, шляхом допиту обвинувачених, вивченням письмових доказів повторно досліджені обставини, встановлені під час кримінального провадження.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 , в ході допиту в апеляційному суді показав, що вночі восени, точної дати він не пам`ятає, разом із ОСОБА_7 вони пройшли на територію домоволодіння ОСОБА_12 , звідки, із дозволу її онука ОСОБА_15 , який є фактичним власником даного автомобіля, виштовхали за територію. Дозволу на користування автомобілем від ОСОБА_12 він не отримував, оскільки вказаний автомобіль подарований ОСОБА_15 , без відповідної перереєстрації. Відзначив, що теперішні його показання відрізняються від тих, що надавались під час досудового розслідування, оскільки працівники поліції чинили на нього тиск.
Обвинувачений ОСОБА_7 суду показав, що вночі, після дня народження, вони разом із ОСОБА_6 пройшли на територію домоволодіння ОСОБА_12 , аби із дозволу її онука ОСОБА_15 , взяти належний йому автомобіль.
Зі змісту протоколу огляду місця події від 29.10.2020 р. з план-схемою та фото таблицею до нього вбачається, що місцем події є домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , належне ОСОБА_12 . Вказане домоволодіння огороджене з усіх боків парканом та вхід до нього здійснюється з вулиці Нова через металеву хвіртку, на якій зафіксовано наявність запірного пристрою у вигляді металевого гачка, та металеві ворота. На території двору виявлено відсутність автомобіля. У подальшому, на службовому автомобілі, прибувши на територію, прилеглу до Снігурівської ВК № 5, що розташована по вул. Суворова, 1 у с. Центральне Снігурівського району Миколаївської області, на ґрунтовій дорозі виявлено транспортний засіб марки ВАЗ 21053 з механічними пошкодженнями у вигляді деформації передньої частини авто, передньої лівої частини переднього лівого крила, розбиття лобового скла. В ході огляду вилучено транспортний засіб для подальшого зберігання на майданчику тимчасового утримання Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області. Крім того, в ході огляду вилучено чотирнадцять слідів папілярних узорів пальців рук, які виявлено на зовнішній та внутрішній сторонах лівих та правих передніх і задніх дверцятах, а також на даху, автомобіля.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 03.11.2020 р. з план-схемою та фото таблицею до нього, заступником начальника СВ Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області додатково оглянуто територію домоволодіння, належного потерпілій ОСОБА_12 . В ході огляду встановлено, що домоволодіння огороджено парканом з листів шиферу, ворота зачинені зі сторони домоволодіння за допомогою металевого болта та гайки, які з`єднують через отвори дві створки воріт, гайка відкручується без зусиль та допоміжних інструментів. Хвіртка має запірний пристрій у вигляді металевого цвяху, який вставлений в отвори хвіртки та входить в отвір металевої стійки воріт. Зі сторони проїжджої частини вул. Нова наявний доступ до запірного пристрою хвіртки. Оглянуто наданий потерпілою ОСОБА_12 навісний замок з ключем та відрізок металевого ланцюга, за допомогою яких були зачинені ворота території її домоволодіння зі сторони проїжджої частини вул. Нова в ніч на 29.10.2020 р., та які слугували додатковим запірним пристроєм воріт й були виявлені потерпілою біля воріт на присадибній ділянці. Зафіксовано пошкодження вказаного навісного замка у виді вдавлення у верхній частині, подряпин металевого корпусу. Вказаний замок з ключем та фрагментом ланцюга поміщено до спец. пакету для речових доказів та вилучено.
Із протоколу проведення слідчого експерименту від 13.11.2020 р. з фото таблицею до нього, проведеним за участю підозрюваного ОСОБА_6 , вбачається, що останній, після роз`яснення йому прав і обов`язків, передбачених ст. 42 КПК України, у присутності захисника ОСОБА_16 , показав про обставини незаконного заволодіння транспортним засобом «ВАЗ 21053», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належним ОСОБА_12 .
Прибувши на територію домоволодіння по АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , у присутності понятих, розповів, як, вживаючи алкогольні напої у місцевому барі, він зустрів неповнолітнього ОСОБА_7 , якому в подальшому запропонував покататись на автомобілі, який вони візьмуть у ОСОБА_17 , показав яким чином він проникав на територію домоволодіння ОСОБА_12 з метою викрадення автомобіля останньої без її дозволу чи інших осіб, який планував непомітно повернути до ранку, яким чином він сокирою, яку взяв біля господарчої споруди вказаного домоволодіння, відбив навісний замок на воротах, відкрутив рукою болт з гайкою, які слугували додатковим запірним пристроєм воріт й таким чином відчинив ворота, як він сказав ОСОБА_7 щоб той допоміг викотити автомобіль з двору, як вони завели двигун з поштовху, сіли в автомобіль, вказав напрямок руху у сторону с. Центральне, у якому вони вдвох рухалися, а також місце на узбіччі польової дороги біля території ДУ «Снігуріська ВК №5» в с. Центральне, де він не впорався з керуванням та місце, де було залишено автомобіль після невдалих спроб його завести.
Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 23.12.2020 р., за участю підозрюваного неповнолітнього ОСОБА_7 , з додатком у вигляді флеш-накопичувача з відеозаписом, останній у присутності захисника, законного представника та понятих показав про обставини незаконного заволодіння транспортним засобом, належним ОСОБА_12 .
Відповідно до протоколу перегляду матеріалів відеозапису від 25.12.2020 р., у період часу з 09.45 год. до 11.50. год., заступником начальника СВ Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_18 , із застосуванням комп`ютеру проведено перегляд відеозапису слідчого експерименту від 23.12.2020 р., проведеного за участю підозрюваного ОСОБА_7 . Зі змісту вказаного протоколу вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 показав на місці, як саме він, разом з ОСОБА_6 , проник на територію домоволодіння ОСОБА_12 , звідки за допомогою сокири відкрили ворота та, в подальшому, разом виштовхали автомобіль із двору на вулицю, за допомогою поштовху його завели та продовжили на ньому рух в напрямку с. Центральне Снігурівського району Миколаївської області.
Крім того, судом першої інстанції досліджувались інші докази, які оцінені вірно та у сукупності із наведеним, підтверджують факт незаконного заволодіння транспортним засобом, належним потерпілій ОСОБА_12 .

Зазначені вище докази є достатніми для висновку про те, що неповнолітній ОСОБА_7 , будучи обізнаним про місце знаходження автомобіля, прийняв пропозицію ОСОБА_6 та погодився з нею. Пройшовши на територію двору домоволодіння потерпілої, не будучи достовірно обізнаним про отримання ОСОБА_6 дозволу на користування транспортним засобом, бачачи як і чим ОСОБА_6 пошкодив запірний пристрій на воротах, прийняв участь у викочуванні із двору, з подальшим приведенням його в рух за допомогою фізичної сили, а відтак він усвідомлював суспільну небезпечність свого діяння, передбачав, що протиправно заволодіває автомобілем і бажав цього.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд доходить висновку, що у діях обвинуваченого ОСОБА_7 наявний склад інкримінованого кримінального правопорушення, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб з проникненням у сховище.

З цих же підстав, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про наявність в діях ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки злочину вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду, викладені у вироку в частині виправдання ОСОБА_7 , не відповідають фактичним обставинам провадження і така невідповідність істотно вплинула на правильність вирішення питання про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а тому є підставою для скасування виправдувального вироку в частині, як необґрунтованого та ухвалення нового вироку з підстав, що передбачені п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч. 1 ст. 409, ст. ст. 411, 420 КПК України.

Мотиви апеляційного суду щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до ст. 104 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до ст. ст. 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею.
За змістом ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання ОСОБА_7 апеляційний суд враховує тяжкість скоєного кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем навчання характеризується позитивно, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Обставиною, яка пом`якшує покарання є активне сприяння розкриттю злочину, обставинами, які обтяжують покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку та у стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення, із врахуванням викладених вище обставин, є необхідним і буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів відповідає вимогам Конституції України та КК України.
При цьому, повною мірою врахувавши зазначені обставини, в тому числі молодий вік ОСОБА_7 , те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки, апеляційний суд доходить висновку про можливість його виправлення без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, достатнього для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення. Саме такий захід примусу, на думку апеляційного суду, відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчинених діянь та їх наслідкам.

З приводу вимог апеляційної скарги прокурора про збільшення тривалості іспитового строку обвинуваченому ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає за необхідне відзначити, що самим прокурором взагалі не обґрунтовано яким чином збільшення вказаного періоду сприятиме кращому виправленню засудженого, а тому тривалість іспитового строку, визначена судом першої інстанції, у вигляді одного року, є достатньою для виправлення засудженого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 411, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :

апеляційну скаргу прокурора Снігурівського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2021 року відносно ОСОБА_7 , в частині його виправдання за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а саме у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з проникненням у сховище та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а саме у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з проникненням у сховище та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст. ст. 75, 104 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору, роз`яснивши іншим учасникам судового провадження їх право на отримання в суді копії вироку.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3