ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/488/21 Справа № 712/5746/18 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року колегія суддів Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0009581 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 липня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Первомайськ Миколаївської області, громадянка України, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима, -

засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (в ред. станом на 27.11.2017), до покарання у вигляді штрафу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь:

- КЗ «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» ЧМР грошові кошти в сумі 2262,30 грн. за лікування потерпілого;

- Держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 1144 грн.;

- Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз витрати за проведення експертиз в сумі 10048 грн.

Знято арешт, накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.05.2018 на автомобіль «Skoda Fabia Combi 1.2», р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 ..

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена, за те, що вона 29.11.2017 року, близько 13 години, керуючи технічно справним автомобілем «Skoda Fabia Combi 1.2», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині прилеглої території неподалік будинку № 17, що по вулиці Сумгаїтська в м. Черкаси, проявила неуважність та порушила вимоги: п. 2.3.6) Правил дорожнього руху України, згідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 12.3. Правил дорожнього руху України, відповідно до якого у разі виникнення перешкоди або небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Під час руху водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи вказані правила безпеки дорожнього руху, будучи заздалегідь об`єктивно проінформованою про виникнення небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, на проїзній частині прилеглої території неподалік будинку АДРЕСА_2 , проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не реагувала на її зміну, а тому в момент, коли через вказану ділянку проїзної частини почав рух пішохід ОСОБА_8 , що перетинав проїзну частину прилеглої території справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, негайно не вжила заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки керованого нею транспортного засобу, а продовжила рух прямо та скоїла наїзд на останнього.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 29.03.2018 № 02-01/384 отримав тілесні ушкодження: травму лівого колінного суглобу з переломом внутрішнього виростку лівої стегнової кістки, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Спричинення потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесного ушкодження знаходиться в причинному зв`язку, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №4/353 від 19.04.2018, з порушенням водієм автомобіля «Skoda Fabia Combi 1.2», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати та ухвалити новий виправдувальний вирок. При цьому він посилається на те, що вирок суду не відповідає вимогам ст.ст. 94, 370 КПК України, є необґрунтованим та незаконним, а викладені в ньому факти не відповідають обставинам справи.

Висновки суду фактично ґрунтуються на показаннях потерпілого та свідка, які не відповідають показанням, даним ними в суді першої інстанції, та які є суперечливими в деталях, а саме: технічних нюансах, які мають значення для справи, та не узгоджуються з висновками експертиз. При цьому не надано оцінки їх показанням, даним під час досудового слідства.

Суд проігнорував доводи захисту щодо недопустимості доказів та не навів відповідного аргументування у вироку суду, формально підійшовши до розгляду кримінального провадження.

Недопустимими доказами апелянт вважає: протокол огляду місця події та схему до нього, оскільки слідча дія проведена у відсутності понятих та експерта, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 , рапортами працівників поліції; огляд автомобіля проводився без понятих та дозволу суду; висновки експертів, оскільки вони є суперечливими. У протоколі огляду місця події та схемі не вказано місце наїзду на пішохода, не об`єктивно відображено стан дорожнього покриття, наявність ям та вибоїн, ділянок з льодом.

07 грудня 2020 року ухвалою Черкаського апеляційного суду вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін. Звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

02 червня 2021 року постановою Верховного Суду ухвала Черкаського апеляційного суду від 07.12.2020 скасована у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки судом апеляційної інстанції не дано оцінки доводам, наведеним в апеляційній скарзі захисника, і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , просили її задовольнити, вирок суду скасувати, а провадження у справі закрити за відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в судових дебатах обвинувачена ОСОБА_7 просила її виправдати ; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила обвинувачену ОСОБА_7 звільнити від призначеного їй покарання, на підставі п.2 ч.1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності; думку потерпілого ОСОБА_13 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 , просив вирок суду залишити без змін; провівши за клопотанням обвинуваченої ОСОБА_7 повторно часткове дослідження доказів по справі, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному провадженню вказані вимоги закону дотримано.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Такі висновки суд першої інстанції зробив на підставі аналізу показань потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_12 , пояснень експертів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , фактичних даних, що містяться в протоколі огляду місця події, проведених слідчих експериментах, у висновках експертиз, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироці суду.

Обвинувачена ОСОБА_7 в суді першої та апеляційної інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не визнала та показала, що вона не порушувала ПДР України, рухалася автомобілем 0,3-0,5 м від правої бордюри, у неї не було можливості уникнути зіткнення з потерпілим, оскільки останній спочатку зупинився перед дорогою, а потім кинувся під автомобіль, встиг пройти до 1 метра, до нього від її автомобіля було 5 метрів, вона застосувала екстрене гальмування. Зіткнення з потерпілим відбулося на правому боці дороги, оскільки з лівого боку були ями. Потерпілий сам порушив ПДР України.

Потерпілий ОСОБА_8 в суді першої інстанції та апеляційному суді показав, що він близько 13 години 29.11.2017 переходив прилеглу територію у м. Черкаси біля будинку 17 по вул. Сумгаїтській, там, де він йшов, був світлофор і знак «пішохідний перехід». Підійшовши до бордюру, побачив автомобіль на відстані близько 10-15 м від нього (в апеляційному суді зазначив приблизну відстань 20-40 м), який рухався зі швидкістю 30-40 км/год орієнтовно десь по середині дороги, коли автомобіль призупинився, він почав свій рух. Не дійшовши до протилежного боку дороги близько метра півтора , відчув удар в коліно і вдарився головою об машину та впав на дорогу. ПДР України не порушував.

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показав, що 29.11.2017 повертався після обідньої перерви на роботу з колегою. Попереду них, на відстані 20 метрів йшов ОСОБА_8 . Коли потерпілий переходив дорогу, перед ним на маленькій швидкості виїхав автомобіль «Шкода», зачепивши його, від чого він впав, вдарившись об ліву сторону автомобіля. Удар був від середини капота автомобіля і з боку лівого крила. Автомобіль зупинився одразу. Вони підійшли до потерпілого, викликали поліцію та швидку допомогу. Автомобіль до зіткнення він бачив за 20 м, ширина проїзної частини дороги складала приблизно 4 метри, на дорозі була велика яма. Він був присутнім на місці ДТП при складанні протоколу та показував поліцейським місце зіткнення. Понятих при огляді місця події не було.

Також судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку як докази дані, що містяться в:

- протоколі огляду місця події від 29.11.2017 та фототаблицях до нього, повторно досліджених судом апеляційної інстанції, згідно яких місцем огляду є прилегла територія у м. Черкаси біля буд. 17 по вул. Сумгаїтській. Автомобіль «Skoda Fabia Combi 1.2», реєстраційний номер НОМЕР_1 , розміщений передньою частиною у напрямку вул. Корольова. На автомобілі тріснуте лобове скло у лівому крайньому куті навпроти водійського сидіння, деформований номерний знак (т.1 а.м.к.п. 6-15 );

- протоколі проведення слідчого експерименту від 07.04.2018 та фототаблицях до нього, повторно досліджених апеляційним судом, згідно яких на прилеглій території у м. Черкаси біля буд. № 17 по вул. Сумгаїтській, з показів свідка ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_8 встановлено: місце початку руху пішохода, яке знаходиться на відстані 4,2 м до правого краю заїзду до території буд.17 по вул. Сумгаїтській та на відстані 0,0 м до правого краю дороги проїзної частини прилеглої території буд. 17 по вул. Сумгаїтській в напрямку вул. Корольова; місце наїзду на пішохода, яке знаходиться на відстані 4,8м до правого краю дороги проїзної частини прилеглої території буд. 17 по вул. Сумгаїтській в напрямку вул. Корольова та на відстані 1,3 м до лівого краю дороги проїзної частини прилеглої території буд. 17 по вул. Сумгаїтській в напрямку вул. Корольова. Зроблено заміри ділянки, що подолав пішохід та темп руху пішохода (т.1 а.м.к.п.47-53);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 23.10.2018 та фототаблицях до нього за участю потерпілого ОСОБА_8 , повторно досліджених апеляційним судом, якими зафіксовано місце виходу потерпілого на проїзну частину прилеглої території буд. 17 по вул. Сумгаїтській в м.Черкаси; місце наїзду на нього на проїзній частині прилеглої території буд.17 по вул. Сумгаїтській в м.Черкаси; як рухався автомобіль на проїзній частині прилеглої території буд.17 по вул. Сумгаїтській в м.Черкаси під час виходу ним на проїзну частину та потрапляння автомобіля, що скоїв наїзд, до поля зору; темп його руху з моменту виходу на проїзну частину прилеглої території буд. АДРЕСА_2 до моменту наїзду на нього на проїзній частині ( т.1 а.м.п.87-94);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 25.10.2018 та фототаблицях до нього, за участю обвинуваченої ОСОБА_7 , повторно досліджених апеляційним судом, якими зафіксовано: як рухався автомобіль відносно ширини проїзної частини прилеглої території буд.17 по вул. Сумгаїтській в м.Черкаси; місце розташування пішохода відносно елементів проїзної частини прилеглої території буд.17 по вул. Сумгаїтській в м.Черкаси в момент потрапляння його до поля зору; місце наїзду на пішохода на проїзній частині прилеглої території буд.17 по вул. Сумгаїтській в м. Черкаси; як рухався автомобіль відносно ширини та елементів проїзної частини прилеглої території буд. АДРЕСА_2 під час виходу пішохода на проїзну частину; розташування на проїзній частині прилеглої території буд. АДРЕСА_2 біля заїзду до території вказаного будинку дефектів дорожнього покриття -вибоїн (т.1.а.м.п.95-101);

- довідці КЗ «Третя Черкаська міська лікарня ШМД» ЧМР, згідно якої 29.11.2017 о 13-35год. в приймальне відділення був доставлений ОСОБА_8 , встановлено діагноз : розбій м`яких тканин потиличної ділянки, струс г/м, забій лівого коліна, закритий перелом лівого надколінника (т.1 а.м.к.п.18);

- виписці з історії хвороби стаціонарного хворого №20769, за якою ОСОБА_8 , встановлено клінічний діагноз: закритий перелом медіального виростку лівої стегнової кістки без заміщення відламків. Забій м`яких тканин голови. Дата госпіталізації 29.11.2017, дата виписки 05.12.2017(т.1 а.м.к.п. 59);

- висновку судово-медичної експертизи № 02-01/384 від 14.03.2018 №б/н, повторно дослідженого апеляційним судом, згідно якого у ОСОБА_8 мали місце ушкодження: травма лівого колінного суглобу з переломом внутрішнього виростку лівої стегнової кістки. Вказані ушкодження виникли від дії тупих предметів, по давності виникнення можуть відповідати часу, вказаному в постанові про призначення експертизи та відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження могли виникнути при наїзді автомобіля (т.1 а.м.к.п. 39);

Допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_15 підтвердив вказаний висновок, пояснивши, що експертиза проводилася на підставі медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_8 . Тілесні ушкодження ОСОБА_8 у висновку зазначені згідно медичної карти. Слідчим ОСОБА_8 на експертизу не направлявся. Крім того травми ОСОБА_8 отримав 29.11.2017, а експертиза проводилася 29.03.2018. В експертизі він вказав, що травми, отримані ОСОБА_8 , могли виникнути при наїзді автомобіля, оскільки по характеру перелому такий вид переломів виникає від дії тупих предметів. Окрім нього медичну картку дивився також лікар рентгенолог.

- висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, судово-медичної та автотехнічної експертизи № 1563/18-23/987/19-23/04-01/14 від 05.04.2019, повторно дослідженого апеляційним судом, згідно якого у момент первинного контакту ОСОБА_8 знаходився у вертикальному положенні, рухався справа наліво, відносно напрямку руху автомобіля «Skoda Fabia Combi 1.2» д.н.з. НОМЕР_1 та був обернений лівою зовнішньою поверхнею лівої нижньої кінцівки до передньої лівої частини переднього реєстраційного номера, на відстані приблизно 1,02 м від правої сторони вказаного автомобіля. Із урахуванням встановленого механізму наїзду, свідчення ОСОБА_8 на слідчому експерименті від 23.10.2018 року, з технічної точки зору, необгрунтовані. За напрямком руху пішохода ОСОБА_8 - справа наліво, відносно напрямку руху автомобіля Skoda Fabia Combi 1.2» д.н.з. НОМЕР_1 , свідчення ОСОБА_8 не суперечать механізму наїзду. Із урахуванням встановленого механізму наїзду, свідчення ОСОБА_7 на слідчому експерименті від 25.10.2018 року, з технічної точки зору, необгрунтовані. За напрямком руху пішохода ОСОБА_8 - справа наліво, відносно напрямку руху автомобіля «Skoda Fabia Combi 1.2» д.н.з. НОМЕР_1 , свідчення ОСОБА_7 не суперечать механізму наїзду. У даній дорожній обстановці, водій автомобіля «Skoda Fabia Combi 1.2», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 для забезпечення безпеки дорожнього руху повинна була діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України. У зв`язку з тим, що при дослідженні питань 2,3 ухвали встановлено технічну необґрунтованість свідчень ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та відсутністю параметрів руху ОСОБА_8 у протоколі огляду місця події від 29.11.2017, вирішити питання 5 ухвали не представилось можливим.

Вирішення питань, що стосуються необхідних дій пішоходів, не потребує застосування спеціальних пізнань в галузі автотехніки (спеціальних технічних досліджень), дії пішоходів наведені в розділі 4 Правил дорожнього руху України (т.1 а.м.п.152-160)

- висновку додаткової судової автотехнічної експертизи № 1363/19-23 від 09.07.2019, повторно дослідженої апеляційним судом, згідно якого у даній дорожній обстановці, водій автомобіля «Skoda Fabia Combi 1.2», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 для забезпечення безпеки дорожнього руху повинна була діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України. Із урахуванням показів обвинуваченої ОСОБА_7 , які викладені в ухвалі, вона не мала технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди, а з урахуванням показів потерпілого ОСОБА_8 , які викладені в ухвалі, водій ОСОБА_7 мала технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди.

Вирішення питань, що стосуються необхідних дій пішоходів, не потребує застосування спеціальних пізнань в галузі автотехніки (спеціальних технічних досліджень), дії пішоходів наведені в розділі 4 Правил дорожнього руху України. У даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля «Skoda Fabia Combi 1.2», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходилося у причинному зв`язку з розвитком механізму дорожньо-транспортної пригоди (т.1.а.м.п. 175-177);

Допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_14 підтвердив викладені ним висновки та показав, що експертизи проводив по двох варіантах по показаннях потерпілого та обвинуваченої , використовуючи схеми пригоди, слідчі експерименти.

- висновку судової автотехнічної експертизи № 4/353 від 19.04.2018, повторно дослідженої апеляційним судом, згідно якої у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, та за обставин, зазначених у вихідних даних постанови слідчого про призначення експертизи, водій автомобіля «Skoda Fabia Combi 1.2», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , повинна була діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

У момент виникнення небезпеки для руху, водій автомобіля «Skoda Fabia Combi 1.2», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 мала технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди, тому в її діях вбачаються невідповідності вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, і для виконання яких вона перешкод технічного характеру, згідно наданих на дослідження матеріалів, не мала. Для відповіді на питання чи вбачаються в діях пішохода ОСОБА_8 невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України та чи знаходилися вони у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, спеціальних пізнань в галузі автотехнічних досліджень (спеціальних технічних знань) не потрібно, тому слідчий або суд в змозі самостійно дати відповідь на це питання, з урахуванням вимог розділу 4 Правил дорожнього руху України «Обов`язки і права пішоходів» (т.1 а.м.к.п.60-63).

Оцінюючи вказані докази, а також докази на які маються посилання у вироку суду в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту - це дія або бездіяльність особи, яка керує транспортним засобом, пов`язана з порушенням однієї або кількох вимог ПДР або інших нормативних актів, що регламентують безпеку дорожнього руху чи експлуатацію транспорту.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, включає три обов`язкові ознаки: а) діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень ); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 статті 286 КК України, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Skoda Fabia Combi 1.2», д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення вимог пунктів 2.3 б), 12.3 ПДР України, будучи заздалегідь об`єктивно проінформованою про виникнення небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не реагувала на її зміну, негайно не вжила заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки керованого нею транспортного засобу, а подовжила рух прямо та скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_8 . У результаті ДТП потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3 ПДР України знаходяться у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Висновок суду про те, що порушення ОСОБА_7 вимог п. 12.3 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з настанням ДТП та її наслідками, відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 05 листопада 2015 року № 5-218кс15, згідно якого під час розгляду кримінального провадження предметом дослідження має бути питання наявності чи відсутності обов`язкового елементу об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, - причинного зв`язку між допущеними порушеннями правил безпеки дорожнього руху, якщо такі мали місце, та суспільно небезпечними наслідками (заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень).

У вироці суд першої інстанції зазначив, що потерпілий ОСОБА_8 порушив п.п. 4.7, 4.14 (а) ПДР України, нехтуючи своєю безпекою вийшов на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху. Однак, незалежно від перешкоди, водій зобов`язаний був виконати вимогу п. 12.3 ПДР України, застосувавши екстрене гальмування. Про це свідчать і висновки судової автотехнічної експертизи № 4/353 від 19.04.2018, комплексної судової транспортно-трасологічної, судово-медичної та автотехнічної експертизи № 1563/18-23/987/19-23/04-01/14 від 05.04.2019 та додаткової судової автотехнічної експертизи № 1363/19-23 від 09.07.2019, у яких зазначено, що саме водій ОСОБА_7 повинна була діяти відповідно до п. 12.3 ПДР України, при цьому у висновках судової автотехнічної експертизи № 4/353 від 19.04.2018 вказано, що водій ОСОБА_7 мала технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди, тобто запобігти ДТП. Таким чином, той факт, що потерпілий ОСОБА_8 вийшов на проїзну частину дороги, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, не звільняє водія ОСОБА_7 від виконання вимог зазначеного пункту ПДР.

Такої ж позиції у подібних правовідносинах дотримувався Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду в постанові від 10 грудня 2019 року в справі № 759/2926/16-к.

Таким чином із фактичних обставин даного кримінального провадження встановлено, що суспільно небезпечний наслідок у вигляді заподіяння потерпілому середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень був породжений конкретними діями обвинуваченої, яка порушила правила дорожнього руху, що, всупереч викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, свідчить про наявність однієї з обов`язкових ознак об`єктивної сторони злочину - причинного зв`язку між порушенням правил безпеки дорожнього руху і зазначеними наслідками.

На переконання колегії суддів, дії обвинуваченої ОСОБА_7 , з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення, суд першої інстанції правильно кваліфікував за ч. 1 ст. 286 КК України.

Будь-яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наявних у провадженні доказів, показань свідка, потерпілого, які є послідовними та узгодженими між собою, перевіркою матеріалів провадження не встановлено.

Колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є безпідставними.

Твердження захисника ОСОБА_10 про те, що огляд автомобіля «Skoda Fabia» був проведений із порушенням вимог кримінального процесуального закону без дозволу суду та до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а тому протокол огляду місця події дії є недопустимим доказом, є необґрунтованим.

За частиною 3 ст. 214 КПК України огляд місця події може проводитися до внесення відомостей до ЄРДР і вимагає негайного внесення відомостей до ЄРДР після його завершення. За наявності ознак, передбачених ст. 233 КПК України, стосовно огляду житла чи іншого володіння особи, необхідно дотримуватися як певних правил, передбачених статтями 233, 234, 237 КПК України , так і підстав, визначених зазначеними статтями, що за відсутності добровільної згоди володільця до внесення відомостей до ЄРДР неможливе.

Проте проведений 29.11.2017 огляд місця ДТП істотно відрізняється від тих оглядів транспортного засобу, проведення яких вимагає дотримання підстав та правил, передбачених статтями 233, 234 та 237 КПК України.

Огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію речових доказів, з`ясування характеру події та інших обставин, що підлягають доказуванню. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Підставою для проведення огляду місця події стало повідомлення про ДТП. З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування обставин події, що відбулася, було здійснено огляд ділянки місцевості, де сталася ДТП, та пошкоджень транспортного засобу, що брало участь у ній. Отже, зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації та не потребувала попереднього дозволу суду.

Метою цього огляду була фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження транспортного засобу як предмету, що зберегли на собі його сліди. В результаті огляду місця події встановлено зовнішні пошкодження транспортного засобу. Крім того, транспортний засіб, порушення правил керування яким призвело до заподіяння фізичної шкоди потерпілому, є знаряддям вчинення злочину в сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, з`ясування технічного стану якого якомога швидше після ДТП, до переміщення його з місця події чи отримання доступу до органів керування якого бодай якою-небудь особою може призвести до неможливості вирішення завдань кримінального провадження. Огляд здійснений суто з метою з`ясування та фіксації технічного стану, в якому перебуває знаряддя вчинення злочину, пошкоджень та характерних ознак транспортного засобу після ДТП, слідової інформації про обставини події на ньому, стан його окремих вузлів, агрегатів та органів керування безпосередньо після ДТП, без вилучення будь-яких предметів та не з метою їх відшукання, не містить у собі ознак, що обумовлюють дотримання підстав до огляду, визначених статтями 233, 234, 237 КПК України.

За таких обставин у даному випадку огляду автомобіля не притаманні ознаки примусової слідчої дії, що порушує недоторканність іншого володіння особи (транспортного засобу), а тому він не потребував одержання ухвали слідчого судді стосовно його проведення.

Отже, підстав вважати недопустимим доказом протокол огляду місця події від 29.11.2017, а також висновки експертів, зроблені на підставі нього, як про це зазначає захисник, колегія суддів не вбачає.

Доводи захисника ОСОБА_10 про те, що протокол огляду місця події від 29.11.2017 та схема до нього є недопустимим доказом, оскільки поняті не були присутніми під час його складання, про що зазначали обвинувачена ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_16 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки положеннями ч. 7 ст. 223, ст. 237 КПК України не передбачено обов`язкової участі понятих при проведенні огляду, якщо він проводився не в жилому приміщенні.

Крім того, як вбачається з протоколу огляду місця події від 29.11.2017, слідча дія проведена за участю, в тому числі, понятих ОСОБА_17 , ОСОБА_18 про що маються їх підписи на кожному аркуші протоколу та схемі ДТП. За результатами проведення огляду місця події заяв та зауважень з боку учасників слідчої дії щодо складання протоколу та схеми ДТП не надходило. В схемі до протоколу огляду місця пригоди ОСОБА_7 власноручно зазначила, що зі схемою згідна.

В ході судового розгляду судом першої інстанції вживалися заходи щодо виклику та допиту в судовому засіданні свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , в тому числі, шляхом застосування до них приводу. Ухвали суду про привід вказаних свідків виконані не були, оскільки встановити їх місце перебування не представилося можливим.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що неможливість встановлення місця проживання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не може свідчити про те, що вони не приймали участі у проведенні огляду місця події 29.11.2017, та як наслідок - визнання вказаного протоколу неналежним доказом, з врахуванням також того, що з часу проведення слідчої дії 29.11.2017 по дату виклику свідків в судове засідання - квітень 2020 року минуло два з половиною роки, останні могли змінити місце свого проживання, крім того, достеменних даних про те, що свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 за зазначеними адресами не проживають, суду не надано. Суд не має вживати активних дій для забезпечення явки свідки, оскільки це суперечитиме засадам об`єктивності та неупередженості суду, відображеної, зокрема, у частині 6 статті 22 КПК України.

На думку колегії суддів та обставина, що в ході судового розгляду не було допитано свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , не перешкодила суду першої інстанції постановити обвинувальний вирок в даному кримінальному провадженні, оскільки здобуті в ході досудового розслідування докази та досліджені під час судового розгляду є належними, допустимими, достовірними і достатніми для доведення винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 ..

Також з протоколу огляду місця події від 29.11.2017 вбачається, що в слідчій дії брав участь спеціаліст ОСОБА_19 , тому доводи захисника ОСОБА_10 в цій частині є безпідставними.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не надано оцінки показанням потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_12 , даним ними під час досудового розслідування, в частині того, що вони їх змінювали, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд обґрунтовує свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а також надавати їм оцінку.

Крім того допитані в ході судового розгляду судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_16 були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу суду неправдивих показань, і у колегії суддів відсутні підстави вважати їх показання неправдивими.

Суд апеляційної інстанції не має сумнівів в достовірності показань свідка ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_8 , так як вони є послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення, особи, яка його вчинила.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідок або потерпілий з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинувачену у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність встановлення фактичних обставин провадження, у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності у їх показаннях свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вини були, і не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Твердження сторони захисту про те, що суд у вироку виклав неповні та спотворені свідчення свідка ОСОБА_12 є надуманими. У судовому рішенні суд не має дослівно відтворювати усні показання осіб, а має викласти дані, що встановлені при дослідженні та оцінці доказів, і які саме обставини встановлені з цих доказів, ці вимоги процесуального закону суд першої інстанції виконав в повній мірі.

Доводи апелянта про те, що протокол огляду місця події та схема до нього містять необ`єктивні дані щодо відображення стану дорожнього покриття, а саме - не зазначено ями та ділянки з льодовим покриттям, наявність яких на переконання сторони захисту вбачається з фототаблиць, доданих до протоколу огляду місця події, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що в протоколі зазначено стан дорожнього покриття мокре, про дефекти дороги протокол відомостей не містить, таких даних не зафіксовано і на схемі ДТП, з фототаблиць до протоколу огляду місця події неможливо встановити чи маються якісь пошкодження на дорозі, їх родову приналежність (яма, вибоїна, льодове покриття), розміри, розташування по відношенню до місця ДТП. З візуального огляду фототаблиць встановити наявність пошкодження дорожнього покриття, яке б заважало ОСОБА_7 безперешкодно рухатися на автомобілі неможливо, тому відсутні підстави вважати, що ями на дорозі саме в районі місця наїзду, який зазначає потерпілий, перешкоджали руху автомобіля Skoda Fabia р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 . Разом з тим протокол огляду місця події та схема до нього підписані всіма учасниками слідчої дії, в тому числі ОСОБА_7 , яка жодних зауважень щодо зафіксованих в них даних не висловлювала, а власноручно зазначила в схемі, що з нею згідна.

Доводи сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_16 також повідомляв про наявність ями на дорозі та надав фотокартки з місця події, які свідчать про те, що руху автомобіля обвинуваченої по лівій частині дороги перешкоджала яма, а тому вона рухалася по правій її частині, де і відбувся наїзд на потерпілого, є безпідставними, оскільки свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції не вказував, що яма була розміщена на правій частині дороги і заважала руху автомобіля обвинуваченої, навпаки він під час проведення слідчого експерименту 07.04.2018 повідомив, що обвинувачена вчинила наїзд автомобілем на потерпілого саме в лівій частині дороги, за 1,3 м до лівого краю дороги (проїзної частини) прилеглої території буд. 17 по вул. Сумгаїтська в напрямку руху до вул. Корольова, що спростовує вищевказану версію захисту. Крім того, відсутні докази того коли і ким були зроблені ці фотокартки.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження захисника ОСОБА_10 про те, що висновки комплексної судової транспортно-трасологічної, судово-медичної та автотехнічної експертизи № 1563/18-23/987/19-23/04-01/14 від 05.04.2019 та додаткової судової автотехнічної експертизи № 1363/19-23 від 09.07.2019 є доказами невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, оскільки вони визначають, що свідчення потерпілого є технічно необґрунтованими, а з врахуванням показів ОСОБА_7 вона не мала технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

Так, з висновку комплексної експертизи вбачається, що дійсно свідчення ОСОБА_8 , дані ним на слідчому експерименті, експертом визнані технічно необгрунтованими лише в частині параметрів руху автомобіля та (або) його параметрів руху. При цьому показання ОСОБА_7 , дані нею в ході слідчого експерименту, також експертом визнані технічно необгрунтованими в частині розташування місця наїзду по ширині проїзної частини прилеглої території, з урахуванням встановленого механізму первинного контакту потерпілого з автомобілем (близько 1,02 м від правої сторони автомобіля), тому рух автомобіля Skoda Fabia, р.н. НОМЕР_1 , перед наїздом на відставні 0,46 м від правого краю прилеглої території, з технічної точки зору, виключає можливість контактування переднього бампера автомобіля з пішоходом ОСОБА_8 на відстані 0,4 м від правого краю прилеглої території. При цьому свідчення потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_7 не суперечать механізму наїзду.

Разом з тим відповідно до висновку додаткової судової автотехнічної експертизи № 1363/19-23 від 09.07.2019, з урахуванням показів обвинуваченої ОСОБА_7 , які викладені в ухвалі суду (швидкість автомобіля 20 км/год, відстань, яку подолав потерпілий з моменту виходу на проїзну частину і до моменту наїзду, до 1 метра), вона не мала технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди, а з урахуванням показів потерпілого ОСОБА_8 (його темп ходи повільний, швидкість автомобіля 30 км/год, відстань, яку подолав потерпілий з моменту виходу на проїзну частину і до моменту наїзду 4 метри) водій ОСОБА_7 мала технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди. Зробивши вказаний висновок експерт зазначив, що якщо пішохід ОСОБА_8 з моменту виходу на проїзну частину до моменту наїзду подолав справа наліво відстань 1,0 м (згідно показів ОСОБА_7 ), то з урахуванням розташування місця первинного контакту на автомобілі Skoda Fabia, р.н. НОМЕР_1 , на відстані 1,02 м від його правої сторони, автомобіль в момент наїзду повинен був рухатися правою стороною з виїздом за межі правого краю проїзної частини на відстань 2 см, що не виключало контактування правої частини автомобіля з правим бордюром про що відсутні відомості та слідова інформація в матеріалах огляду місця події. Зазначене з технічної точки зору вказує на необґрунтованість показів ОСОБА_7 , а покази потерпілого ОСОБА_8 , з врахуванням яких зроблено висновок, є технічно обґрунтованими.

З врахуванням вказаних висновків експертів, доводи сторони захисту про те, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 побудовано на технічно необгрунтованих показаннях потерпілого ОСОБА_8 є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що показання обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що вона рухалась по дорозі на відстані 0,5 м від бордюра та потерпілий ОСОБА_8 кинувся під її автомобіль і вона не змогла уникнути наїзду, не підтверджені жодними доказами та надані останньою з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Доводи апелянта про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи № 02-01/384 від 29.03.2018 щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_20 , оскільки експертиза проводилася не по наявних тілесних ушкодженнях безпосередньо на тілі потерпілого, а по медичній документації останнього, і медична документація не відкривалась стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, є безпідставними.

Надаючи оцінку вказаному доводу колегія суддів бере до уваги правовий висновок, викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.01. 2020 року у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19).

Однією із засад кримінального провадження, закріплених у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

На підставі статей 3, 56 КПК України потерпіла є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілих є процесуальним джерелом доказу.

Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпілі наділені правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України належать до предмету доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпілі не згодні надати наявні в їх розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК України.

Крім того, в силу ч. 2 ст. 242 вказаного Кодексу призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, то саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу, слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК України доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більше того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів провадження, при ознайомленні в порядку ст. 290 КПК України з матеріалами досудового розслідування, у тому числі з даними проведеної судово-медичної експертизи № 02-01/384 від 29.03.2018 обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_21 не порушували питання про надання їм доступу до медичних документацій, за результатами дослідження яких експертом було сформовано висновки.

Сторона захисту під час судового розгляду не заявляла клопотань про надання доступу до документів, які досліджував експерт. Долучення вказаних медичних документів до матеріалів кримінального провадження не передбачено вимогами КПК України.

В матеріалах кримінального провадження наявні заява ОСОБА_8 від 14.03.2018 на ім`я головного лікаря КЗ «Третя Черкаська міська лікарня ШМД» ЧМР ОСОБА_22 з проханням надати співробітникам СВ Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області його історії хвороби для проведення судово-медичної експертизи отриманих ним тілесних ушкоджень та виписка з історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_8 № 20769, згідно якої дата госпіталізації 29.11.2017, клінічний діагноз - закритий перелом медіального виростку лівої стегнової кістки без зміщення відламків, забій м?яких тканин голови. (т. 1 а.м.к.п. 29, 99).

Враховуючи викладене, колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону щодо незастосування заходів забезпечення кримінального провадження, які б давали підстави для визнання висновку експерта № 02-01/384 від 29.03.2018 недопустимим доказом, оскільки сторона захисту була ознайомлена з матеріалами кримінального провадження, медичну документацію слідчий отримав і передав експерту у спосіб, передбачений законом.

Посилання захисника на те, що висновок експерта було складено не на підставі безпосереднього огляду тіла потерпілого ОСОБА_8 , а на підставі медичної документації потерпілого, що на його думку не узгоджується з поставленими питаннями експерту, є недоречними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дорожньо-транспортна пригода, в ході якої потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, мала місце 29.11.2017, постанова про призначення судово-медичної експертизи ОСОБА_8 слідчим винесена 14.03.2018, тобто майже через чотири місяці після ДТП. З врахуванням такого проміжку часу, який є тривалим, первинні сліди ушкоджень на тілі потерпілого були відсутні. Для визначення характеру та локалізації тілесних ушкоджень отриманих ОСОБА_8 , експерту була надана медична картка стаціонарного хворого ОСОБА_8 , в якій зазначено діагноз при поступленні з зазначенням виявлених тілесних ушкоджень, з врахуванням яких, а також даних зазначених в постанові про призначення експертизи, експерт надав відповіді на поставлені перед ним питання щодо наявності тілесних ушкоджень, їх час, локалізація, механізм утворення та ступень тяжкості.

У колегії суддів відсутні підстави вважати, що висновки даної експертизи є необ?єктивними або такими, що надані всупереч вимогам ст.ст. 101, 102 КПК України.

В ході дослідження матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки, наведених судом у вироку, доказів.

Таким чином у вироці суду в повній відповідності з вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, які суд дослідив та оцінив з дотриманням положень статей 85, 86, 88, 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їх достовірності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , скасування вироку суду та винесення щодо неї виправдувального вироку, чи закриття кримінального провадження за відсутності в її діях складу інкримінованого кримінального правопорушення. Крім того КПК України не передбачено винесення апеляційним судом виправдувальних вироків.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування вироку у зв`язку невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до положень, передбачених ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції підтверджуються дослідженими доказами та доводять винуватість обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а апелянтом не наведено підстав , з передбачених наведеною вище статтею , які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, оскільки відповідно до положень ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

В результаті апеляційного перегляду судового рішення, колегією суддів не встановлено таких істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, порушень, передбачених ч.2 ст.412 КПК України, які є безумовною підставою для скасування рішення суду, - стороною захисту не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених органом досудового розслідування, які б слугували підставами для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено найбільш суворий вид покарання у виді обмеження волі і відповідно до ст. 12 КК України цей злочин віднесено до кримінальних проступків.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів встановила, що ОСОБА_7 вчинила інкримінований злочин 29.11.2017 року. Станом на 17 листопада 2021 року, тобто на день розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, з дня вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, минуло більше , ніж 3 роки, а отже строк давності закінчився.

Клопотань про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності сторона захисту під час апеляційного перегляду не заявляла.

Тому, на думку колегії суддів, ОСОБА_7 підлягає звільненню від призначеного покарання на підставах, передбачених ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 - без задоволення.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 , ч. 5 ст. 74 КК України звільнити обвинувачену ОСОБА_7 від призначеного їй покарання у закінченням строків давності.

Дана ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді