Справа № 450/205/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1227/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2022 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2021 року відносно ОСОБА_7 ,

з участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Згідно обвинувального акта, орган досудового розслідування встановив, що 07 травня 2018 року постановою Залізничного районного суду м. Львова по справі № 462/1799/18 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
10 липня 2018 року постановою Апеляційного суду Львівської області постанову Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 130 КУпАП, залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.
Однак, 19 жовтня 2018 року близько 00:55 год. ОСОБА_7 будучи позбавлений права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, всупереч постанови Залізничного районного суду м. Львова по справі №462/1799/18, яка набрала законної сили, усвідомлюючи те, що він позбавлений права керувати транспортними засобами, умисно, керував транспортним засобом, а саме автомобілем «Шкода Супер Б» д.р.н. НОМЕР_1 та рухався в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, де його було зупинено працівниками поліції.
Дії обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вироку та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначити йому покарання у межах санкції вказаної статті.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи. Прокурор стверджує, що матеріалами кримінального провадження доведено, що ОСОБА_7 , будучи зобов`язаний та маючи можливості виконати постанову Залізничного районного суду м.Львова від 07 травня 2018 року щодо сплати штрафу та заборони керування транспортним засобом, не виконав рішення суду, а відтак в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Зазначає, що згідно постанови Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року ОСОБА_7 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КК України і на нього було накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. та позбавлено права керування транспортним засобом на 1 рік. Проте, станом на 19 жовтня 2018 року ОСОБА_7 не виконав покладені на нього судом обов`язки, а саме штраф не сплатив та, будучи позбавлений права керування транспортним засобом, керував ним. Вказує, що згідно наявної у матеріалах справи копії квитанції ОСОБА_7 сплатив штраф в розмірі 11470 грн. лише 19 січня 2019 року, що підтверджує факт невиконання ним рішення суду станом на 19 жовтня 2018 року. Не погоджується із мотивами місцевого суду про те, що суб`єкт інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення є службова особа.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурори підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник заперечили апеляційні вимоги сторони обвинувачення, з огляду на безпідставність таких, та просили залишити без змін оскаржуваний вирок суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування виправдувального вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та просить ухвалити новий вирок про визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, із призначенням йому відповідного покарання.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст.94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч.3 ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції повністю дотримався.

В оскаржуваному вироку викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 і визнаного судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_7 обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, згідно з вимогами ст.94 КПК України.

Апеляційні доводи прокурора про те, що матеріалами кримінального провадження доведено наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, є безпідставними.

Проаналізувавши у вироку представлені сторонами докази, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов правомірного висновку про недоведеність того, що в діянні ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Так, кримінально-караним діянням, передбаченим ч.1 ст.382 КК України, є умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 659/1012/18, кримінальна відповідальність за частиною 1 статті 382 КК України настає за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню. З об`єктивної сторони злочин, передбачений частиною 1 статті 382 КК України може бути вчинений як у формі невиконання судового рішення, так і шляхом перешкоджання його виконанню. Використання законодавцем у диспозиції частини 1 статті 382 КК України словосполучень «невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду» та «перешкоджання їх виконанню» вказує на необхідність у кожному конкретному випадку звертатися як до тексту самого судового рішення, так і до норм законодавства, які визначають порядок виконання вироків, рішень, ухвал та постанов суду.
Обов`язковою умовою настання відповідальності за невиконання судового рішення є наявність у цьому рішенні вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок за рішенням суду.

Залежно від характеру такої вимоги невиконання судового рішення може проявлятися у бездіяльності зобов`язаної особи щодо здійснення передбачених законом або визначених судом заходів, спрямованих на виконання цього рішення, або ж у вчиненні дій, які прямо заборонені у самому судовому рішенні. За умов, що невиконання судового рішення виявляється у формі бездіяльності, для притягнення особи до кримінальної відповідальності обов`язковим є з`ясування питання про наявність реальної можливості його виконати.
З обвинувального акта слідує, що ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення в умисному невиконанні постанови Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року, у частині позбавлення його права керування транспортними засобами на 1 рік, адже ОСОБА_7 усвідомлюючи те, що він позбавлений права керувати транспортними засобами, 19 жовтня 2018 року близько 00:55 год. умисно керував транспортним засобом, а саме автомобілем «Шкода Супер Б» д.р.н. НОМЕР_1 та рухався в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, де його було зупинено працівниками поліції.
Колегія суддів зауважує, що постановою Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року суд позбавив ОСОБА_7 законного права керувати транспортними засобами, а не заборонив керувати такими, а отже, особа не була зобов`язана рішенням суду до вчинення будь-яких дій у цій частині.
Водночас, позбавлення прав це обмеження правосуб`єктності громадянина в адміністративному порядку за адміністративні проступки.
Згідно ч.1 ст.317 КУпАП постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції, шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія, що передбачено ч.1 ст.3171 КУпАП.
Таким чином, як правильно встановив суд першої інстанції, на противагу апеляційним доводам прокурора, суб`єктом цього кримінального правопорушення у даному випадку - щодо невиконання постанови суду у справі про адміністративне правопорушення в частині накладеного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на один рік може бути лише службова особа, яка, відповідно до повноважень, повинна була вчинити дії по виконанню судового рішення, а саме - вилучити посвідчення водія.

Отже, постанова суду про позбавлення особи права керування транспортними засобами виконується безпосередньо посадовими особами органів Національної поліції, а не особою, яка позбавлена такого права, в даному випадку ОСОБА_7 , а за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом, передбачена адміністративна відповідальність за ч.4 ст.126 КУпАП.

При цьому, місцевим судом було встановлено, що ОСОБА_7 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 19 жовтня 2018 року серії БР № 165331 (а.с. 42).

Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, оскільки керування ОСОБА_7 , який був за рішенням суду позбавлений права керувати транспортними засобами, 19 жовтня 2018 року близько 00:55 год. по дорозі у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області автомобілем «Шкода Супер Б» д.р.н. НОМЕР_1 утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, і такі його дії перебувають поза межами об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, оскільки його об`єктивною стороною є умисне невиконання судового рішення, що полягає у невжитті особою, до якої звернуто його виконання, покладених на неї законом або цим рішенням обов`язків вчинити відповідні дії.

Крім цього, в апеляційній скарзі прокурор стверджує, що згідно постанови Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року на ОСОБА_7 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено також стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн., який станом на 19 жовтня 2018 року ОСОБА_7 не сплатив, тобто обвинувачений не виконав покладені на нього згідно судового рішення обов`язки. А згідно наявної у матеріалах справи копії квитанції ОСОБА_7 сплатив штраф в розмірі 11470 грн. лише 19 січня 2019 року, що підтверджує факт невиконання ОСОБА_7 рішення суду станом на 19 жовтня 2018 року.

З приводу таких тверджень прокурора, колегія суддів звертає увагу на положення частин 1, 2 ст.337 КПК України, згідно яких судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

Як вже зазначалось, згідно обвинувального акта ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення в умисному невиконанні постанови Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року, у частині позбавлення його права керування транспортними засобами на 1 рік, адже ОСОБА_7 усвідомлюючи те, що він позбавлений права керувати транспортними засобами, 19 жовтня 2018 року близько 00:55 год. умисно керував транспортним засобом, а саме автомобілем «Шкода Супер Б» д.р.н. НОМЕР_1 та рухався в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, де його було зупинено працівниками поліції.
Отже, ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення в умисному невиконанні постанови Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року лише у частині позбавлення його права керування транспортними засобами на 1 рік.
Даних про те, що у визначеному законом порядку це обвинувачення було змінено матеріали кримінального провадження не містять.
Відтак доводи прокурора щодо не виконання ОСОБА_7 станом на 19 жовтня 2018 року постанови Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року у частині сплати визначеної йому суми штрафу колегія суддів не приймає до уваги.
Таким чином, колегія суддів переконана, що рішення про виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, суд першої інстанції прийняв законно та обґрунтовано, надавши належну оцінку, як окремим доказам, так і їх сукупності, здійснивши при цьому детальний аналіз і належну юридичну оцінку дослідженим доказам, а твердження в апеляційній скарзі прокурора про протилежне є безпідставні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду першої інстанції із ухваленням нового вироку відносно ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2021 року відносно ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: