справа № 646/8547/18
провадження № 51-4479км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз - 07 травня 2014 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, звільненого 22 грудня 2016 року умовно-достроково з невідбутим строком тривалістю 1 рік 6 місяців,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_2 , проживаючого у АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 08 листопада 2018 року вчинили напад, поєднаний з погрозою застосувати насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, заволоділи грошовими коштами ТОВ «Партнер-Фінанс».
Вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнані винними у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

- ОСОБА_9 строком на 7 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого;
- ОСОБА_8 строком на 7 років з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Для вирішення даної справи, суд має вирішити чи є правильною кваліфікація дій засуджених за ч. 2 ст. 187 КК України за кваліфікуючою ознакою вчинення злочину групою осіб.

Короткий зміст оскаржених судових рішення
За вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2020 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнано винними у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та засуджено за вказаною нормою статті до покарання у виді позбавлення волі:
- ОСОБА_9 строком на 7 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого;
- ОСОБА_8 строком на 7 років з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 червня 2021 року вирок районного суду залишено без зміни.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
08 листопада 2018 року приблизно о 12:30 ОСОБА_9 , за попередньою змовою з ОСОБА_8 , розподіливши між собою ролі та обов`язки, маючи умисел на заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я людини, вчинили злочин за наступних обставин. Так, ОСОБА_9 , маючи при собі ніж, зайшов до відділення № 16 ТОВ «Партнер-фінанс», розташованого на пр. Гагаріна, 22 у м. Харкові. В той же час ОСОБА_8 залишився біля входу до вказаного приміщення з метою забезпечення умов для скоєння злочину та усунення можливих перешкод. Будучи у приміщенні відділення ОСОБА_9 , погрожуючи касиру операціоністу відділення ОСОБА_10 застосуванням насильства, висловив вимогу передати йому наявні в касі кошти. Сприймаючи погрозу як реальну небезпеку для свого життя та здоров`я ОСОБА_10 передала ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 2381 грн. Після чого, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з місця злочину зникли, звернувши викрадені кошти на власну користь, чим завдали ТОВ «Партнер-фінанс» матеріальну шкоду на загальну суму 2381 грн.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_9 - ОСОБА_7 ставить питання про скасування судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. При цьому вказує на те, що наявні у справі докази не доводять поза розумним сумнівом спільний умисел засуджених, направлений на вчинення злочину, розподіл ролей та обов`язків між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Стверджує, що суд першої інстанції був упередженим та несправедливим під час дослідження доказів, при обґрунтуванні суб`єктивної сторони послався на докази, які ґрунтуються на припущеннях, невірно оцінив докази з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення щодо кваліфікації дій засуджених щодо вчинення ними розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб та ухвалив вирок, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, чим порушив засади законності та верховенства права, встановлені ст. ст. 8, 9 КПК України. На вказані порушення було зазначено і в апеляційній скарзі, проте апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 КПК України належної уваги на її доводи не звернув та не надав належної оцінки.
Захисник ОСОБА_6 в інтересах засуженного ОСОБА_8 у касаційній скарзі також просить скасувати судові рішення у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує на те, що суд помилково кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки наявні в матеріалах справи докази не підтверджують змови засуджених на вчинення грабежу. Вважає, що дії ОСОБА_8 підпадають під ознаки злочину, передбаченого ст. 396 КК України.

Вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та у ній всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не надано належну оцінку доводам її апеляційної скарги.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги не надходило.
У судовому засіданні захисники підтримали касаційні скарги, а прокурор, заперечував проти задоволення касаційних скарг.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до вищевказаної норми закону, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційних скарг захисників вбачається, що вони, крім іншого, посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 410 КПК України, просять доказам у справі дати іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Мотиви Суду
Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновки суду щодо доведеності винуватості засуджених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання засудженого ОСОБА_9 , який не заперечував факту вчинення розбійного нападу на потерпілу, показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , дані протоколів огляду предметів та наявні в них відеозаписи з камер спостережень та інші письмові докази .
Щодо доводів захисників про відсутність попередньої змови засуджених на вчинення нападу, а відтак відсутність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_9 .
Так, співучасть у вчиненні злочину передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те, що вчинюваний співучасниками злочин є єдиний для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату злочину; причинний зв`язок між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь у вчиненні злочину може проявитися як у дії, так і в бездіяльності.
Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного із учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.
В основу вироку щодо доведення винуватості засуджених у вчинені інкримінованого ним злочину судом покладено протоколи огляду предметів від 20 та 28 листопада 2018 року, з наявними в них відеозаписами та зробленими з них скріншотів, з яких слідує, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 разом зупинилися біля вхідних скляних дверей кредит-кафе, після чого в присутності ОСОБА_8 . ОСОБА_9 натягнув на обличчя "балаклаву" і зайшов у приміщення. ОСОБА_8 знаходився поруч з входом до приміщення, після того, як ОСОБА_9 зайшов до приміщення ОСОБА_8 ходив біля входу, після чого, ОСОБА_9 вийшов з кредит кафе, тримаючи в правій руці жовту коробку та ніж, які він сховав під куртку, коли він разом з ОСОБА_8 відходили від місця вчинення злочину. Таким чином, дані, що містяться на відеозаписах, зроблених з них скріншотів, свідчать про те, що засуджені діяли разом.
Отже, хоча засуджений ОСОБА_8 й не вчиняв активних дій, але, будучи об`єднаним єдиним умислом з співвиконавцем розбійного нападу, спрямованого на заволодіння майном, виконав частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації спільного умислу, - вів спостереження за обстановкою безпосередньо перед вчиненням злочину та під час його вчинення. Тобто, ОСОБА_9 вчиняв дії безпосередньо спрямовані на розбійний напад, а ОСОБА_8 своїми діями полегшував вчинення цього розбійного нападу ОСОБА_9 .
Твердження захисників про відсутність попередньої змови спростовуються також показаннями свідка ОСОБА_12 , який у судовому засіданні вказав, що восени 2018 року, у другій половині дня, він прямував в маршрутному автобусі. Перед ним сиділи двоє чоловіків, які обговорювали вчинений ними злочин: пограбування з ножем та у «балаклаві», рахували разом викрадені гроші. З розмови він зрозумів, що ці особи вчинили злочин, він дістав телефон і почав знімати їх на відео, а коли вийшов на своїй зупинці, то зателефонував у поліцію і повідомив про вчинений злочин, передав зроблений відеозапис.
Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не бачив як ОСОБА_9 одягав «балаклаву», ОСОБА_9 , не надавав ніякої вказівки ОСОБА_8 залишитися біля дверей кредит-кафе, а також щодо необізнаності ОСОБА_8 у вчинені злочину були предметом перевірки суду першої інстанції, а в подальшому і суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними.
Так, наявні в матеріалах справи докази, ретельно досліджені судами та оцінені у їх сукупності. Встановлені судами фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підійшли разом до місця злочину, ОСОБА_9 подав жест, що свідчить про вказівку ОСОБА_8 залишитися біля дверей, ОСОБА_9 одягнув в присутності ОСОБА_8 «балаклаву», в якій зайшов до приміщення. Засуджені разом залишили місце злочину. Подальші їх дії: переміщення по місту з метою зникнути з місця злочину, розмови про спільне вчинення злочину та спільне рахування викрадених коштів.
Аналіз дій ОСОБА_8 вказують на те, що вони були складовою частиною і необхідною умовою вчиненого злочину і він здійснив свій внесок у його вчинення.
Виходячи з встановлених обставин, оцінюючі доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність єдиної спільної мети та узгодженості дій нападників, що свідчить про їх попередню домовленість і, що засудженні діяли як співучасники вчиненого злочину.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість осіб у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їм пред`явлено обвинувачення.
Таким чином, кримінально-правова кваліфікація дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб є правильною.
За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, в касаційних скаргах не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
Аналогічні за змістом доводи касаційних скарг сторони захисту розглядались і в апеляційному порядку.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах захисників та засудженого, в тому числі і тим, на які захисники посилаються у касаційних скаргах, та обґрунтовано залишив їх без задоволення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.
Кримінально-правова кваліфікація дій засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України є правильною.
Порушень застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено.
З урахуванням викладеного, касаційні скарги захисників слід залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:
Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 травня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 червня 2021 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 без задоволення.
Постанова остаточна й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3