ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Категорія ч.4 ст. 190 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , із секретарем судового засідання ОСОБА_5 , за участі: прокурора ОСОБА_6 , представників потерпілого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_11 , -
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000086 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , представників потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 , на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2019 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Полтава, одруженої, з вищою освітою, працюючої директором ПП «Кампус Плюс», проживаючої в АДРЕСА_1 , раніше не судимої, виправданої за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2019 року ОСОБА_11 визнано невинуватою та виправдано за недоведеністю в її діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 366 КК. Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Прокурором, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та адвокатом ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_13 були подані до Верховного Суду касаційні скарги на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року.

Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2021 року зазначені касаційні скарги задоволено частково. Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині залишення без змін вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2019 року щодо виправдання ОСОБА_11 за ч.4 ст.190 КК України скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. У решті ухвалу апеляційного суду залишено без зміни.

У зв`язку з цим, апеляційний суд здійснює перегляд вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2019 року лише в частині виправдання ОСОБА_11 за ч.4 ст.190 КК України та з урахуванням вказівок Верховного Суду, які є обов`язковими при новому розгляді справи відповідно до положень ч.2 ст.439 КПК України.
За змістом оскаржуваного судового рішення, органом досудового розслідування ОСОБА_11 було пред`явлено обвинувачення в тому, що вона, обіймаючи посаду директора ПП «Кампус Плюс», будучи службовою особою, вчинила злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 КК України, за таких обставин.

Протягом 2009 року директор, засновник та власник ПП «Кампус Плюс» ОСОБА_11 умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди для себе, зловживаючи своїми службовими повноваженнями, всупереч інтересам юридичної особи приватного права, заволоділа шляхом обману та видачі завідомо підроблених офіційних документів, нерухомим майном (частиною готельного комплексу) за адресою: м. Полтава, вулиця Пушкіна, 25, яке належить ОСОБА_13 , загальною вартістю 9 326 565 гривень.

Так, у квітні 2008 року ОСОБА_11 запропонувала своєму знайомому ОСОБА_13 , із яким тривалий час підтримувала дружні стосунки, інвестувати грошові кошти у частину готельного комплексу, будівництво якого здійснювалось ПП «Кампус Плюс», на суму 2 млн. доларів США. Під час розмови вона запевнила ОСОБА_13 у своїй добропорядності та комерційній доцільності укладення зазначеної угоди.

Користуючись довірливими стосунками із ОСОБА_13 , ОСОБА_11 запропонувала здійснювати інвестування коштів із подальшим набуттям права власності на нерухоме майно у два етапи: укласти договір про інвестування, відповідно до якого щомісячно фінансувати незавершене будівництво готельного комплексу, оплативши 3/4 його вартості, та виплатити решту вартості нерухомого майна після завершення будівництва та нотаріального оформлення договорів купівлі-продажу.

ОСОБА_13 погодився на вказані умови та розпочав фінансування будівництва. 24.04.2008 року між ПП «Кампус Плюс», у особі директора ОСОБА_11 та фізичною особою ОСОБА_13 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) укладено договір інвестування будівництва частини нежитлової будівлі (готельного комплексу) за адресою: АДРЕСА_3 . Щомісячно, після надання інвестором коштів, сторонами укладались додаткові угоди до вказаного договору інвестування.

Після завершення будівництва готельного комплексу, 01.12.2008 року між ПП «Кампус Плюс», у особі директора ОСОБА_11 , та фізичною особою ОСОБА_13 укладено договір купівлі-продажу (без нотаріального посвідчення) 1/10 частини нежитлової будівлі (готельного комплексу) загальною площею 334,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , згідно якого ОСОБА_13 повинен сплатити 920030 грн. на поточний рахунок ПП «Кампус Плюс» протягом 10 днів з моменту підписання зазначеного договору. На виконання умов договору ОСОБА_13 03.12.2008 року перерахував відповідно до платіжного доручення № від 03.12.2008 року із власного карткового рахунку НОМЕР_2 , відкритого у Філії Полтавського Головного регіонального управління ПАТ «КБ «Приватбанк», на розрахунковий рахунок ПП «Кампус Плюс» № НОМЕР_3 , відкритий у Філії Полтавського Головного регіонального управління ПАТ «КБ «Приватбанк», кошти в сумі 804500 грн. з призначенням платежу «оплата згідно договору купівлі-продажу від 01.12.2008 року за нежитлове приміщення за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, в т.ч. ПДВ - 134083,33 грн., плат. ОСОБА_13 ». 04.12.2008 року зазначений договір від 01.12.2008 року між ОСОБА_13 та ПП «Кампус Плюс», в особі директора ОСОБА_11 , був нотаріально посвідчений у приватного нотаріуса Полтавського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим № 6608.

Окрім цього, 04.12.2008 року між зазначеними сторонами були укладені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу 1/20 частини нежитлової будівлі загальною площею 171,6 кв.м. за 471557 грн. та 3/100 частини нежитлової будівлі загальною площею 111.2 кв.м. (готельний комплекс) за 305578 грн. за адресою: АДРЕСА_3 , за реєстровими номерами 6605 та 6602 відповідно.

Цього ж дня ОСОБА_13 прийняв від ОСОБА_11 придбане ним нерухоме майно, що підтверджується «Актами прийому-передачі нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 » від 04.12.2008 року №1, №2, №3, згідно з якими ПП «Кампус Плюс», у особі директора ОСОБА_11 , передало, а фізична особа ОСОБА_13 прийняв указані частини нежитлового приміщення за договорами купівлі-продажу від 04.12.2008 року.

Висновками судово-почеркознавчої експертизи №299 від 17.04.2015 року та судово-технічної експертизи документів №294 від 01.04.2015 року підтверджено факт власноручного підписання зазначених актів ОСОБА_11 та посвідчення підпису оригіналом відтиску печатки ПП «Кампус Плюс».

На виконання умов указаних договорів ОСОБА_13 перерахував 11.12.2008 та 17.12.2008 із власного карткового рахунку № НОМЕР_2 , відкритого у Філії Полтавського Головного регіонального управління ПАТ «КБ «Приватбанк», на розрахунковий рахунок ПП «Кампус Плюс» № НОМЕР_3 , відкритий у Філії Полтавського Головного регіонального управління ПАТ «КБ «Приватбанк», кошти у сумі 515500 грн. та 377165 грн. відповідно, що підтверджується платіжними дорученнями: № від 11.12.2008 року на суму 515500 грн., платник - ОСОБА_13 , одержувач ПП «Кампус Плюс», призначення платежу: «оплата згідно договору купівлі-продажу від 04.12.2008 року за частину гостин., комплексу за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, в т.ч. ПДВ - 85833,33 грн. Плат. - ОСОБА_13 »; № від 17.12.2008 року на суму 377165 грн., платник - ОСОБА_13 , одержувач ПП «Кампус Плюс», призначення платежу: «доплата згідно купівлі-продажу від 01.12.2008 року і 04.12.2008 року за частину гостин. комплексу за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, в т.ч. ПДВ - 62860,83 грн. Плат ОСОБА_13 ».

Таким чином, загальний розмір перерахованих коштів за договорами склав 9326565 грн.

На підставі заяв головного бухгалтера ПП «Кампус Плюс» ОСОБА_15 від 05.12.2008 року, яка діяла за дорученням ОСОБА_13 від 04.12.2008 року №6611, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу ОСОБА_14 , про реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно, згідно вказаних вище договорів купівлі-продажу частини нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , 10.01.2009 року Приватним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» зареєстровано право власності ОСОБА_13 на придбане нерухоме майно, та останній вступив у володіння вказаною частиною готельного комплексу, а саме: 1/10 частиною нежитлової будівлі (готельний комплекс) на 1-му поверсі за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, яка складається зі сходів 10 площею 14,7 кв.м, кабінету 11 площею 38,8 кв.м., кабінету 12 площею 31,7 кв.м., коридору 12-а площею 23,9 кв.м., операційного зала 13 площею 225,7 кв.м., загальною площею 334,8 кв.м.; 3/100 частинами нежитлової будівлі (готельний комплекс) на 2-му поверсі за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, які складаються зі сходів 19 площею 14,7 кв.м, кабінету 20 площею 38,6 кв.м., кабінету 21 площею 56,5 кв.м., балкона площею 0,7 кв.м., балкона площею 0,7 кв.м., загальною площею 111,2 кв.м.; 1/20 частиною нежитлової будівлі (готельний комплекс) на 3-му поверсі за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається зі сходів 26 площею 14,7 кв.м., кабінету 27 площею 59,8 кв.м., балкона площею 0,7 кв.м., кабінету 28 площею 38,7 кв.м., кабінету 29 площею 56,3 кв.м., балкона площею 0,7 кв.м., балкона площею 0,7 кв.м., загальною площею 171,6 кв.м.

У подальшому у ОСОБА_11 виник умисел на заволодіння майном ОСОБА_13 шляхом обману.

З цією метою директор, засновник та власник ПП «Кампус Плюс» ОСОБА_11 від імені юридичної особи ПП «Кампус Плюс» 30.07.2009 року подала до Октябрського районного суду м. Полтави три позовні заяви №47 від 27.07.2009 року, №48 від 27.07.2009 року та №49 від 27.07.2009 року про розірвання та відмову від договорів купівлі - продажу частин нежитлового приміщення (готельного комплексу) за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, між ПП «Кампус Плюс» та ОСОБА_13 від 01.12.2008 року №6608, від 04.12.2008 № 6602 та № 6605 (зареєстровано у канцелярії суду за вх. №27595-27597 від 30.07.2009 року).

За результатами розгляду вказаних позовних заяв, 26.08.2009 року Октябрським районним судом м. Полтави прийняті рішення по справам №№2-2781/10, 2-2782/10 та 2-2-2783/10, якими було розірвано договори купівлі - продажу 1/20, 1/10 та 3/100 частин нежитлової будівлі (готельний комплекс), за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, визнано за ПП «Кампус Плюс» право власності на зазначені частини нежитлової будівлі та зобов`язано приватне підприємство Полтавське БТІ «Інвентаризатор» зареєструвати за ПП «Кампус Плюс» право власності на них.

Згідно з відповідними відмітками на вказаних рішеннях місцевого суду, останні набрали чинності 07.09.2009 року, і в той же день приватним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» була припинена державна реєстрація права власності на нерухоме майно (частину готельного комплексу) за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, за ОСОБА_13 та проведена державна реєстрація права власності за засновником та власником ПП «Кампус Плюс» ОСОБА_11 .

Пізніше, за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_7 рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 26.08.2021 року про розірвання договору купівлі - продажу 3/100 частини нежитлової будівлі (готельний комплекс) за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, визнання за ПП «Кампус Плюс» права власності на зазначену частину нежитлової будівлі та зобов`язання приватного підприємства Полтавське БТІ «Інвентаризатор» зареєструвати за ПП «Кампус Плюс» право власності на неї було скасовано ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15.12.2009 року, а справу направлено на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

У подальшому, директор та засновник ПП «Кампус Плюс» ОСОБА_11 від імені ПП «Кампус Плюс» подала до Октябрського районного суду міста Полтави у якості доказів, що обґрунтовують позовні вимоги, під час розгляду об`єднаної цивільної справи №2-2781/10, офіційні документи: письмові пояснення «по цивільному позову ПП «Кампус Плюс» до громадянина ОСОБА_13 про відмову від договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення та його розірвання» №18 від 11.02.2010 року, №19 від 11.02.2010 року та №20 від 11.02.2010 року із додатками у трьох примірниках (до кожного письмового пояснення): договір купівлі-продажу без номеру від 01.12.2008 року із додатками між ПП «Кампус Плюс», у особі директора ОСОБА_11 та ОСОБА_13 (специфікація до договору купівлі-продажу від 01.12.2008 року, видаткові накладні №КБ-002 від 11.12.2008 року, №КБ-003 від 11.12.2008 року, №КБ-004 від 11.12.2008 року, №КБ-005 від 11.12.2008року); договір купівлі - продажу без номеру від 01.12.2008 року із додатками між ПП «Кампус Плюс», у особі директора ОСОБА_11 та ОСОБА_13 (специфікація до договору купівлі-продажу від 01.12.2008 року, видаткові накладні №КБ-008 від 17.12.2008 року, №КБ-009 від 17.12.2008 року, №КБ-10/14 від 26.12.2008 року, №КБ-10/2 від 26.12.2008 року); договір купівлі-продажу без номеру від 04.12.2008 року із додатками між ПП «Кампус Плюс», у особі директора ОСОБА_11 та ОСОБА_13 (специфікація до договору купівлі-продажу від 04.12.2008 року, видаткові накладні №КБ-006 від 16.12.2008 року, №КБ-007 від 17.12.2008 року).

Вказані офіційні документи не підписувалися ОСОБА_13 та містили завідомо неправдиві відомості щодо придбання ним у ПП «Кампус Плюс» будівельних матеріалів на суму 1697165 грн., а не частини готельного комплексу за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 28.02.2011 року №1700/11-11, підписи від імені ОСОБА_13 у вказаних документах виконанні не ним, а іншою особою, що підтверджує неправдивість виданих документів та їх підроблення.

Внаслідок проведення 07.09.2009 приватним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» державної реєстрації права власності на нерухоме майно (частину готельного комплексу) за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_13 , припинено право власності останнього, а засновником та власником ПП «Кампус Плюс» ОСОБА_11 незаконно набуто право власності на вказане нерухоме майно.

Згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи №541 від 22.07.2015, вартість частини нежитлової будівлі (готельного комплексу) за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 07.09.2009 року, становить 4176130 грн.: 1/10 частини нежитлової будівлі (готельний комплекс) на 1-му поверсі 2840580 грн; 3/100 частини нежитлової будівлі (готельний комплекс) на 2-му поверсі 702840 грн.; 1/20 частини нежитлової будівлі (готельний комплекс) на 3-му поверсі 632710 грн.

Таким чином, директор, засновник та власник ПП «Кампус Плюс» ОСОБА_11 , будучи службовою особою, умисно, з корисливих мотивів, зловживаючи своїми службовими повноваженнями всупереч інтересам юридичної особи приватного права, з метою одержання неправомірної вигоди для себе у вигляді набуття без законних на те підстав права власності на нерухоме майно, шляхом обману, заволоділа нерухомим майном (частиною готельного комплексу) за адресою: м. Полтава, вул. Пушкіна, 25, вартістю 4176130 грн., яке належало ОСОБА_13 , чим заподіяла останньому матеріальних збитків на вказану суму, що більш ніж у 600 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину та є особливо великим розміром.

У подальшому, директор, засновник та власник ПП «Кампус Плюс» ОСОБА_11 незаконно розпорядилась вказаним майном шляхом укладення 20.10.2009 року договору його купівлі-продажу із ТОВ «Аркс Груп», а отримані кошти використала на власні потреби.

Виправдовуючи ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 190 КК України, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд наголосив, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави №2-2781/10 від 23 березня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18.10.2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.01.2011 року, було визнано такою, що відповідає законодавству України відмову ПП «Кампус Плюс» від нотаріально посвідчених договорів купівлі продажу від 04.12.2008 року за №№ 6602, 6608, 6605, що укладені між ПП «Кампус Плюс» та ОСОБА_13 . Відтак, незаконність набуття потерпілим права власності на спірне майно була встановлена судом з участю сторін, на засадах їх змагальності, отож державну його реєстрацію було скасовано. Крім цього, суд вказав, що заволодіння грошовими коштами ОСОБА_13 . ОСОБА_11 в провину не ставилося і достатні та неспростовні докази цьому відсутні. Тому, підстави для висновку про протиправне заволодіння майном ОСОБА_13 відсутні.

У поданих апеляційних скаргах:

Представник потерпілого ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким обвинувачену визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Скаржник стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявні у матеріалах кримінального провадження докази (документи, показання свідків та висновки експертів) та не надав оцінки взаємовідносинам потерпілого та виправданої, характер яких випливає із умов інвестиційного договору від 24 квітня 2008 року та додатків до нього.

Серед іншого представник звертає увагу на те, що потерпілий не підписував договори купівлі-продажу, специфікації до договорів, видаткові накладні щодо придбання в ПП «Кампус Плюс» будівельних матеріалів. При цьому ОСОБА_7 посилається на висновок судово-почеркознавчої експертизи від 28 лютого 2010 року №1700/11-11, яким встановлено, що підписи на названих документах виконано не ОСОБА_13 . Вказує, що у ОСОБА_11 не було підстав зараховувати платежі за підробленими договорами купівлі-продажу будівельних матеріалів. Заперечує висновок місцевого суду у цій справі про те, що загальна сума вартості нерухомого майна потерпілим не виплачена, а тому має місце невиконання потерпілим зобов`язань покупця. Не погоджується із позицією суду першої інстанції про те, що в порядку цивільного судочинства встановлено факт невиконання потерпілим зобов`язань з оплати інвестиційного договору, оскільки предметом цивільної справи №2/2781/10 цей договір не був.

Також представник потерпілого вказує, що суди не врахували та не надали оцінки висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №2518/5597/11-19 від 25 липня 2011 року, згідно з яким підтвердити документами бухгалтерського обліку ПП «Кампус Плюс» наявність будівельних матеріалів не видається за можливе. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам свідків сторони захисту, в яких є розбіжності.

ОСОБА_7 стверджує, що матеріалами кримінального провадження не підтверджено факту отримання потерпілим будівельних матеріалів, а документи з їх реалізації, на його думку, штучно виготовлені ОСОБА_11 .

Крім цього, скаржник вважає, що суд першої інстанції був упередженим під час дослідження доказів у даному кримінальному провадженні. Акцентує увагу на тому, що місцевим судом неправильно застосовано принцип правової визначеності, вказавши, що судові рішення в цивільній справі №2/2781/10 мають остаточне та преюдиційне значення для вирішення даного кримінального провадження.

Представник потерпілого ОСОБА_8 просить вирок суду відносно ОСОБА_11 скасувати та ухвалити новий, яким обвинувачену визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Зазначає, що виправдана вчинила корисливий злочин, зокрема заволодіння чужим майном у особливо великому розмірі, завдавши потерпілому матеріального і морального збитку.

Скаржник також стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги наявні у матеріалах кримінального провадження докази (документи, показання свідків та висновки експертів) та не надав оцінки взаємовідносинам потерпілого та виправданої, характер яких випливає із умов інвестиційного договору від 24 квітня 2008 року та додатків до нього. Зокрема не взято до уваги, що вказаними доказами доведено факт внесення ОСОБА_13 коштів за договорами у повному обсязі.

Заволодіння майном ОСОБА_13 відбулось шахрайським способом, ОСОБА_11 , скориставшись довірливими відносинами, ввела останнього в оману.

Для цього було підроблено договори і додатки до них, підготовлено і подано до суду позовні заяви та підроблені документи на їх обґрунтування, з єдиною метою - залишити ОСОБА_13 без придбаного ним майна і грошових коштів, які останній оплатив з метою придбання оговореної ними частини майнового комплексу.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок судово-почеркознавчої експертизи від 28 лютого 2010 року №1700/11-11, яким встановлено, що підписи на названих документах виконано не ОСОБА_13 . Крім того не враховано та не надано оцінки висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №2518/5597/11-19 від 25 липня 2011 року, згідно з яким підтвердити документами бухгалтерського обліку ПП «Кампус Плюс» наявність будівельних матеріалів не видається за можливе. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідків сторони захисту, в яких є розбіжності.

Прокурор відділу прокуратури Полтавської області зазначає, що вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 04.09.2019 відносно ОСОБА_11 є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до безпідставного виправдання обвинуваченої ОСОБА_11 .

Просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким визнати винною ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.4 ст. 190 КК України, та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 10 років.

Прокурор зазначає, що місцевий суд не надав належної правової оцінки показанням потерпілого, надав перевагу одним доказам перед іншими без зазначення відповідних мотивів. Зокрема, вказує, що, відхиляючи як докази висновки спеціалістів, місцевий суд в основу виправдання поклав висновок судово-почеркознавчої експертизи від 28 липня 2010 року № 758, який є висновком спеціаліста, виготовленим на замовлення ОСОБА_11 . Стверджує, що не надано оцінки доказам стосовно зникнення оригіналів договорів купівлі-продажу будівельних матеріалів.

Вказував, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок судово-почеркознавчої експертизи від 28 лютого 2010 року №1700/11-11, яким встановлено, що підписи на названих документах виконано не ОСОБА_13 . Крім того не враховано та не надано оцінки висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №2518/5597/11-19 від 25 липня 2011 року.

Акцентував увагу на тому, що місцевий суд неправильно застосував принцип правової визначеності, вказавши, що судові рішення в цивільній справі №2/2781/10 мають остаточне та преюдиційне значення для вирішення даного кримінального провадження.

Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржували.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги державного обвинувача, представників потерпілого ОСОБА_13 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підтримку поданих ними апеляційних скарг, обвинувачену ОСОБА_11 та її захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які заперечували проти поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтвердженні доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 КПК України.
Положенням ч. 1 ст. 373 КПК України, встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1ст. 284 цього Кодексу.
Докази винуватості ОСОБА_11 , на які посилалась сторона обвинувачення, перевірені судом відповідно до статей 86, 87, 94 КПК України та належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Відповідно до вимог ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину та виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість, доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які мають відношення до події та яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин, лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення, або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення, поза розумним сумнівом, недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.
Єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, сформульовані законодавцем у частині 1 статті 91 КПК, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з частиною 2 цієї статті, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно з ч. 2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Апеляційні скарги представників потерпілого та прокурора не містять обґрунтованих доводів наявності вини обвинуваченої у вчинені інкримінованих їй кримінальних правопорушень, а лише повторюють пред`явлене ОСОБА_11 обвинувачення.

Так, в основу обвинувачення ОСОБА_11 за ч.4 ст.190 КК України покладено версію обвинувачення про те, що остання протягом 2009 року, будучи директором, засновником та власником ПП «Кампус Плюс» умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди для себе, зловживаючи своїми службовими повноваженнями, всупереч інтересам юридичної особи приватного права, заволоділа шляхом обману та видачі завідомо підроблених офіційних документів, нерухомим майном (частиною готельного комплексу) за адресою: м. Полтава, вулиця Пушкіна, 25, яке належить ОСОБА_13 , загальною вартістю 4 176 130 гривень.

До офіційних документів, які видала ОСОБА_11 від імені юридичної особи приватного права, на виконання умислу та які відповідно до версії обвинувачення містили завідомо неправдиві відомості, належать: три позовні заяви ПП «Кампус Плюс» № 47 від 27.07.2009, № 48 від 27.07.2009 та № 49 від 27.07.2009 про розірвання договорів купівлі-продажу частин нежитлової будівлі (готельного комплексу) за адресою: Пушкіна, 25, між ПП «Кампус Плюс» та ОСОБА_13 , від 01.12.2008 № 6608, від 04.12.2008 № 6602 та № 6605; договір купівлі-продажу будівельних матеріалів без номеру від 01.12.2008 із додатками між ПП «Кампус Плюс», у особі директора ОСОБА_11 та ОСОБА_13 (специфікація до договору купівлі-продажу від 01.12.2008, видаткові накладні № КБ-002 від 11.12.2008, № КБ-003 від 11.12.2008, № КБ-004 від 11.12.2008, № КБ-005 від 11.12.2008); договір купівлі-продажу без номеру від 01.12.2008 із додатками між ПП «Кампус Плюс», у особі директора ОСОБА_11 , та ОСОБА_13 (специфікація до договору купівлі-продажу від 01.12.2008, видаткові накладні № КБ-008 від 17.12.2008, № КБ-009 від 17.12.2008, № КБ-10/14 від 264 2.2008, № КБ-10/2 від 26.12.2008); договір купівлі-продажу без номеру від 04.12.2008 із додатками між ПП «Кампус Плюс», у особі директора ОСОБА_11 , та ОСОБА_13 (специфікація до договору купівлі-продажу від 04.12.2008, видаткові накладні № КБ-006 від 16.12.2008, № КБ-007 від 17.12.2008).

Відповідно до ч. 4 ст. 190 КК України, шахрайством визначається заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою.

Із суб`єктивної сторони цей злочин вчиняється тільки з прямим умислом, тобто особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, на яку вона не має ніякого права, передбачає заподіяння матеріальної шкоди і бажає завдати таку шкоду.

Підставою для кримінальної відповідальності за шахрайство є усвідомлення суб`єктом злочину того факту, що предмет злочину є для нього чужим, що він заволодіває чужим майном за відсутності будь-якого дійсного чи уявного права на нього. Кримінальна відповідальність за шахрайство пов`язана зі встановленням усвідомлення винним факту заволодіння чужим майном з метою його безоплатного, безповоротного обернення на свою користь (чи третіх осіб) за відсутності законних підстав, збільшення внаслідок цього власних або третьої особи майнових фондів.

Як на докази, що свідчать про наявність злочинного умислу у ОСОБА_11 на заволодіння майном та підтверджують факт повної оплати потерпілим частини спірного нерухомого майна, представники потерпілого та прокурор посилаються на: договір інвестування будівництва від 24.04.2008 року та додатки до нього; показання потерпілого, свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 . При цьому апелянти вказували, що судом першої інстанції даним доказам не надано належної оцінки, а відповідно вони були не враховані при виправданні обвинуваченої.

Ці доводи осіб, якими подано апеляційні скарги, є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на пред`явленому ОСОБА_11 обвинуваченні, виходячи з наступного.

Факт укладення між ПП «Кампус Плюс» та ОСОБА_13 договорів купівлі продажу нежитлових приміщень від 04.12.2008, а також факт перерахування ОСОБА_13 на рахунок ПП «Кампус Плюс» грошових коштів у сумі 1 697 165 грн. ніким із учасників провадження не оспорюється.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_11 свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів не визнала та показала, що ОСОБА_13 не виконав умови договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, у зв`язку з чим вона звернулась із відповідними позовними заявами до місцевого суду. Також вказала, що інвестування будівництва готельного комплексу ОСОБА_13 не здійснював, а кошти в сумі 1 697 165 грн перераховував за будівельні матеріали.

Потерпілий ОСОБА_13 заперечив укладення договорів купівлі продажу будівельних матеріалів, наполягав на інвестуванні ним будівництва частини готельного комплексу та вважав, що виконав умови договорів купівлі продажу нежитлових приміщень, а тому його безпідставно позбавлено права власності на нерухоме майно.

Зі змісту пред`явленого ОСОБА_11 обвинувачення, умисел на заволодіння майном потерпілого ОСОБА_13 у обвинуваченої виник після реєстрації права власності за потерпілим, на підставі укладених між ним та ПП «Кампус Плюс» 04.12.2008 року договорів купівлі продажу, на частину нежитлової будівлі в АДРЕСА_3 .

Відповідно докази, які підтверджують наявність між обвинуваченою та потерпілим ділових та партнерських відносин, що мали місце до вказаного моменту, в тому числі за умови відсутності у пред`явленому обвинуваченні вказівки на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_13 , не можуть братися до уваги, як такі, що підтверджують злочинні наміри ОСОБА_11 .

Це при тому, що вказані докази не заявлялися потерпілим, при розгляді справи № №2-2781/10 за позовом ПП «Кампус Плюс» до останнього про розірвання договорів купівлі-продажу, на спростування доводів позивача щодо не проведення розрахунків за придбане нерухоме майно.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та досліджених в суді першої інстанції матеріалів цивільної справи №2-2781/10, право власності на об`єкти нерухомості, заволодіння якими інкримінується ОСОБА_11 , обвинувачена набула у передбачений законом спосіб 20.10.2008 року, даний факт був відомий та не заперечувався потерпілим, а тому всі зазначені вище доводи сторони обвинувачення щодо подій, які мали місце до моменту укладання (04.12.2008 р.) між потерпілим та ПП «Кампус Плюс» договорів купівлі-продажу частини нежитлової будівлі в м. Полтава по вул. Пушкіна, 25 та докази, якими вони підтверджуються, є необґрунтованими та не можуть сприйматися як належне підтвердження вини обвинуваченої.

Фактично до таких висновків, в узагальненому вигляді дійшов і суд першої інстанції, вказавши про не встановлення, за результатами дослідження доказів, в тому числі зазначених вище, умислу та корисливих мотивів обвинуваченої, спрямованих на шахрайське заволодіння майном потерпілого ОСОБА_13 .

Об`єктивна сторона шахрайства полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману чи зловживання довірою потерпілого. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховання певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього.
Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність дій потерпілого під впливом обману (зловживання довірою) є обов`язковою ознакою шахрайства. Оскільки обман є особливим видом інформаційного (дезінформаційного) впливу, його застосування спрямоване на відображення в свідомості обманутого у перекрученому, спотвореному вигляді фактів чи обставин, що обумовлюють рішення про передачу майна. Винуватий втручається в сферу психічної (інтелектуальної та вольової) діяльності іншої особи, фальсифікує її уявлення про відповідні обставини, вводить цю особу в оману, внаслідок чого вона обирає ту чи іншу лінію поведінки без знання про істинний, дійсний стан справ, її уявлення і судження фальсифіковані, а волевиявлення, та вчинки обумовлені обманними діями винного. Важливо, щоб у конкретній ситуації потерпілий не усвідомлював факт застосування щодо нього обману, щоб обманні дії винного були ефективними в аспекті успішного заволодіння чужим майном. Між діяннями обвинуваченого і помилкою потерпілого повинен бути прямий зв`язок.

Зі змісту пред`явленого ОСОБА_11 обвинувачення, об`єктивна сторона злочину полягає у створенні останньою формальних цивільно-правових відносин (підробка договорів купівлі-продажу будівельних матеріалів та видаткових накладних), за допомогою яких обвинувачена прагнула завуалювати свій злочинний умисел на заволодіння майном.

Як на докази, що свідчать про наявність вказаних дій ОСОБА_11 , представники потерпілого та прокурор посилаються на: показання потерпілого; висновки судово-почеркознавчої експертизи №1700/11-11 від 28.02.2010 року щодо оригінальності підписів потерпілого на договорах купівлі-продажу будівельних матеріалів та видаткових накладних, згідно з якою відповідні підписи від імені ОСОБА_13 виконанні не ним; висновки судово-економічної експертизи №2518/5597/11-19 від 25.07.2011 р., згідно з якою наданою фінансово-бухгалтерською документацією ПП «Кампус Плюс» не підтверджується факт реалізації останніми будівельних матеріалів ОСОБА_13 в грудні 2008 р.; наполягають на тому, що надані стороною захисту докази на підтвердження факту втрати оригіналів документів (договорів купівлі-продажу будівельних матеріалів) є взаємовиключними. При цьому вказували, що судом першої інстанції даним доказам надано оцінку з порушенням процесуальних норм, зокрема не мотивовано надання переваги одним доказам над іншими.

На необхідності дослідження вказаних доказів та надання належної їм оцінки вказував і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, який своєю постановою від 13.04.2021 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині залишення без змін вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 04.09.2019 року щодо виправдання ОСОБА_11 за ч.4 ст. 190 КК України скасував і призначив новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Як вже зазначалося раніше, матеріали кримінального провадження та досліджені в суді першої інстанції матеріали цивільної справи №2-2781/10 свідчать про те, що після завершення будівництва ПП «Кампус Плюс» нежитлової будівлі в м. Полтава по вул. Пушкіна, 25, ним 20.10.2008 р. було отримано свідоцтво про право на дане нерухоме майно та 24.10.2008 року зареєстроване дане право у передбаченому законом порядку. 04.12.2008 року між ПП «Кампус Плюс» та потерпілим було укладено три договори купівлі-продажу частини вказаної нежитлової будівлі. 05.01.2009 року відповідно до даних договорів право власності на частину нежитлової будівлі в АДРЕСА_3 було зареєстровано за потерпілим ОСОБА_13 . Наприкінці липня 2009 року ПП «Кампус Плюс» звернулося до суду з позовними заявами про відмову від договорів купівлі-продажу частини нежитлової будівлі в АДРЕСА_3 . На підставі рішень Октябрського районного суду м. Полтави від 26.08.2009 року та 23.03.2010 року реєстрацію права власності за ПП «Кампус Плюс» 07.09.2009 року було поновлено.

З вище наведеного вбачається, що фактично безпідставного безповоротного заволодіння частиною нерухомого майна нежитлової будівлі в АДРЕСА_3 зі сторони обвинуваченої не було, оскільки остання, будучи директором ПП «Кампус Плюс» (власника майна), свої зобов`язання за договорами купівлі-продажу від 04.12.2008 року виконала, забезпечивши юридичне переоформлення і реєстрацію в реєстрі речових прав права власності потерпілого на придбане ним нерухоме майно. В подальшому, ОСОБА_11 , вважаючи що ОСОБА_13 не виконав своїх зобов`язань за вказаними договорами, потерпілого до вчинення будь-яких дій, спрямованих на повернення їй нерухомого майна не спонукала, а з метою захисту прав очолюваного нею підприємства звернулася до суду у передбачений законом спосіб. Саме за результатами судового розгляду справи на засадах змагальності та рівності сторін, за рішенням суду, тобто незалежно від волі і дій потерпілого, право власності на спірне нерухоме майно було поновлено за ПП «Кампус Плюс». При цьому слід також відзначити, що потерпілий під час розгляду цивільної справи усвідомлював наслідки задоволення позовних вимог, заперечував щодо них та у визначений ним спосіб подавав доводи і докази на спростування заявлених позовних вимог.

Особливості шахрайства полягають у тому, що потерпілий, будучи введеним в оману, зовні добровільно передає винному майно або право на майно, вважаючи, що це є правомірним, необхідним або вигідним для нього, що він зобов`язаний це зробити.

В даному випадку ОСОБА_13 у змагальному судовому процесі наполягав на належності йому майна та оспорював доводи позовних заяв ОСОБА_11 . Тобто, потерпілий не був введений в оману, а майно вибуло із його права власності всупереч його волі, на підставі рішення суду.

Отже, стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_11 наявна така інкримінована їй обов`язкова ознака об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, як обман. У обвинувальному акті взагалі не вказано, кого та у який спосіб обманула ОСОБА_11 з метою заволодіння чужим майном.

Більше того, як спосіб шахрайства органом досудового розслідування ОСОБА_11 інкриміновано виготовлення та видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів.

Разом з тим, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, ОСОБА_11 виправдана, вирок місцевого суду в цій частині набрав чинності, залишений без змін постановою Верховного Суду від 13.04.2021, а тому апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості надати доказам, якими сторона обвинувачення обґрунтовує факт службового підроблення, іншу оцінку, ніж та, яка надана місцевим судом.

Досліджені судом першої інстанції та повторно судом апеляційної інстанції докази, а саме: висновок судово-почеркознавчої експертизи №1700/11-11 від 28.02.2010 року щодо оригінальності підписів потерпілого на договорах купівлі-продажу будівельних матеріалів та видаткових накладних, згідно з якою відповідні підписи від імені ОСОБА_13 виконанні не ним та висновок судово-економічної експертизи №2518/5597/11-19 від 25.07.2011 р., згідно з якою наданою фінансово-бухгалтерською документацією ПП «Кампус Плюс» не підтверджується факт реалізації останніми будівельних матеріалів ОСОБА_13 в грудні 2008 р., не підтверджують наявності в діях ОСОБА_11 ознак об`єктивної сторони пред`явленого їй обвинувачення за ч. 4 ст. 190 КК України.

Водночас, досліджені місцевим судом належні та допустимі докази спростовують зазначені вище висновки експертиз, зокрема: висновок судово-технічної експертизи №1701/11-11 від 28.02.2011 року; висновок судово-економічної експертизи №540 від 01.07.2015 року; висновок судово-почеркознавчої експертизи №926 від 02.04.2015 року; висновок судово-почеркознавчої експертизи №925 від 03.04.2015 року; висновок судово-технічної експертизи №293 від 30.03.2015 року; висновок судово-технічної експертизи №292 від 02.04.2015 року; висновок судово-економічної експертизи №2518/5597/11-19 від 25.07.2011 року; висновок судово-економічної експертизи №162/15 від 06.08.2015 року.

Вказані докази враховані судом першої інстанції та їм надана належна оцінка. Доводи щодо надання переваги одним доказам над іншими, спростовуються змістом мотивувальної частини вироку суду першої інстанції.

Також, на думку колегії суддів, виходячи зі змісту обвинувачення, необхідно окремо вказати на відсутність причинного зв`язку між договорами купівлі-продажу будівельних матеріалів та бухгалтерських документів на їх підтвердження, як доказами по цивільній справі та мотивами суду по обґрунтуванню висновків щодо невиконання ОСОБА_13 умов договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 04.12.2008 року та відповідно наявності підстав для задоволення вимог ПП «Кампус Плюс» по цивільній справі №2-2781/10. Одночасно необхідно зазначити, що потерпілому (його представникам) в цивільній справі було надано для огляду оригінали вказаних договорів, проте останній їх справжність під сумнів не ставив, відповідних клопотань не заявляв.

Наведені вище висновки колегії суддів, є підставою для визнання необґрунтованими доводів апелянтів щодо неврахування судом першої інстанції суперечливості доказів щодо обставин зникнення оригіналів договорів купівлі-продажу будівельних матеріалів, які, на думку сторони обвинувачення, підтверджують злочинні наміри ОСОБА_11 .

Таким чином, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, безпосередньо дослідив надані сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_11 обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них у їх сукупності та взаємозв`язку та дійшов правомірного висновку про те, що вони не підтверджують винуватості ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого злочину.

Отже, за наслідками судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено належними та допустимими доказами поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_11 інкримінованого злочину, у зв`язку із чим на підставі ч.1 ст.373 КПК України суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про ухвалення виправдувального вироку.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 368, 370, 374 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував прокурор у своїй апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, а тому подані апеляційні скарги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , представників потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2019 року відносно ОСОБА_11 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ: _______________________________ ОСОБА_2

________________________ ОСОБА_3 ____________________ ОСОБА_4