ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №627/1052/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/1054/22
Категорія: ч.1 ст.294, ч.4 ст.27, ч.2 ст.347,
ч.5 ст.27, ч.3 ст.206-2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 05 січня 2022 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , 1986 року народження, на 60 діб, тобто до 04 березня 2022 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначила, що:

-прокурором було подано клопотання про продовження строку тримання під вартою з порушенням процесуальних строків, передбачених ч.1 ст.199, п.20-5 Розділу ХІ «перехідні положення» КПК України, проте клопотання про поновлення цього строку не заявлялось, у зв`язку із чим, на думку захисника, клопотання розгляду не підлягало;

-в ухвалі суду не відображено обставин щодо дати та часу подання клопотання прокурора та заперечень захисників;

-до клопотання прокурора не надано жодних додатків (доказів) на підтвердження наявності заявлених ним ризиків. Зауважила, ОСОБА_9 належним чином виконував свої процесуальні обов`язки протягом 2018-2021 років та не порушував умови застави, що не спростовується матеріалами досудового розслідування;

-прокурором не було доведено, а судом не обґрунтовано неможливість застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту;

-матеріали кримінального провадження не містять доказів причетності ОСОБА_9 до інкримінованих подій;

-клопотання захисників про зміну обвинуваченому запобіжного заходу від 06.12.2021 року та 04.11.2021 року судом були проігноровані;

-09.11.2018 року ухвалою слідчого судді строк дії запобіжного заходу ОСОБА_9 було продовжено з альтернативою застави, яка була внесена 12.11.2018 року та останнього було звільнено з-під варти. На даний час запобіжний захід у виді застави діє, ніким не замінений та не скасований, застава в дохід держави не звернена, що свідчить про відсутність порушення раніше обраного запобіжного заходу;

-фактичною метою ініціювання органом досудового розслідування питання про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою було виконання останнім приписів ст.290 КПК України, що є неприпустимим;

- ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки: одружений, має двох неповнолітніх дітей; має постійне місце проживання; працевлаштований; є громадським активістом, був учасником АТО, має чимало нагород та відзнак; раніше не судимий.

Просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 .

Обвинувачений та прокурор будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце судового засідання, заяв чи клопотань про особисту участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не надали, у зв`язку з чим апеляційний розгляд проводився за відсутності останніх.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, представника потерпілого ОСОБА_8 про законність і обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні двох тяжких злочинів, передбачених ч.1 ст.294, ч.2 ст.27, ч.3 ст.206-2 КК України та особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.27. ч.2 ст.347 КК України. за яке може бути призначено покарання від 6 до 15 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_9 обвинувачується у підбурюванні направленому на умисне пошкодження майна, що належить працівникові правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, вчиненому шляхом підпалу; організації та активній участі у масових заворушенням, що супроводжувалися погромами та підпалами; пособництві в протиправному заволодінні майном підприємства, шляхом вчинення правочинів з використанням підроблених документів, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що є небезпечним для життя і здоров`я, що заподіяли велику шкоду, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на відсутність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_9 під час здійснення досудового розслідування переховувався, у зв`язку з чим був оголошений у розшук, що додатково підтверджує наявність ризику переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду.

Враховуючи викладене, доводи захисника про належну процесуальну поведінку обвинуваченого, безпідставні.

Посилання захисника на те, що матеріали кримінального провадження не містять доказів причетності ОСОБА_9 до інкримінованих подій, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Щодо посилань захисника на те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки дружину та двох неповнолітніх дітей, постійне місце проживання, місце роботи, є громадським активістом, учасником АТО, раніше не судимий, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання останнім своїх процесуальних прав та обов`язків, у разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_9 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Частиною 4 ст.199 КПК України визначено, що суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Статтею 186 КПК України встановлено, що клопотання про застосування або зміну запобіжного заходу розглядається слідчим суддею, судом невідкладно, але не пізніше сімдесяти двох годин з моменту фактичного затримання підозрюваного, обвинуваченого або з моменту надходження до суду клопотання, якщо підозрюваний, обвинувачений перебуває на свободі, чи з моменту подання підозрюваним, обвинуваченим, його захисником до суду відповідного клопотання.

Як убачається із матеріалів провадження, клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 прокурором було подано до суду 05 січня 2022 року, та ухвалою суду від 05 січня 2022 року вказане клопотання було розглянуто.

У ч.2 ст.412 КПК України наведено вичерпний перелік істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування рішення суду.

Доводи скарги захисника про подання клопотання прокурором з порушенням процесуальних строків, передбачених ч.1 ст.199, п.20-5 Розділу ХІ «перехідні положення» КПК України, не входить до переліку істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбаченими у ч.2 ст.412 КПК України, які тягнуть скасування ухвали суду.

Вказане клопотання прокурора було розглянуто відповідно до вимог ч.4 ст.199 КПК України, у зв`язку з чим, доводи сторони захисту в цій частині не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Крім того, не зазначення в ухвалі суду дати та часу подання прокурором клопотання також не спростовує правильність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Слід відзначити, що положеннями ст.199 КПК України, які регулюють порядок продовження строку тримання під вартою, не встановлено вимог щодо форми клопотання про продовження строку запобіжного заходу та будь-яких додатків до клопотання.

Таким чином, доводи захисника про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із тим, що прокурором до клопотання не було додано матеріалів, якими він обґрунтовує свої доводи, позбавлені підґрунтя.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції наразі переглядається ухвала Дергачівського районного суду Харківської області від 05 січня 2022 року за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 від 05 січня 2022 року, а тому колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку доводам захисника в частині обрання обвинуваченому запобіжного заходу на стадії досудового розслідування, а також розгляду клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу від 06.12.2021 року та 04.11.2021 року.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 і відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 05 січня 2022 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: