У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» вересня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000121 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2020 року, якою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Орлово Новоархангельского району Кіровоградської області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- звільнено від кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 365 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2020 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні №0000121 від 16.10.2014 про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.
ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365 КК України, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000121 від 16.10.2014, закрито.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 залишено без розгляду, роз`яснено останньому право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Представник потерпілого просить скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі представник потерпілого зазначає, що судове провадження здійснено за відсутністю потерпілого, який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. В матеріалах кримінального провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації.

Вважає, що суд першої інстанції не виконав вимоги ухвали Верховного Суду від 26.10.2018.

На думку апелянта, під час розгляду кримінального провадження Кіровським районним судом м. Кіровограда та апеляційним судом Кіровоградської області у 2014 2015 роках допущені чисельні порушення кримінального процесуального Закону.

Апелянт просить вирішити питання з негайним виконанням вироку від 24.12.2013, яким ОСОБА_6 засуджено до позбавлення волі.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні перевищення службових повноважень, тобто умисному вчиненні працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, які супроводжувалися насильством, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам громадян, та його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 365 КК України, при таких обставинах.

Згідно обвинуваченню, 19.02.2002, близько 11:00 год, ОСОБА_6 разом з іншими працівниками відділу карного розшуку Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 для з`ясування можливої причетності неповнолітнього ОСОБА_9 до викрадення автомобіля ВАЗ-2101, який належав ОСОБА_13 , доставили ОСОБА_9 до Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області в кабінет №206 для дачі пояснень. Перебуваючи у зазначеному кабінеті, ОСОБА_6 , перевищуючи службові повноваження, в порушення вимог статей 28, 29 Конституції України, статей 3, 5 Закону України «Про міліцію», ст. 106 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) 1960 року, не повідомивши ОСОБА_9 про підстави та мотиви затримання, а також його родичам про затримання ОСОБА_9 , почав вимагати зізнання останнього у викраденні зазначеного автомобіля.

Свої дії ОСОБА_6 супроводжував насильством, яке виразилося в завданні ОСОБА_9 численних ударів по різним частинам тіла, знущанням, у тому числі із застосуванням спеціальних засобів, погрозами зґвалтуванням та позбавленням життя. Не отримавши визнання ОСОБА_9 вини у викраденні автомобіля, приблизно о 12:40 год. ОСОБА_6 , не складаючи жодного процесуального документа, провів особистий обшук ОСОБА_9 та помістив його до камери тимчасового утримання, де останній незаконно утримувався протягом 2-х годин 40 хвилин, після чого ОСОБА_6 з 16:00 год. до 19:00 год. продовжував застосовувати до ОСОБА_9 фізичне насильство, вимагаючи підписати документи. Згідно з висновками судово-медичних експертиз незаконними діями ОСОБА_6 неповнолітньому ОСОБА_9 заподіяні легкі тілесні ушкодження.

07.02.2020 в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник заявили клопотання про звільнення обвинуваченого за ч. 2 ст. 365 КК України від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, посилаючись на те, що кримінальне правопорушення, у вчинені якого він обвинувачується, є тяжким злочином, з дня його вчинення та до набрання вироком законної сили минуло більше десяти років, від слідства та суду не ухилявся, нового злочину не вчиняв.

Суд першої інстанції зазначив, що подія кримінального правопорушення, яка згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, мала місце 19.02.2002. На даний час сплинув передбачений п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України десятирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Тому клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності задоволено.

Позиції учасників судового розгляду.

Апелянт ОСОБА_5 , який діє як представник потерпілого ОСОБА_9 , на неодноразові виклики до апеляційного суду не з`явився. Розгляд апеляційної скарги представника ОСОБА_5 призначався на 22.09.2020, 17.12.2020, 23.03.21, 08.07.21 та 09.09.2021. Повідомлення про час розгляду апеляційної скарги направлялися рекомендованими листами потерпілому ОСОБА_9 , представникам потерпілого - ОСОБА_14 та ОСОБА_5 , що підтверджується зворотними повідомленнями Укрпошти про вручення повідомлень ОСОБА_5 . Повідомлення, які були надіслані ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , повернуті до апеляційного суду як такі, що не отримані адресатами у зв`язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення. В судові засідання потерпілий та представники потерпілого не з`являлися повторно, хоча в апеляційній скарзі ОСОБА_5 просив апеляційний розгляд проводити за його участю.

Систематична неявка апелянта, потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_14 до суду для розгляду поданої ОСОБА_5 апеляційної скарги свідчить про зловживання своїм правом бути присутніми при розгляді апеляційної скарги. Оскільки апелянт на неодноразові виклики не з`явився до суду без поважних причин, апеляційний розгляд відбувся за відсутності апелянта, неявка якого не перешкоджає апеляційному розгляду.

Прокурор вважав доводи поданої апеляційної скарги безпідставними, просив відмовити в її задоволенні.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Інститут звільнення особи від кримінальної відповідальності передбачає наявність двох обов`язкових підстав такого звільнення матеріально-правових та процесуально-правових. Зокрема, ст. 49 КК визначені матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину).

Крім того, мають бути відсутні обставини, які порушують їх перебіг: протягом визначених у законі строків особа не вчинила нового злочину (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

За вимогами ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

За положеннями п. 1 ч. 2 ч. 7 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у звязку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня його вчинення та до набрання вироком законної сили минуло більше десяти років.

Вирішуючи питання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд встановлює наявність певного обвинувачення, закінчення відповідних строків, передбачених ст. 49 КК України, і за таких умов зобов`язаний задовольнити клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності.

При цьому звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності є нереабілітуючою підставою, та однією з умов його застосування є згода обвинуваченого.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Судом першої інстанції, відповідно до обвинувального акту встановлено, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365 КК України, є тяжким злочином, і подія кримінального правопорушення мала місце 19.02.2002.

З моменту вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину пройшло більше десяти років, а тому виникли безумовні підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.2 ст.49 КК України.

За змістом ч. 8 ст. 284, ст. 285 КПК, ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття кримінального провадження з відповідної підстави.

0 7.02.2020 в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник заявили клопотання про звільнення обвинуваченого за ч. 2 ст. 365 КК України від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, посилаючись на те, що кримінальне правопорушення, у вчинені якого він обвинувачується, є тяжким злочином, з дня його вчинення та до набрання вироком законної сили минуло більше десяти років, від слідства та суду обвинувачений не ухилявся, нового злочину не вчиняв.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав подане клопотання та погодився із закриттям кримінального провадження з нереабілітуючих підстав. Обвинуваченому роз`яснені правові наслідки такої згоди.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення заявленого ОСОБА_6 клопотання.

Потерпілий та його представники до суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Судом першої інстанції наведені фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_6 злочину, встановлені підстави щодо його звільнення від кримінальної відповідальності, а також дані щодо строків давності.

Встановлено відсутність обставин, які порушують їх перебіг, а саме: протягом визначених у законі строків обвинувачений не вчинив нового злочину (перебіг давності не перерваний), не ухилявся від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся), та законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого злочину.

Отже, приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України зв`язку з закінченням строків давності, та прийняв законне, обгрунтоване та вмотивоване рішення про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 суд обгрунтовано залишив без розгляду, оскільки кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 закрито відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України.

Суд першої інстанції роз`яснив, що відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особи, цивільні позови яких залишені без розгляду, мають право пред`явити їх в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого, що суд першої не повідомив його належним чином про дату та час судового засідання є неспроможними, оскільки потерпілі та представник потерпілого викликалися до суду, були обізнані про розгляд кримінального провадження Кіровським районним судом м. Кіровограда.

Також є неспроможними доводи апелянта про відсутність технічного запису та журналу судового засідання, оскільки технічний запис та журнал містяться в матеріалах кримінального провадження (т.6 а.п 157-159).

Що стосується вимог апелянта про негайне виконання вироку від 24.12.2013, то вони не є слушними, оскільки зазначений вирок скасовано постановою Верховного Суду України від 05.06.2014.

Як зазначає апелянт, під час розгляду кримінального провадження Кіровським районним судом м. Кіровограда та апеляційним судом Кіровоградської області у 2014-2015 роках допущені чисельні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Однак, ці доводи апеляційний суд не обговорює, оскільки апеляційна скарга розглядається щодо ухвали суду від 07.02.2020, і ці доводи апелянта не стосуються оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, суд вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою та такою, що не підлягає скасуванню з мотивів наведених в апеляційній скарзі представника потерпілого.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 409 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 лютого 2020 року, у відношенні ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3