Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,
законного представника потерпілої ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000570 щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Переяслав-Хмельницький Київської області,

громадянки України, що зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою законного представника потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 на вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26.10.2021 ОСОБА_10 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і на неї покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі законний представник потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Також на підставі ст.75 КК України просить звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і покласти на неї обов`язки, передбачені ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Законний представник не оспорює доведеність винуватості ОСОБА_10 та правову кваліфікацію її дій, однак вважає, що висновки суду про те, що обвинувачена відшкодувала витрати на лікування потерпілої (відшкодувала заподіяну шкоду), що було враховано як обставину, яка пом`якшує покарання, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Про такі обставини ні вона, ні представник потерпілої не повідомляли, а те, що під час досудового розслідування обвинувачена надала кошти, не свідчить про повне відшкодування заподіяної нею шкоди здоров`ю потерпілої.

Крім того, зазначає про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої з огляду на те, що суд не призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Зокрема, суд не взяв до уваги, що кримінальне правопорушення є тяжким, обставини його вчинення, що виразилося у грубому порушенні вимог Правил дорожнього руху (далі ПДР) у звичайній дорожній обстановці, наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень у неповнолітньої потерпілої. У той час як додаткове покарання не створює обвинуваченій перешкод у можливості залучити інших осіб у разі такої необхідності, в тому числі для реабілітації та перевезення дітей, як про це зазначив суд у вироку.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_9 зазначає про наявність у кримінальному провадженні платіжного доручення, згідно з яким 11.11.2020 ОСОБА_10 перерахувала на лікування потерпілої 8000 гривень, і що ніхто під час судового провадження в суді першої інстанції не стверджував про повне відшкодування збитків, адже на сьогоднішній день продовжується лікування та реабілітація потерпілої. Також було встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_10 застрахована ПрАТ Українська транспортна страхова компанія, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну здоров`ю, складає 260 000 гривень, і обвинувачена вчасно повідомила страховика про дорожньо-транспортну пригоду.
На переконання захисника, суд дотримав загальних засад призначення покарання і правильно врахував як обставину, що його пом`якшує, добровільне відшкодування завданого збитку, оскільки у п.2 ч.1 ст.66 КК України не йдеться про повне відшкодування. Обвинувачена не має можливості сплатити потерпілій всю шкоду у зв`язку з відсутністю коштів, тим більше, що всі витрати на лікування відшкодує страховик після набрання вироком законної сили. Додатково звертає увагу, що покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами відповідно до санкції ч.2 ст.286 КК України є альтернативним, тобто не виключається можливість його не призначати, і в апеляційній скарзі, крім посилань на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки та наслідки, які охоплюються об`єктивною стороною складу кримінального правопорушення, не наведено ґрунтовні мотиви на підтвердження того, чому призначене покарання є явно несправедливим.
З огляду на викладене просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи законного представника потерпілої ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_8 та прокурора, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи обвинуваченої і захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_10 порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.

6 листопада 2020 року близько 18 години ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем Ford Fiesta д/н НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Покровській в м. Переяслав Київської області в напрямку вул. Новокиївське шосе зі швидкістю 50 км/год., в межах перехрестя з вул. Івана Мазепи всупереч вимогам п.18.1 ПДР, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебув пішохід, не зменшила швидкість та не зупинилась, щоб дати дорогу пішоходу, проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не зреагувала на її зміну. Внаслідок цього ОСОБА_10 здійснила наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_6 , яка переходила проїзну частину вул. Покровської по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно робочого місця водія, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження у виді перелому малого крила клиноподібної кістки з переходом на латеральну стінку очниці ліворуч, перелому латеральної стінки решітчастої кістки з переходом на гребінь ліворуч без зміщення уламків, перелому латеральної стінки кісток носу ліворуч, перелому стінок основної пазухи праворуч, перелому лонної та сідничної кісток ліворуч, перелому 1-го ребра по паравертибральній лінії праворуч, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винної, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, працює заступником директора з економічних питань Комунального некомерційного підприємства Переяслав-Хмельницька центральна районна лікарня, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, є вдовою, має малолітню дитину, 2014 року народження, та дитину, 2003 року народження, інваліда 3-ої групи з дитинства довічно.

Також суд врахував досудову доповідь органу пробації, згідно з якою факторів, які підвищують ризик вчинення повторного кримінального правопорушення не встановлено, ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб оцінено як низький, посткримінальну поведінку, що виразилась в ініціативі викликати швидку медичну допомогу, відшкодуванні шкоди на лікування потерпілої, визнав обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування заподіяної шкоди та не встановив обставин, що його обтяжують.

Вид та розмір призначеного обвинуваченій основного покарання у виді позбавлення волі відповідає загальним засадам призначення покарання, є справедливим, пропорційним та співрозмірним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його наслідкам і ніким не оспорюється, як і висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_10 без його відбування на підставі ст.75 КК України, на підтвердження яких суд навів ґрунтовні мотиви.

Разом з тим, доводи законного представника потерпілої про те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відшкодування обвинуваченою заподіяної шкоди та необґрунтовано не призначив додаткове покарання, заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Цих вимог закону судом першої інстанції повною мірою дотримано не було.

Злочин, який вчинила ОСОБА_10 у нескладній дорожній обстановці внаслідок недотримання елементарних вимог ПДР, є тяжким, посягає як на суспільні відносини в сфері безпеки дорожнього руху, так і на здоров`я людини, оскільки суспільно небезпечним наслідком дій обвинуваченої є заподіяння неповнолітній потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.

Наведені у вироку мотиви, які суд навів на користь рішення про відсутність підстав для призначення додаткового покарання, а саме, думка прокурора, висновки органу пробації і та обставина, що обвинувачена виховує дітей самостійно, використовує автомобіль для реабілітації хворої дитини і також забезпечує перевезення іншої дитини до навчальних закладів протягом навчального року, є непереконливими.

Враховуючи думку прокурора, суд тим не менше залишив поза увагою думку законного представника потерпілої та поведінку обвинуваченої, яка одразу після вчинення кримінального правопорушення дійсно сплатила на лікування потерпілої 8 000 гривень і вжила заходів для повідомлення страховика про настання страхового випадку. Однак у подальшому ОСОБА_10 зайняла позицію, що підтверджує її байдуже ставлення до суспільно небезпечних наслідків, що сталися з її вини, у зв`язку з чим до неї було подано позов у порядку цивільного судочинства про відшкодування моральної шкоди, про що в суді апеляційної інстанції повідомили представники потерпілої і що не заперечувалося стороною захисту. А тому суд неправильно врахував як обставину, що пом`якшує покарання, відшкодування заподіяної шкоди. Крім того, висловлюючи доводи щодо поданої апеляційної скарги, ОСОБА_10 пояснила, що старший син навчається в м. Києві, що спростовує висновки суду про використання автомобіля для реабілітації хворої дитини.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про можливість не призначати ОСОБА_10 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до вимог ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Тому відповідно до вимог ст.ст.414, 420 КПК України невідповідність призначеного обвинуваченій покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, а саме, призначення такого самого за видом і розміром основного покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, а також додаткового покарання, і задоволення в цій частині апеляційної скарги законного представника потерпілої.

Підстав для скасування вироку та ухвалення нового вироку з визнанням ОСОБА_10 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, колегія суддів не вбачає, оскільки в цій частині вирок не оспорюється і зміст апеляційної скарги свідчить про незгоду з ним виключно в частині призначеного покарання. А тому апеляційна скарга задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу законного представника потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 /два/ роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 /один/ рік, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_10 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3