Ухвала

Іменем України
31 січня 2022 року

м. Київ
провадження № 51-329 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 2 лютого 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 6 грудня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Волноваського районного суду Донецької області від 2 лютого 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого:
визнано винуватим за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 6 грудня 2021 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Волноваського районного суду Донецької області від 2 лютого 2021 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він 16 лютого 2020 року близько 1 години, будучи військовослужбовцем за контрактом військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, обумовлених спільним вживанням алкогольних напоїв, перебуваючи на території розташування ВОП «Шерлок» 128111, позиції відділення «Полуторка» ВЧ А1556, що розташований поблизу населеного пункту АДРЕСА_2 , умисно, з метою заподіяння смерті, наніс військовослужбовцю ОСОБА_7 не менше 6 ударів ножем в життєво важливі органи, заподіявши йому тілесні ушкодження, від чого потерпілий впав та втратив свідомість.
У подальшому, будучи впевненим, що наніс достатньо ударів ножем для позбавлення життя ОСОБА_7 , ОСОБА_4 з метою прискорити процес настання смерті останнього, який залишився лежати на місці злочину без свідомості, запропонував ОСОБА_8 заподіяти потерпілому додаткові умисні тілесні ушкодження.
Таким чином, ОСОБА_4 виконав всі дії, які вважав необхідними для заподіяння смерті ОСОБА_7 , однак незважаючи на це, смерть останнього не настала з причин, які не залежали від ОСОБА_4 , оскільки на потерпілому був одягнутий якісний бронежилет, який захистив його від проникаючих поранень життєво-важливих органів, та в подальшому була надана своєчасна й кваліфікована медична допомога.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати постановлені відносно нього вирок Волноваського районного суду Донецької області від 2 лютого 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 6 грудня 2021 року.
Зазначає, що на момент правопорушення він був діючим військовослужбовцем ЗСУ, перебував на військовій службі в зоні проведення ООС в Донецькій області, тому досудове слідство повинно було проводитись слідчим органом ДБР, а не слідчими Національної поліції України, у зв`язку з чим всі докази є недопустимими, оскільки здобуті неуповноваженим на те органом.
Разом з цим, ОСОБА_4 просить перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України тому, що потерпілому заподіяв легкі тілесні ушкодження.
Крім того, засуджений не погоджується з призначеним йому розміром покарання у виді 8 років позбавлення волі, вважає його занадто суворим. Вказує, що суди не взяли до уваги ряд обставин, які пом`якшують покарання, а саме: те, що його родичами було добровільно відшкодовано збиток потерпілому, який не заявляв цивільний позов; ОСОБА_4 проживає разом з батьком, що є особою похилого віку та який на даний час онкохворий; позитивні характеристики за місцем проживання; добровільно проходив військову службу з 2015 року до 16 лютого 2020 року, де отримав кульове поранення лівого плеча; за період проходження служби отримав державні нагороди.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доводи засудженого ОСОБА_4 про недопустимість усіх доказів у кримінальному провадженні, оскільки вони здобуті неуповноваженим на те органом не заслуговують на увагу.

ОСОБА_4 зазначає, що на момент правопорушення він був діючим військовослужбовцем ЗСУ, перебував на військовій службі в зоні проведення ООС в Донецькій області. Оскільки злочин вчинено при виконанні службових обов`язків, тому досудове слідство повинно було проводитись слідчим органом ДБР, а не слідчими Національної поліції України.
Дана обставина була предметом перевірки суду апеляційної інстанції , який порушень правил підслідності не встановив.
При визначенні органу, що здійснюватиме досудове розслідування застосовуються правила підслідності, передбачені статтею 216 КПК України.
Слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування (ч. 1 ст. 216 КПК України).
Разом з цим, ч. 4 ст. 216 КПК України визначено коли досудове розслідування кримінальних правопорушень здійснюють слідчі органів державного бюро розслідувань. Зокрема , якщо вчинено злочин проти встановленого порядку несення військової служби (військові злочини), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України.
Військовими визнаються злочини, передбачені розділом XIX Кримінального кодексу України.
Правопорушення за ч. 1 ст.115 КК України не підпадає під категорію військовий злочин.Це правопорушення передбачено розділом II - правопорушення проти життя та здоров`я особи.
Судами встановлено, що злочин вчинено на грунті особистих неприязних стосунків під час розпивання алкогольних напоїв. Жодних дій направлених проти встановленого порядку несення військової служби не встановлено.
Що стосується вимоги засудженого ОСОБА_4 про перекваліфікацію його дій з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, то вона є безпідставною, з огляду на таке.
Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Судами зроблено висновки про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі доказів, які зібрані у передбаченому законом порядку, досліджені в судовому засіданні, є належними та допустимими, а їх сукупність визнана достатньою.
Зокрема, суд першої інстанції узяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_7 , відповідно до яких вони з ОСОБА_4 разом вживали спиртні напої, а потім пішли покурити, ОСОБА_4 раптово почав бити його руками без будь-яких пояснень та наніс удари ножем; свідка ОСОБА_9 , який показав, що побачив як ОСОБА_7 лежав на землі у крові, а з плеча стирчав ніж. Потім підбіг ОСОБА_10 та винягнув з плеча потерпілого ніж, і вони разом почали надавати медичну допомогу, повідомили про цей випадок військових колег. При цьому, ОСОБА_4 знаходився неподалік від потерпілого, поводився неадекватно, був збуджений; свідка ОСОБА_8 , відповідно до яких ОСОБА_4 забіг у бліндаж і покликав його піти з ним «добити» людину; протокол огляду місця події від 16.02.2020 року, відповідно до якого на місці події знайдено ніж, бронежилет потерпілого ОСОБА_7 із пошкодженнями, ззовні схожими на різані, а також шапку потерпілого з плямами крові; висновків судово-медичних експертиз, відповідно до яких на момент первинного звернення у потерпілого виявили колото-різані поранення, що утворились від дії колото-ріжучого предмета, а саме наданого на дослідження ножа. Кров на ножі могла походити від потерпілого, а змішані сліди крові та поту на рукоятці ножа від ОСОБА_4 . Виявлені колото - різані поранення потерпілого виникли за рахунок цілеспрямованих ударів ножем; а також інші докази по справі.

Також взято до уваги, що засудженийвикористав ніж як знаряддя вчинення злочину (яке має колото - ріжучі властивості), характер, механізм утворення, локалізацію та кількість спричинених тілесних ушкоджень ОСОБА_7 (не менше 6 ударів у частини тіла, де розташовані життєво-важливі органи живіт, легені), після спричинення ножового поранення потерпілому, не намагався вжити заходів задля збереження його життя, оскільки не надав йому жодної допомоги, не викликав медичну допомогу, а навпаки, з метою прискорити процес настання смерті потерпілого, він запропонував ОСОБА_8 заподіяти потерпілому додаткові умисні тілесні ушкодження, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що ОСОБА_4 завдав удари маючи умисел на позбавлення життя потерпілого.

Тобто, сукупність всіх обставин вчиненого свідчить про спрямованість дій ОСОБА_4 саме на досягнення бажаного результату - смерті потерпілого ОСОБА_7 .
Замах на злочин поділяється за суб`єктивним критерієм на закінчений (ч. 2 ст. 15) і незакінчений (ч. 3 ст. 15), тобто за ставленням самого винного до вчинених ним діянь, за його власним уявленням про ступень виконання його діяння у вчиненні злочину.
Закінчений замах на злочин свідчить про невдалу спробу вчинення закінченого злочину.
Відповідно до судових рішень, ОСОБА_4 зробив усе, що вважав за необхідне для вбивства потерпілого, однак смерть не настала з обставин, що не залежали від його волі, на потерпілому був одягнутий бронежилет, який захистив його, тому злочин (вбивство) не був доведений до кінця .
Завдання ушкоджень в життєві важливі органи тіла, які, як правило, спричиняють смерть потерпілого, але не призвели до смертельного наслідку лише через випадковий збіг обставин, незалежних від волі винного, належить кваліфікувати не за наслідками, що сталися, а як замах на умисне вбивство.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що сукупністю доказів у кримінальному провадженні, доведено винуватість ОСОБА_4 саме у закінченому замаху на умисне вбивство потерпілого.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в якій він заперечував доведеність винуватості ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та просив перекваліфікувати дії засудженого на ч. 2 ст. 125 КК України, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
З такими висновками погоджується й колегія суддів ВС.
У касаційній скарзі засуджений також вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Із аналізу судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 визнаний винуватим у скоєнні закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Обираючи засудженому міру покарання, суд врахував особу винного, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується задовільно, скарг та нарікань на протиправні дії не надходило, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, при цьому враховано наявність обставини, що пом`якшує покарання (наявність на його утриманні неповнолітньої дитини), за місцем служби у військовій частині характеризується позитивно. Наведене стало підставою призначити покарання у наближеному до мінімального розміру, визначеного санкцією статті.

Разом з тим, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким, та наявність обставини, що обтяжує покарання (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння), суд дійшов висновку про те, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , які є аналогічними, наведеними в касаційній скарзі засудженогоОСОБА_4 , дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь. Зокрема, суд вірно зазначив, що документально не підтверджено того факту, що родичами ОСОБА_4 частково добровільно відшкодовано завданий збиток потерпілому, і те, що батько знаходиться на його утриманні. Як і не було документально підтверджено те, що під час виконання бойового завдання ОСОБА_4 одержав вогнепальне кульове поранення лівого плеча.
Доказів на підтвердження вищезазначеного ОСОБА_4 не надав і касаційному суду.
Крім того, відомості про те, що ОСОБА_4 за період служби був нагороджений державними нагородами медаллю «Захисник Вітчизни», нагрудним знаком «Ветеран війни» та відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції» містяться в характеристиці за місцем мешкання останнього, і були враховані судом при призначенні покарання.
Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вказав, що з огляду на обставини справи, дані про особу обвинуваченого, судом належним чином вмотивовано призначене ОСОБА_4 покарання саме у виді позбавлення волі. При цьому, судом застосований не максимальний, а необхідний і зумовлений загальною метою строк.
З таким висновком погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Касаційна скарга засудженого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні вироку й ухвали.
Судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду також вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 2 лютого 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 6 грудня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3