ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.12.2021 місто Київ
Оболонський районний суд міста Києва у складі:
головуючий суддя ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
провівши відкрите судове засідання у кримінальному провадженні №0003145 від 07.09.2021 за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, зареєстрованого та жителя цього АДРЕСА_1 , такого, що має середню освіту, офіційно непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого:
вироком Подільського районного суду міста Києва від 10.06.2021 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадський робіт на строк 80 годин, знятий з обліку узв`язку з відбуттям покарання;
вироком Оболонського районного суду міста Києва від 27.07.2021 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та за сукупністю злочинів за цим вироком та вироком Подільського районного суду міста Києва від 10.06.2021 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
07.09.2021 приблизно о 14:30 ОСОБА_3 перебував у приміщенні ТЦ «Полярний» у місті Києві (вул. Петра Калнишевського, 2), де побачив, що за касовим апаратом кафе «Coffeetera», яке знаходиться у приміщенні вказаного торгового центру, власником якого є ОСОБА_6 (ФОП « ОСОБА_6 »), відсутній продавець. У цей момент у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у сховище, а саме грошових коштів, які знаходились у касовому апараті цього кафе та належать ОСОБА_6 .
Надалі ОСОБА_3 , реалізуючи вищевказаний умисел, у цей же день, час та місці умисно з корисливих мотивів з метою власного збагачення, будучи впевненим, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, незаконно проник за барну стійку кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де шляхом натискання кнопки відкрив касовий апарат, тобто незаконно проник у сховище, звідки таємно викрав грошові кошти в розмірі 2 900 грн, що належать ОСОБА_6 .
Виконавши усі дії, які ОСОБА_3 , вважав необхідними для таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторного, поєднаного із проникненням до сховища, останній вийшов із приміщення ТЦ «Полярний» у місті Києві (вул. Петра Калнишевського, 2), а викраденим майном розпорядився на власний розсуд. Внаслідок вчиненого злочину, ОСОБА_3 заподіяв ОСОБА_6 майнову шкоду на суму 2 900 грн.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, визнав повністю, щиро покаявся, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, зокрема те, що він 07.09.2021 приблизно о 14:30, перебуваючи у приміщенні ТЦ «Полярний» у місті Києві (вул. Петра Калнишевського, 2), побачив, що за касовим апаратом у кафе «Coffeetera» відсутній продавець, у цей час він підійшов до касового апарату та, натиснувши на кнопку, відкрив касовий апарат, звідки взяв гроші, після цього зник з місця вчинення злочину. Вийшовши з приміщення ТЦ «Полярний», перерахував гроші у сумі 2 900 грн. При цьому, ОСОБА_3 пояснив, що гроші йому були необхідні на придбання наркотиків, оскільки він на той час вживав наркотичні речовини. На сьогодні він не вживає наркотиків, з липня 2021 року проходить лікування від наркозалежності (програма замісної підтримувальної терапії), має намір поїхати до лікувального закладу з метою закріплення лікування від наркозалежності, а тому просив суд зважити на це при призначенні покарання. Крім того, просив суд при призначенні покарання врахувати також стан його здоров`я, а саме те, що він має вірус імунодефіциту людини й унаслідок цього знаходиться на обліку в лікаря-інфекціоніста в закладі охорони здоров`я, а також те, що він має на утриманні матір пенсійного віку та неповнолітню дитину. Крім того, зазначив, що потерпілому відшкодовано матеріальну й моральну шкоду в загальній сумі 4 000 грн, про що є підтвердження в матеріалах кримінального провадження. Також просив врахувати, що покарання за попередніми вироками у виді штрафу та громадських робіт відбув, на сьогодні відповідно до встановлених органом пробації днів явки з`являється на реєстрацію за першою вимогою, а тому, висловивши самозасудження свого вчинку та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність за вчинення злочину, просив суд суворо не карати.
Показання обвинуваченого ОСОБА_3 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння останнім змісту обставин вчинення злочину.
У зв`язку з повним визнанням обвинуваченим ОСОБА_3 своєї винуватості у вчиненому, враховуючи те, що останній не оспорює обставини справи і судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності його позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України, суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, обмежився показаннями обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу, а також процесуальних рішень, що стосуються речових доказів у кримінальному провадженні, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України.
Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Суд, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 в межах пред`явленого йому обвинувачення, допитавши останнього, дослідивши матеріали кримінального провадження, відомості, що характеризують його особу, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням до сховища за обставин, установлених у судовому засіданні, доведена повністю та кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 185 КК України.
Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд приходить до наступного висновку.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.
Приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання ОСОБА_3 , суд враховує характер та ступінь тяжкості злочину, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше судимий за вчинення корисливих кримінальних проступків, на час вчинення злочину хоч і неофіційно, але працював, за місцем проживання характеризується позитивно, де проживає протягом тривалого часу разом із дружиною ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має на утриманні матір пенсійного віку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , протягом тривалого часу перебуває на обліку людей, які живуть з ВІЛ та у зв`язку з цим отримує відповідну медичну допомогу за схемою антиретровірусної терапії відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного хворого №100646, перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом «розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності» та не перебуває на обліку у лікаря психіатра, що свідчить про його осудність.
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.
Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд приходить до наступного висновку.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим.
Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, вину у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що свідчить про наявність у кримінальному провадження обставини, що пом`якшує покарання, щире каяття.
Водночас, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України під час призначення покарання обставиною, яка його пом`якшує, визнається добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.
Добровільним відшкодуванням шкоди є відшкодування шкоди потерпілому без примусу у спосіб, встановлений чинним законодавством. Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила кримінальне правопорушення. Воно полягає в усуненні винною особою наслідків скоєного правопорушення шляхом компенсації шкоди в повному розмірі.
У своїй заяві від 13.12.2021, яка надійшла до початку розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, потерпілий ОСОБА_6 підтвердив той факт, що йому було відшкодовано матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі у сумі 2 900 та 1 100 грн відповідно, а тому він жодних претензій до обвинуваченого немає та просить його суворо не карати, про що він написав розписку, яка міститься у матеріалах провадження, що свідчить про те, що обвинувачений з власної ініціативи до прийняття рішення судом по суті обвинувачення добровільно відшкодував завданий збиток та усунув заподіяну шкоду.
З огляду на викладене, обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Враховуючи принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання, з огляду на наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання, щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди та відсутність таких, що його обтяжує, зваживши на відсутність претензій з боку потерпілого у сукупності з вищезазначеними даними про особу обвинуваченого та ставленням останнього до вчиненого, суд приходить до висновку про можливість застосування до обвинуваченого при призначенні покарання за ч. 3 ст. 185 КК України положень ст. 69 цього Кодексу та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 185 КК України, а саме до покарання у виді обмеження волі з реальним його відбуванням, оскільки, на переконання суду, застосування саме такого виду покарання, що полягає у триманні особи в кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці відповідно до ст. 61 КК України, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень відповідно до мети покарання, визначеної ч. 2 ст. 50 КК України.
Водночас, відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці 4 пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 цього Кодексу. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Згідно ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_3 є судимим за вироком Подільського районного суду міста Києва від 10.06.2021 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин, покарання у виді громадських робіт відбув узв`язку з чим знятий з обліку; за вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 16.06.2021 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, покарання у виді штрафу відбув 21.07.2021.
Водночас, вироком Оболонського районного суду міста Києва від 27.07.2021 ОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Подільського районного суду міста Києва від 10.06.2021 більш суворим за цим вироком визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік. Вирок місцевого суду від 27.07.2021 щодо ОСОБА_3 набрав законної сили 27.08.2021.
Зважаючи на те, що злочин за цим вироком ОСОБА_3 вчинив після постановлення попереднього вироку від 27.07.2021, але до повного відбуття покарання, тому остаточне покарання ОСОБА_3 слід призначити за правилами ст. 71 КК України з урахуванням покарання за вироком Оболонського районного суду міста Києві від 27.07.2021.
Обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 положень ст. 75 КК України, про що порушував питання у судових дебатах захисник, суд не вбачає.
Долю речових доказів у кримінальному провадженні слід вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.
Цивільний позов не заявлявся.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Приймаючи рішення щодо запобіжного заходу у кримінальному провадженні, суд враховує, що такий на досудовому провадженні та під час судового провадження не обирався, однак з огляду на те, що суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді обмеження волі з реальним відбуванням, а тому з метою попередження ухилення обвинуваченого від відбування покарання, суд вважає правильним до набрання вироком законної сили обрати ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Керуючись положеннями статей 100, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд
у х в а л и в:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 27.07.2021, та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки 3 (три) місяці.
До набрання вироком законної сили обрати стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, зобов`язавши останнього прибувати за кожною вимогою суду.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 процесуальні обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:
1) не відлучатися за межі м. Києва без дозволу суду;
2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Строк покарання обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.
Речові докази:
СD-R диск марки «hp», який зберігається при матеріалах кримінального провадження №0003145 залишити при матеріалах кримінального провадження.
СD-R диск марки «hp», який зберігається при матеріалах кримінального провадження №0003145 залишити при матеріалах кримінального провадження.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Суддя ОСОБА_1