Справа № 740/5302/21
Провадження № 1-кп/740/405/21
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 листопада 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники справи:

- прокурор ОСОБА_3 ,

- потерпілий ОСОБА_4 ,

- обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

- захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України,

установив:

На розгляді в Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області з 22 вересня 2021 року перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України.

Судовий розгляд кримінального провадження неодноразово відкладався з різних причин, востаннє на 16 листопада 2021 року, 09-30 год.

У судовому засіданні прокурор подав до суду письмові клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, а обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки, на його думку, обвинувачені обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України.
Клопотання прокурора мотивовані тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також обставини, які слугували підставою для обрання запобіжних заходів на стадії досудового розслідування, на теперішній час не відпали та продовжують існувати. Так, обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілого у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Суворість покарання за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України, в сукупності з обґрунтованістю обвинувачення збільшує ризик переховування обвинувачених від суду з метою уникнення покарання. Співставлення можливих негативних наслідків для обвинувачених у вигляді можливого ув`язнення доводить, що цей ризик є достатньо високим. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_6 на стадії досудового розслідування ухилявся від явки до слідчого.
Ураховуючи, що потерпілий і свідки в цьому кримінальному провадженні ще не допитані судом, і згідно із ч. 4 ст. 95 КПК України не може обґрунтувати судове рішення показаннями, які суд безпосередньо не сприймав, то ризик впливу на потерпілого та свідків існує аж до моменту безпосереднього отримання судом відповідних показань.
Характер відносин між обвинуваченими і потерпілим та свідками, виходячи з обставин вчинення злочину, встановлених під час досудового розслідування, беззаперечно свідчить про існування реального ризику здійснення особами впливу на вказаних осіб з метою зміни ними своїх показань.
Обставини вчинення злочинів, що пов`язані з грубим порушенням у нічний час громадського порядку, поєднаний зі знищенням майна потерпілого та застосуванням до нього насильства, відомості по особу обвинувачених, свідчать про наявність ризику вчинення особами інших кримінальних правопорушень.
Вагомість наявних у сторони обвинувачення доказів та обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України; вид і міра покарання, визначені санкціями зазначених норм закону про кримінальну відповідальність; наявність реальних ризиків, передбачених п. 1, 3, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України, у своїй сукупності дають достатні підстави для продовження дії застосованого на стадії досудового розслідування запобіжного заходу у виді домашнього арешту до ОСОБА_5 та у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_6 .
Обвинувачені та їхні захисники заперечили проти задоволення клопотань прокурора про продовження обвинуваченим запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та домашнього арешту, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість клопотань, ненадання доказів та недоведення наявності ризиків.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 просили змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 просили пом`якшити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
Заслухавши учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Загальними засадами кримінального провадження за змістом ст. 7 КПК України, є, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ст. 17 КПК України закріплена презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, зокрема, передбачено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою (ч. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Прокурор обґрунтував клопотання наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до підозрюваного має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим тримання під вартою.

За приписами ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), його поведінки під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

На думку ЄСПЛ, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) має задовольняти вимогу пропорційності (рішення у справах «Ладент проти Польщі»). При цьому у справі «Руслан Яковенко проти України» Суд зазначив, що межі перевірки на пропорційність мають застосовуватися у кожній справі і залежать від виду тримання під вартою, про який йдеться. Так, зокрема, у справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ зазначив, що на момент взяття заявника під варту йому було близько 20 років, він не мав судимості та мав постійне місце проживання, де, як підтвердили місцеві органи влади, він мав добре налагоджені соціальні зв`язки, проте, як вбачається з відповідних постанов суду, жоден із цих факторів не брався до уваги національними судами при ухваленні ними рішення про взяття заявника під варту.

Схожих висновків ЄСПЛ дійшов у справі «Худойоров проти Росії», де, зокрема, Суд критично поставився до того, що при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою національні суди жодного разу не звернули увагу на поступове погіршення стану здоров`я заявника та його усталені сімейні зв`язки.

Втілення вимоги пропорційності обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (рішення ЄСПЛ у справі «Таран проти України»). Аргументи «за» і «проти» звільнення, у тому числі ризик перешкоджання обвинуваченим належному здійсненню провадження, не можуть оцінюватися абстрактно, а обґрунтованим рішенням є таке, що підтверджується фактичними доказами. Органи влади повинні оцінити, чи є взяття заявника під варту конче необхідним для забезпечення його присутності в суді, та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення у справі «Луценко проти України»).

Арешт не є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших порушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідний в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться.

За рішенням ЄСПЛ у справі «Бойченко проти Молдови» тільки одне посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу.

У своїх рішеннях ЄСПЛ також неодноразово наголошував на тому, що тяжкість покарання та суворість можливого вироку не виправдовують довготривале тримання під вартою та не можуть служити єдиним обґрунтуванням ризиків перешкоджання кримінальному провадженню з боку підозрюваного (рішення у справах: «Белевецький проти Росії», заява № 72967/01; «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96; «Томазі проти Франції», заява № 12850/87; «Мамедова проти Росії», заява № 7064/05; «Ковязін проти Росії», заява № 50043/14).

У рішеннях у справах «Вітольд Літва проти Польщі», «Амбрушкевич проти Польщі», «Жеребін проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що позбавлення свободи є настільки суворим заходом, що його застосування може бути виправданим лише в тому разі, якщо інші, менш суворі заходи, були розглянуті й визнані недостатніми для забезпечення особистих та державних інтересів.

Відповідно до приписів п. 3 і 4 статті 5 Конвенції та практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо тільки в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою, між тим ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення.

«Законність» тримання під вартою з погляду національного закону не завжди є вирішальним чинником. ЄСПЛ зазначає, що тримання під вартою протягом зазначеного періоду має відповідати меті пункту 1 статті 5 Конвенції, яка забороняє безпідставне позбавлення свободи («Гаважук проти України», «Мурукін проти України», «Буряга проти України», «Фельдман проти України»).

Затримання особи є настільки серйозним запобіжним заходом, що воно є виправданим, лише якщо інші, менш суворі, заходи були розглянуті та визнанні недостатніми для забезпечення захисту індивідуальних або суспільних інтересів, які можуть вимагати затримання відповідної особи (X. v. Finland).

ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для обґрунтування обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Виходячи із правової позиції ЄСПЛ при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд у кожному випадку повинен принципово та критично ставитися до доводів прокурора, якими він обґрунтовує необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи її переконливість. При цьому прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам передбачених ст. 177 КПК України.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами.

У рішеннях у справах «Мамедова проти Росії» та «Ковязін проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що характер та тяжкість правопорушень можуть відігравати певну роль у виборі запобіжного заходу, але виключно на початкових етапах розслідування, натомість потреба у подальшому обмеженні свободи не може оцінюватись абстрактно і бути обґрунтована виключно тяжкістю інкримінованого злочину чи суворістю майбутнього вироку.

У справі, що розглядається, обвинувачений ОСОБА_6 з 19 серпня 2021 року перебуває під вартою, тобто майже три місяці. Судовий розгляд кримінального провадження призначено, але не розпочато з незалежних від суду причин.
У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_6 обвинувачується за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України, що згідно зі ст. 12 КК України є нетяжкими злочинами.

З урахуванням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також вищевказаних обставин у сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 та вважає за можливе послабити запобіжний захід, обравши більш м`який, яким є цілодобовий домашній арешт, із застосуванням електронних засобів контролю.

Суд вважає, що прокурор не довів наявності виключних обставин для тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, щодо наявності в обвинуваченого наміру перешкоджати ходу кримінального провадження в такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Доводи прокурора у своїй сукупності не свідчать про наявність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 виняткового запобіжного заходу. Запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту суд вважає пропорційним наявним на цей час ризикам у кримінальному провадженні і таким, що забезпечить належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

При застосуванні запобіжного заходу у виді домашнього арешту суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися з м. Ніжина без дозволу суду; здати на зберігання до відділу поліції свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками вказаного кримінального провадження; носити електронний засіб контролю. Такі обов`язки, на переконання суду, забезпечать належну поведінку обвинуваченого. Заборона залишати житло цілодобово, а також застосування електронного засобу контролю забезпечить належний контроль за місцем перебування обвинуваченого, дотримання умов застосованого запобіжного заходу, а також належним чином убезпечить від його спілкування з потерпілим та свідками.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час доби, застосований до обвинуваченого ОСОБА_5 , слід залишити незмінним, він відповідає особі обвинуваченого, є пропорційним порівняно з поставленою метою його обрання та на цей час достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 суд на цей час не вбачає.

З огляду на вказане, клопотання прокурора про продовження обвинуваченим дії запобіжних заходів підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. 177, 178, 331, 371, 372 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 дії запобіжних заходів задовольнити частково.

Продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною залишати житло у період часу з 20-00 год. до 06-00 год. доби, за виключенням необхідності звернення за невідкладною медичною допомогою, та дію обов`язків, а саме: прибувати на виклики до суду; заборонити зміну місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками вказаного кримінального провадження, строком до 14 січня 2022 року включно.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши йому цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , за виключенням надання невідкладної медичної допомоги, строком до 14 січня 2022 року включно.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти негайно в залі суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, а саме:

- прибувати до суду за першою вимогою;

- не відлучатися з м. Ніжина без дозволу суду;

- здати на зберігання до відділу поліції свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками вказаного кримінального провадження;

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції України з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

У разі невиконання покладених обов`язків може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повну ухвалу складено і підписано 17 листопада 2021 року.

Суддя ОСОБА_1