В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0003367 від 05.06.2019 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Здовбиця, Здолбунівського району, Рівненської області, без постійного місця реєстрації, фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, востаннє судимого вироком Рівненського районного суду від 09.10.2019 за ч.2 ст. 185 та ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисників-адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИВ :

05.06.2019, біля 15 год 30 хв, ОСОБА_3 , перебуваючи у салоні автомобіля марки "Мерседес 814", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на зупинці громадського транспорту автостанції за адресою: м. Рівне, Привокзальний майдан,7, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, намагався таємно викрасти з панелі приладів вказаного автомобіля належні потерпілому ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 2300 грн, та в подальшому усвідомлюючи, що його протиправні дії викрито особами, які знаходились в салоні вказаного автомобіля та на вулиці, не зважаючи на це ОСОБА_3 продовжив свої дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, втікши з місця події, чим завдав потерпілому ОСОБА_5 майнової шкоди у вказаному розмірі.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, як своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна, (грабіж), вчиненими повторно,

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Так, допитаний у судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та підтвердив факт, що він дійсно 05.06.2019, біля 15 год 30 хв, перебуваючи у салоні автомобіля марки "Мерседес 814", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на зупинці громадського транспорту автостанції за адресою: м. Рівне, Привокзальний майдан,7, з метою власного матеріального збагачення, відкрито викрав з панелі приладів вказаного автомобіля належні потерпілому ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 2300 грн. В подальшому він добровільно повернув вказані кошти потерпілому.

Просить суд суворо його не карати, надати йому останню можливість виправитись без ізоляції від суспільства.

Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердив факт відкритого викрадення обвинуваченим 05.06.2019, біля 15 год 30 хв, з салону автомобіля марки "Мерседес 814", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на зупинці громадського транспорту автостанції за адресою: м. Рівне, Привокзальний майдан,7, грошових коштів в сумі 2300 грн. В подальшому обвинуваченим добровільно було повернуто вказані кошти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що він бачив, як обвинувачений 05.06.2019, біля 15 год 30 хв, відкрито викрав з салону автомобіля марки "Мерседес 814", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на зупинці громадського транспорту автостанції за адресою: м. Рівне, Привокзальний майдан,7, грошові кошти в сумі 2300 грн.

Крім показів потерпілого, свідка, вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтверджується наданими в судовому засіданні прокурором та перевіреними на предмет допустимості та належності письмовими доказами, а саме: протоколом прийняття заяви, протоколом огляду місця події, протоколом огляду речей.

Так, згідно форми виводу АРМ 102 від 05.06.2019, потерпілим ОСОБА_5 було затримано обвинуваченого, який відкрито викрав з салону автомобіля марки "Мерседес 814", реєстраційний номер НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 2300 грн ( а.к.п. 6);

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.06.2019, потерпілий ОСОБА_5 повідомив, що обвинувачений відкрито викрав 05.06.2019 з салону автомобіля марки "Мерседес 814", реєстраційний номер НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 2300 грн (а.к.п. 7);

Згідно протоколу огляду від 06.05.2019, слідчим було оглянуто автомобіль марки "Мерседес 814", реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.к.п 10-12);

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 07.06.2019 було накладено арешт на грошові кошти в сумі 2300 грн (а.к.п 38);

Протоколом огляду від 05.06.2019, згідно якого було оглянуто грошові кошти в сумі 2300 грн (а.к.п 39-41);

Постановою старшого слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_9 від 05.06.2019 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження грошові кошти в сумі 2300 грн та передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_5 (а.к.п.42-44).

Згідно з ч.1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, і останній у його вчиненні винен.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказане правопорушення відноситься до тяжких злочинів.

Що стосується особи обвинуваченого, то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, раніше неодноразово судимий і вказане кримінальне правопорушення вчинене до вироку Рівненського районного суду від 09.10.2019. Крім того, обвинувачений в судовому засіданні вибачився перед потерпілим за вчинене діяння.

Згідно вироку Рівненського районного суду від 09.10.2019, ОСОБА_3 визнано винним на ч. 2 ст. 185 та ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України та призначене покарання у відповідності до ст.ст. 70,75,76 КК України у виді трьох років та шести місяців позбавлення волі, з відстрочкою виконання покарання, з випробуванням, з іспитовим терміном на два роки.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Витрат на залучення експертів немає.

Речові докази - грошові кошти у сумі 2300 грн передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_5 .

Відносно ОСОБА_3 обрана міра запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Як встановлено в ході судового розгляду, обвинувачений щиро покаявся у вчиненому діянні, активно сприяв розслідуванню даного кримінального правопорушення, добровільно відшкодував завдані збитки та враховуючи дані про особу обвинуваченого, що він вибачився за вчинене діяння перед потерпілим, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд приходить до переконання про призначення обвинуваченому основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України.

Згідно Постанови Верховного Суду від 18.09.2019 - каяттям є негативно забарвлене почуття, що поєднує в собі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обвинувачений щиро покаявся з приводу вчиненого як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, висловив жаль з приводу вчиненого, вибачився перед потерпілим і вказав, що в подальшому більш таких протиправних діянь вчиняти не буде.

Водночас при призначенні покарання суд враховує всі інші фактори, що мають місце як у момент вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, так і після нього. Ці фактори мають стати показником позитивних чи негативних тенденцій виправлення винного, зниження його рівня деліктоздатності й засвідчити своєрідний процес декриміналізації ОСОБА_3 , тобто буде підставою призначення менш суворого покарання, ніж передбачено в законі.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

Призначаючи вищевказане покарання ОСОБА_3 суд виходить з принципу справедливості і вважає, що такий суворий вид покарання буде достатній для виправлення останнього та попередження вчинення нових правопорушеннь.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді двох років і семи місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту затримання та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою з 05.06.2019.

До набрання вироком законної сили обрати ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком по 04.01.2022.

Вирок Рівненського районного суду від 09.10.2019 за ч. 2 ст. 185 та ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України відносно ОСОБА_3 виконувати самостійно.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 07.06.2019 на грошові кошти в сумі 2300 грн

Речові докази, а саме: грошові кошти в сумі 2300 грн вважати повернутими потерпілому ОСОБА_10 .

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1