КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/572/2021
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимий:

06.12.1996 Бориспільським міським судом Київської області за ч. 3 ст. 140 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

18.04.1997 Бориспільським міським судом Київської області за ст. 17, ч. 3 ст. 81, з урахуванням ч. 3 ст. 42 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з конфіскацією майна;

14.10.2002 Подільським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

23.05.2011 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років,

на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року у кримінальному провадженні №0009304,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів, стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_10 6500 грн на відшкодування завданої моральної шкоди та 5000 грн витрат на правову допомогу.

Суд у вироку визнав доведеним, що 10 листопада 2019 року приблизно о 04 год 00 хв ОСОБА_9 , неофіційно працюючи таксистом, керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Lancer», н/з НОМЕР_1 , перебував на паркувальному майданчику поблизу Конгресно-виставкового центру «Парковий», що за адресою: м. Київ, вул. Паркова дорога, 16-а, де чекав замовлення, побачив потерпілу ОСОБА_10 , яка виходила з розважального закладу «CHI restaurant» та запропонував довезти її до місця прямування, на що остання погодилась. Далі ОСОБА_10 сіла до вказаного автомобіля та повідомила ОСОБА_9 про напрямок руху. В цей час ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що ОСОБА_10 перебуває у стані алкогольного сп`яніння та не зможе чинити супротив, вирішив заволодіти її майном.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, із погрозами застосування насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що його дії носять відкритий характер для потерпілої ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ігноруючи адресу замовлення, направився у напрямку Набережного шосе та приїхав до ПКіВ «Гідропарк» на муніципальний пляж «Венеція», що за адресою: станція метрополітену «Гідропарк», Долобецький острів, місто Київ.
Продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, ОСОБА_9 заблокував ручки відкриття дверей автомобіля та висловив вимогу потерпілій зняти із себе та передати йому золоті вироби, а саме: пару золотих сережок, вартістю 2 000 грн, золоту каблучку з 9 каменями сірого кольору, вартістю 2 500 грн, золотий ланцюжок, довжиною 40 см, вартістю 5 000 грн та 1 000 грн., при цьому висловив усну погрозу застосування насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої ОСОБА_10 , після цього потерпіла зняла із себе вказані ювелірні вироби та передала їх ОСОБА_9 .
Далі ОСОБА_9 розблокував ручки відкриття дверей салону автомобіля, наказав потерпілій ОСОБА_10 вийти із салону, що остання і зробила, після чого з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 9 500 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку та правильність правової кваліфікації кримінального правопорушення, посилаючись на суворість призначеного покарання, просить змінити вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року в частині покарання, призначивши інший строк покарання із застосуванням іспитового строку.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд при призначенні покарання не врахував усі обставини, які його пом`якшують, а саме: дієве і щире каяття, відшкодування шкоди потерпілій.

Звертає увагу на те, що від часу затримання він визнавав свою вину, каявся, активно сприяв розкриттю злочину та був готовий нести відповідальність за свій вчинок, на даний час повністю відшкодував потерпілій шкоду, давно почав правильно жити з розумінням свого майбутнього, має на утриманні малолітню дитину - доньку ОСОБА_11 , 2013 року народження, постійно працює та забезпечує свою родину. Вважає, що не несе небезпеку для суспільства та його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника та представника потерпілої, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_9 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, поєднаному з погрозами застосування насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, при цьому ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків у цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів обвинуваченого, в частині призначеного йому покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як убачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінального правопорушення, думку потерпілої та часткове відшкодування їй шкоди; активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставину, що пом`якшує покарання за наявності обтяжуючої - рецидив злочинів; дані про особу винного, який має постійне місце проживання, офіційно не працює, має малолітню дитину 2013 року народження, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, судимий.

Отже, зваживши указані обставини і всі дані щодо особи ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі, за відсутності інших альтернативних покарань, при цьому в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 186 КК України, навівши у вироку переконливі мотиви та підстави такого рішення, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_9 повинні відбуватися в умовах ізоляції від суспільства і з таким висновком суду також погоджується колегія суддів.

Зокрема, з матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_9 раніше неодноразово судимий, після звільнення з місць позбавлення волі, де він тривалий час відбував покарання за останнім вироком, належних висновків не зробив, навпаки, маючи непогашені судимості, знову вчинив умисне корисливе кримінальне правопорушення, яке пов`язане з погрозами застосування насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої. При цьому в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що ОСОБА_9 постійно займався суспільно корисною працею, а наявність у нього неповнолітньої доньки не стала стримуючим фактором від вчинення злочину.

Наведені обставини переконливо свідчать про небажання ОСОБА_9 стати на шлях виправлення, а тому відсутні підстави для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Що стосується доводів обвинуваченого про неврахування судом таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття та добровільне відшкодування шкоди потерпілій, то з матеріалів провадження слідує, що під час судового розгляду ОСОБА_9 визнав свою вину частково, матеріальну шкоду потерпілій відшкодував, що було враховано судом, але завдану моральну шкоду відшкодував вже на стадії апеляційного розгляду.

Позиція потерпілої через її представника в суді апеляційної інстанції щодо прийняття в обвинуваченого вибачення враховується колегією суддів, але не є вирішальною при прийнятті рішень, пов`язаних із покаранням та порядком його відбування. А в даному випадку з огляду на характер і тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та всі дані про його особу, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та призначене ОСОБА_9 покарання, яке він повинен відбувати в умовах ізоляції від суспільства, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Отже підстав вважати його явно несправедливим через суворість, як і підстав для застосування ст.ст. 75, 76 КК України, немає.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2020 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4