Справа № 405/5813/16-к
Номер провадження 1-кп/404/47/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ОКРЕМА ДУМКА СУДДІ

27 травня 2021 року м. Кропивницький

27 травня 2021 року Кіровський районний суд м. Кіровограда в кримінальній справі № 405/5813/16-к, про обвинувачення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 296, п.п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кіровограда, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, в кримінальному провадженні № 0000135, у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 та його захисників про зміну йому запобіжного заходу на інші не пов`язані з триманням під вартою відмовив. Продовжив строк тримання під вартою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, на 60 днів, тобто до 25.07.2021 року включно. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника про зміну йому запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою задовольнив. Застосував обвинуваченому в кримінальному проваджені № 0000135 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю строком до 2-х місяців, а саме до 27 липня 2021 року, заборонивши йому цілодобово залишати постійне місце проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - без дозволу суду.

Вказані питання вирішувались у нарадчій кімнаті колегією суддів за результатами наради суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом голосування. При ухваленні судового рішення щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 я заперечувала, голосувала проти.

На підставі частини 3 статті 375 КПК України, щодо ухвали про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю строком до 2-х місяців, а саме до 27 липня 2021 року, заборонивши йому цілодобово залишати постійне місце проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - без дозволу суду, викладаю окрему думку з огляду на таке.

За нормами ч.1 ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Детальний порядок та підстави обмеження особистої свободи як запобіжного заходу в межах кримінального права встановлено нормами КПК України.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу (ч.2 ст.331 КПК України).

За нормами ч.1 ст.176 КПК України, запобіжними заходами є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою.

Слідчий суддя, суд, за нормами ч.3 ст.176 КПК України, відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, - ч.1 ст.177 КПК України.

Під час обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом було встановлено ризики передбачені ст.177 КПК України.

На мою думку дані ризики, підстави за яких судом було обрано, а потім і продовжено дію запобіжних заходів, не відпали. Обставини, зазначені прокурором, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. Не існує передумов та ґрунтовних підстав у застосуванні обвинуваченому менш суворого виду запобіжного заходу. Не зменшились ризики неналежної процесуальної поведінки з боку обвинуваченого, враховуючи зміст пред`явленого йому обвинувачення, а також тяжкість кримінального правопорушення, суспільна важливість об`єкта посягання, характер та обставини протиправних дій, в яких він обвинувачується.

Завданнями кримінального провадження, за нормами ст.2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи, передусім суди, завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

ЄСПЛ у своїх рішеннях звертає увагу на те, що «тримання під вартою» відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має відповідати вимозі пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, в якому здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» та «проти» звільнення (рішення у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 86, від 14 жовтня 2010 року).

Процесуальний закон пов`язує запобіжні заходи, в першу чергу, із конкретним кримінальним провадженням.

Під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом було встановлено, що враховуючи обсяг обвинувачення, ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_1 , у разі визнання останнього винуватим у кримінальних правопорушеннях, є достатні підстави вважати, що останній, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, може переховуватися від суду, тобто наявний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування». Ця обставина, у свою чергу, може зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства. Оскільки ОСОБА_1 продовжує обвинувачуватися у вчиненні злочинів, враховуючи те, що продовжує існувати ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, на який вказує прокурор, продовження застосування обвинуваченому тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та узгоджується з вимогами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практикою ЄСПЛ, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п.79 Рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, а також в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франці», «Лабіта проти Італії».

Для відмови в звільненні особи з-під варти, обвинуваченого ОСОБА_1 , також враховано і ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968).

Ці ж обставини вказують на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів обвинуваченому ОСОБА_1 .

Згідно пункту 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим. Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

Метою запобіжного заходу є подальший розгляд справи судом, який повинен підтвердити або спростувати підозру, що була підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд не повинен оцінювати небезпеку того, що підозрюваний може здійснити побіг або буде переховуватись від органів досудового слідства та суду, тільки на підставі тяжкості можливого вироку. В даному випадку необхідно в першу чергу приймати до уваги характер підозрюваного, його моральність та порядність, майновий стан, сімейний зв`язок та зв`язок з державою в якій він підозрюється (рішення Стегмюллер проти Австрії від 10.11.1969 року, Летеллье проти Франції від 26.06.1991 року, Смірнов проти Росії від 24.07.2003 року).

На національній владі, згідно пункту 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2013 р. у справі «Мхітарян проти Російської Федерації», лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою.

Запобіжний захід може бути змінений, якщо суттєво змінилися обставини, які були взяті до уваги при обранні запобіжного заходу, або ж виникли нові обставини після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу про які не було відомо на час прийняття рішення.

На мою думку, на даний час відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що встановлені судом ризики при обранні та продовженні запобіжного заходу на даний час втратили свою актуальність, зменшились, а особа обвинуваченого перестала бути суспільно небезпечною, як і того, що обставини передбачені ст.199 КПК України відсутні. Всі доводи, які наводить захисник обвинуваченого та покладені в судове рішення 27 травня 2021 року при зміні заходу забезпечення кримінального провадження, вже оцінені судом, та обґрунтовані у змісті попередніх ухвал колегії суддів, за результатами розгляду клопотань щодо дії (продовження, зміни) запобіжного заходу стосовно обвинуваченого та відсутні нові доводи сторони захисту, як того вимагає Закон.

При розгляді клопотання щодо дії запобіжного заходу обвинуваченому судом до уваги не взято вищезазначених фактів, не співставлено характеру кримінальних правопорушень їх тяжкості, існуючим ризикам, з реальною можливістю забезпечити запобіжним заходом у вигляді домашнього арешту впевненості у тому, що обвинувачений не порушуватиме процесуальних обов`язків.

Зміна запобіжного заходу обвинуваченому не буде мати позитивного впливу на строки та якість розгляду кримінального провадження.

Практика Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Сторона обвинувачення, на моє переконання, представила суду переконливі докази для обґрунтування подальшого ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначені вище та інші міркування не дозволили мені підтримати рішення (ухвалу щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому) незважаючи на те, що право на свободу, на мою думку, заслуговує на охорону та захист, у тому числі в контексті захисту цього права для осіб, щодо яких може застосовуватись такий запобіжний захід, передбачений Кодексом, КПК України, як тримання під вартою, та вважаю своїм професійним обов`язком звернути увагу на підстави обґрунтування моєї позиції, оскільки це має особливе значення при реалізації судом завдань кримінального провадження, визначених в статті 2 КПК України.

Суддя Кіровського районного

суду м. Кіровограда ОСОБА_5