УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року
м. Київ
справа № 498/223/19
провадження № 51-3341ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 22 січня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року,
встановив:
Вироком Великомихайлівського районного суду Одеської області від 22 січня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі- КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої 75 000 грн.
Вирішено питання заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та судових витрат.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 13 липня 2017 року приблизно о 15 год 20 хв, водій ОСОБА_5 керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz 430», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та здійснюючи рух на ділянці 387 км автодороги М-05 сполучення «Київ-Одеса» з боку м. Одеси в напрямку м. Києва у Великомихайлівському районі Одеської області в світлий час доби в умовах опадів у вигляді дощу із перевищенням максимально допустимої швидкості руху, внаслідок чого не впорався з його керуванням та виїхав ліворуч на зустрічну смугу руху автодороги, де правою бічною частиною кузову допустив зіткнення із фургоном «Mercedes Benz 817», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 . Під керуванням ОСОБА_5 на передньому пасажирському сидінні перебував потерпілий ОСОБА_8 , який отримав тілесні ушкодження від яких помер в той же день.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не погоджується із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх змінити та призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами та звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК.
В обґрунтування викладених вимог захисник стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги докази, які характеризують особу засудженого, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення. Крім того, не взяли до уваги досудову доповідь органу пробації, в якій міститься висновок про низький ризик повторного вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 та про можливість його виправлення без позбавлення волі, а також заяву водіїв трудового колективу.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у статті 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За приписами статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, призначаючи засудженому покарання за інкримінований злочин, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, а також враховано тяжкість наслідків, до яких призвело його вчинення, у виді загибелі людини.

Окрім того, судами враховано, що злочин вчинений засудженим є необережним, особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а також думку потерпілої ОСОБА_6 про необхідність в застосуванні до засудженого покарання пов`язане із позбавленням волі.
Окрім цього, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, судами не встановлено.
А тому, враховуючи наведені вище обставини, суди дійшли переконання про можливість виправлення засудженого за умови призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік, тобто мінімальної межі заходу примусу, визначеного санкцією частини 2 статті 286 КК.

Не заслуговують на увагу доводи захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції, а саме провідкладення оголошення повного тексту ухвали апеляційного суду, оскільки нічим не підтверджується вказаний довід та не впливає на правильність висновків суду.
Апеляційний суд переглядаючи судове рішення, у тому числі, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 за доводами, аналогічними, наведеним у касаційній скарзі, погодився із висновками місцевого суду щодо призначеного ОСОБА_5 покарання, належно вмотивувавши прийняте рішення.
Доводи касаційної скарги, на які посилається захисник як на підставу для застосування статті 75 КК, не можуть слугувати підставою для застосування вказаної статті. В сукупності зазначених обставин в оскаржуваних рішеннях, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, суди обґрунтовано вказали на застосування до засудженого кримінальну відповідальність в межах санкції статті у виді позбавлення волі.
Відтак підстав для задоволення апеляційних вимог про пом`якшення призначеного покарання, апеляційний суд не встановив.
Ухвала апеляційного суду, постановлена за наслідками апеляційного провадження, відповідає вимогам статті 419 КПК, є належно вмотивована та обґрунтована.

Отже, покарання, призначене ОСОБА_5 , відповідає загальним засадам призначення покарання, є справедливим та домірним вчиненому, підстав для звільнення засудженого від нього, з огляду на приписи статті 75 КК, Суд не вбачає.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни судових рішень, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Окрім цього, до касаційної скарги захисник долучає клопотання в якому просить зупинити виконання оскаржуваних рішень, однак дане клопотання може бути розглянуто Судом лише після вирішення питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою захисника.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 22 січня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2021 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3