Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

25 лютого 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 (далі прокурор) на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 червня 2020 року у кримінальному провадженні №0000139 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 26 березня 2020 року) за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кузнецовськ (нині м.Вараш) Рівненської області, громадянина України, учня 9-Б класу Вараської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №4, раніше несудимого, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок змінити, виключивши з нього рішення про призначення покарання у виді штрафу неповнолітньому ОСОБА_5 , визнавши його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та на підставі ч.1 ст.105 КК України звільнити неповнолітнього ОСОБА_5 від покарання, застосувавши, на підставі п.1 ч.2 ст.105 КК України до нього примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження. Також просить вирішити питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді штрафу в сумі 850 гривень. На підставі ч.1 ст.105 КК України його звільнено від призначеного покарання у виді штрафу та на підставі п.1 ч.2 ст.105 КК України застосовано примусовий захід виховного характеру у виді застереження.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає зміні через неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що у даному кримінальному провадженні, постановивши вирок про звільнення неповнолітнього ОСОБА_5 від покарання із застосуванням до нього примусових заходів виховного характеру з одночасним визначенням виду і розміру покарання за вчинений злочин, суд першої інстанції неправильно тлумачив положення ч.1. ст.105 КК України, що суперечить їх точному змісту та відповідно до п.3 ч.1 ст.413 КПК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і, у силу п.4 ч.1 ст.409 КПК, є підставою для зміни судового рішення.

За вироком суду, 24 листопада 2019 року приблизно о 11 годині 00 хвилин, перебуваючи в приміщенні загальноосвітньої школи №4, розташованої за адресою: Рівненська область, м.Вараш, мікрорайон Вараш, 39, неповнолітній ОСОБА_5 умисно, з корисливих мотивів, таємно, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон, марки «Xiaomi Redmi 7 Eclipse Black 3Gb RAM 32 GB ROM», IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , серійний номер НОМЕР_3 , вартістю 3389 (три тисячі триста вісімдесят дев`ять) грн. 76 коп., із чохлом до нього, марки «MAKEFUTURE Skin Case redmi7», вартістю 76 (сімдесят шість) грн. 67 коп., належні на праві приватної власності ОСОБА_8 , чим завдав останній майнової шкоди на загальну суму 3466 (три тисячі чотириста шістдесят шість) грн. 43 коп.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, яка повністю підтримала подану апеляційну скаргу, захисника обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України та таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, у ході ухвалення оскаржуваного вироку місцевий суд зазначених вимог кримінального процесуального закону, що встановлюють вимоги до судового рішення, дотримався не у повному обсязі.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні, за вказаних у вироку обставин, кримінального правопорушення, підтверджується сукупністю зібраних доказів, які належним чином досліджені судом першої інстанції.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.1 ст.185 КК України є вірною та в поданій апеляційній скарзі не оспорюється.

Беручи до уваги, що в апеляційній скарзі порушується питання про зміну вироку внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів, керуючись ст.404 КПК України, не наводить доводи на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні поставленого йому у вину злочину та його кваліфікації.

Шляхом системного аналізу положень КПК, колегією суддів встановлено, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обгрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно з приписами ст.8 КПК кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Однак, у певних випадках процес виправлення засудженого може відбуватися настільки інтенсивно, що ця мета реально досягається значно раніше від закінчення визначеного вироком суду строку покарання або взагалі відсутня реальна потреба в застосуванні такої форми реагування. Тоді покарання або подальше його відбування втрачає свій сенс як в соціальному, так і в юридичному аспектах , суперечить принципам справедливості і гуманізму, сприйматиметься засудженим та оточуючими як прояв надмірної жорстокості.

У такому разі можливе застосування звільнення від покарання та його відбування, виступає фактичною реалізацією принципу невідворотності кримінальної відповідальності та кримінально правового реагування на поведінку особи, яка вчинила злочин.

Так, звільнення від покарання в контексті положень ст.105 КК України, є окремим видом звільнення від покарання.

Такий вид звільнення від покарання, як одна з форм реалізації кримінально-правового реагування, визначений у ч.ч.4,5 ст.74, ч.1 ст.105 КК України, при визнанні особи винною у вчиненні злочину, надає можливість засудження такої особи без призначення покарання, тобто дозволяє відмовитись від призначення конкретного заходу примусу за наявності певних передбачених законом на те підстав.

Разом з тим, особливість застосування звільнення особи від покарання стосовно неповнолітніх правопорушників, закріплена у розділі XV Загальної частини КК України, слід зазначити, що з метою забезпечення їх особливих потреб, які обумовлені недостатністю інтелектуального розвитку, життєвого досвіду, соціально-психологічними особливостями особи, законодавцем у положеннях статей 97 , 105 , 106 КК України було передбачено можливість заміни кримінальної відповідальності або покарання примусовими заходами виховного характеру.

При цьому, підставою для звільнення неповнолітніх від кримінальної відповідальності або від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру виступає можливість їх виправлення без призначення покарання. Можливість такого виправлення випливає з оцінки поведінки неповнолітнього до і після вчинення злочину, його ставлення до навчання, роботи та інших обставин, що свідчать про невелику небезпечність особи неповнолітнього.

Так, за змістом положень ст.97 КК України неповнолітнього, який вперше вчинив злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо його виправлення можливе без застосування покарання. У цих випадках суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.105 КК України суд управі звільнити неповнолітнього від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру за наявності сукупності таких умов:

а) неповнолітній вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, незалежно від того чи скоєний цей злочин вперше, був він умисним чи необережним;

б) неповнолітній щиро розкаявся;

в) поведінка неповнолітнього після скоєння злочину була бездоганною. Під бездоганною поведінкою слід розуміти таку поведінку особи в сім`ї, побуті, трудовому чи навчальному колективі, коли вона свідомо й добровільно дотримується загальноприйнятих правил людського співжиття;

г) на момент постановлення вироку неповнолітній не потребує застосування покарання. У разі встановлення трьох попередніх умов на момент постановлення вироку суд управі вважати неповнолітнього таким, що не потребує застосування покарання.

При цьому, необхідно зважати, що під час постановлення вироку щодо неповнолітньої особи суд повинен суворо дотримуватися загальних засад кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність та ухвалювати рішення щодо неповнолітнього, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленим в ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК України і розділу XI Загальної частини КК України.

Проте зазначених вимог закону суд першої інстанцій в повній мірі не дотримався, про що свідчить нижченаведене.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді штрафу в сумі 850 гривень. На підставі ч.1 ст.105 КК України неповнолітнього ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання у виді штрафу та на підставі п.1 ч.2 ст.105 КК України застосовано до неповнолітнього примусовий захід виховного характеру у виді застереження.

При цьому, суд керувався положеннями ст.105 КК України, проте допустив неправильне тлумачення вказаної вище норми закону, яке суперечить її точному змісту.

Так, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що нормою ч.1 ст.105 КК України передбачена можливість звільнення неповнолітнього від покарання. При цьому слід зазначити, що системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання (ч.ч.4,5 ст.74, ч.1 ст.105 КК України), «звільнення від відбування покарання» (ст.ст.75,79,104 КК України), «звільнення від призначеного покарання» (ст.78 КК України) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому.

Таким чином, суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до ч.2 ст.373 КПК України, постановляє вирок, яким визначає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині, керуючись ст.105 КК України звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.

Враховуючи наведене вище, судом першої інстанції були неправильно витлумачені положення ч.1 ст.105 КК України, що суперечить їх точному змісту та відповідно до п.3 ч.1 ст.413 КПК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і, відповідно до п.2 ч.1 ст.438 КПК України, є підставою для зміни судових рішень.

Таким чином, вирок суду першої інстанції, в частині призначеного ОСОБА_5 покарання підлягають зміні з виключенням із судових рішень вказівки на призначення ОСОБА_5 покарання за ч.1 ст.185 КК України, із застосуванням ст.105 КК України у виді штрафу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 червня 2020 року у кримінальному провадженні №0000139 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 26 березня 2020 року) за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Неповнолітнього ОСОБА_5 вважати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та, на підставі ч.1 ст.105 КК України. звільнити покарання, застосувавши, на підставі п.1 ч.2 ст.105 КК України до неповнолітнього ОСОБА_5 примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою з моменту отримання копії даного рішення.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3