Справа № 732/1165/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/160/21
Категорія - ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 липня 2020 року за № 0000279, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2020 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз 11 жовтня 2013 року за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 263 КК України до 3-х років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 30 травня 2017 року згідно ухвали Балаклійського районного суду Харківської області від 22 травня 2017 року умовно-достроково на невідбутий строк 30 днів,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 3 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2020 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Визначено рахувати строк відбування покарання ОСОБА_8 з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 653 грн. 80 коп.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не оспорюючи доведеності вини та кваліфікації дій останнього, просить змінити рішення суду, в частині призначеного покарання, шляхом призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк на 1 рік та покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання безпідставно не врахував як пом`якшуючу покарання обставину щире каяття, оскільки як під час досудового так і судового слідства свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, бажає виправити ситуацію що склалася, та готовність понести відповідальність за скоєне. Вважає, що судом першої інстанції не було надано йому можливості виправитись без ізоляції від суспільства.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 09 березня 2020 року близько 16 години 00 хвилин, діючи умисно та повторно, з корисливих мотивів, з метою викрадення чужого майна, через хвіртку зайшов до двору будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_9 , та шляхом зриву прибою навісного замка на дверях проник до приміщення сараю, розташованого у дворі вказаного господарства, звідки таємно викрав п`ять штикових лопат, вартість яких відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 748 від 21 липня 2020 року становить 78 грн. за одну, загальною вартістю 390 грн., молокомір алюмінієвий місткістю 10 літрів, колишнього вжитку вартістю 200 грн. та велосипед марки „Мінськ з рамою чоловічого типу, без переднього колеса, вартістю 150 грн., чим завдав потерпілому матеріальних збитків на загальну суму 740 грн.

Заслухавши доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_7 , який висловився на підтримання поданих апеляційних вимог, думку прокурора, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України у апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, обставину, що пом`якшує покарання та обставину, що його обтяжує .

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 призначено покарання за таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчинене повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення, що передбачено ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але визнав та врахував як обставину, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину, та обставину, що його обтяжує рецидив по відношенню до нетотожного умисного злочину, передбаченого ст. 263 КК України.

Апеляційні доводи апелянта про зайву суворість призначеного йому покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом можливості перейти до покарання не пов`язаного з позбавленням волі, із застосування норм ст.ст. 75, 76 КК України, на думку колегії суддів - є безпідставними.

Стаття 75 КК України наділяє суд правом прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, він дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, ст.75 КК України підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення обвинуваченого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки. Одночасно застосування цієї статті закону України про кримінальну відповідальність має також узгоджуватися із загальними засадами призначення покарання, не повинно унеможливлювати досягнення інших цілей покарання та призводити до призначення покарання, яке є явно несправедливим через м`якість.

Згідно апеляційних доводів і пояснень обвинуваченого, які він надавав при апеляційному розгляді, суд першої інстанції призначив занадто суворе покарання, при цьому не достатньо врахував при призначені покарання те, що він визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні та щиро розкаявся.

Однак на думку колегії суддів, зазначені апеляційні доводи не можуть вважатися обставиною, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, оскільки щире каяття є відвертою негативною оцінкою винним своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться в провину. Щире каяття характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта. При цьому особа визнає антигромадський характер вчинку й готова нести відповідальність.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Тобто щире каяття це передусім морально-психологічне явище, яке виявляється у самозасудженні особою вчиненого нею злочину, його наслідків, прагненні усунути заподіяну шкоду та рішенні особи більше не вчиняти злочинів.

Проте даних про таку оцінку своїх дій обвинуваченим, матеріали кримінального провадження не містять.

При цьому, місцевим судом вірно було враховано поведінку винного після вчинення злочину, що характеризується збутом майна з метою власної користі, відсутність дій щодо повернення майна чи відшкодування завданої шкоди потерпілому, що на думку колегії суддів свідчить про відсутність щирого жалю у обвинуваченого з приводу вчинених дій та їх осуд.

Зважаючи на зазначене, під час призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 покарання щире каяття у розумінні ст.66 КК врахуванню не підлягає, як таке, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну вироку шляхом пом`якшення призначеного покарання на підставі норм КК України, з урахуванням наведених викладених в апеляційній скарзі доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони носять формальний, суто суб`єктивний характер.

При цьому, з мотивувальної частини вироку вбачається, що місцевий суд до призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 підійшов з дотриманням принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, та на ряду з і ступенем тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, було враховано цінність суспільних відносин на які було здійснено посягання обвинуваченим, вартість викраденого майна, форму і ступінь вини, особу винного, який є неодноразово судимим, проте на шлях виправлення не став, та невдовзі після відбуття покарання знову вчинив злочин, що свідчить про його схильність до протизаконних дій, його майновий та сімейний стан, негативну характеристику з місця проживання, бездіяльність щодо повернення викраденого майна потерпілому, обставини що пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілого щодо призначення виду та міри покарання.

Крім того, судом першої інстанції було взято до уваги висновки досудової доповіді органу з питань пробації, відповідно до яких застосування до ОСОБА_8 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі не зможе призвести до його остаточного виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для застосування норм ст. ст. 75, 76 КК України.

Таким чином, на думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання у такий спосіб, як це зазначено у вироку, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що, підстав для зміни вироку за доводами апелянта про зайву суворість призначеного йому покарання, не вбачає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2020 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3