Ухвала
Іменем України
21 травня 2021 року
м. Київ
справа № 689/962/20
провадження № 51 - 1461 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року,
встановив:
За вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2020 року ОСОБА_5 засуджено та призначено покарання: за ч. 1 ст. 146 Кримінального кодексу України (далі КК) у виді позбавлення волі на строк 1 рік; зач. 2 ст. 152 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 19 березня 2020 року близько 21:40, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_6 , яка є особою з інвалідністю IIгрупи, перебуває сама у власному будинку в АДРЕСА_1 ), через незачинені вхідні двері непомітно пройшов до будинку, де в цей час в одній з кімнат відпочивала потерпіла. Застосувавши насильство у вигляді стискання правою рукою шиї потерпілої, користуючись відсутністю сторонніх осіб, перевагою у фізичній силі та подавивши волю до опору ОСОБА_6 , з метою подальшого вступу у статевий зв`язок наказав їй слідувати за ним на безлюдну галявину, розташовану за межами земельних ділянок господарств АДРЕСА_2 , де зґвалтував її.
Після цього, 19 березня 2020 року, близько 21:50 год., знаходячись на вищевказаній галявині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_5 вирішив незаконно позбавити ОСОБА_6 волі. З цією метою ОСОБА_5 , умисно, насильно, охопивши рукою шию потерпілої, привів її до свого будинку в АДРЕСА_3 ), де закривши будинок на запірний пристрій з внутрішньої сторони, утримував потерпілу до моменту її визволення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і закрити кримінальне провадження.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує, що апеляційний суд, переглядаючи справу за його апеляційною скаргою, всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), належним чином не перевірив його доводів, що призвело до постановлення ухвали, яка не відповідає приписам кримінального процесуального кодексу України.
На думку захисника ОСОБА_4 обидва суди повністю проігнорували показання його підзахисного ОСОБА_5 , про його непричетність до інкримінованих йому злочинів, а також обставини, які свідчать про його невинуватість, а саме висновки експерта №266, 267, які спростовують факт зґвалтування.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, Верховний Суд дійшов такого переконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він посилається на неповноту судового розгляду, що відповідно до ст. 433 КПК не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Доводи касаційної скарги захисника, про те що жоден із доказів на які посилаються обидва суди не підтверджує винуватості ОСОБА_5 у їх вчиненні, є безпідставними.
Так, засуджений ОСОБА_5 свою вину не визнав, однак його винуватість підтверджується наступними доказами, а саме: показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 щодо обставин подій; фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця події, протоколі проведення слідчого експеременту, а також на підставі висновків експертів, зміст яких відображено у вироку.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_5 .
На думку колегії суддів, висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_5 , а саме у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 146 КК та ч. 2 ст. 152 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
Також не заслуговують на увагу і твердження захисника ОСОБА_4 про те, що обвинувачення базується лише на показаннях потерпілої ОСОБА_6 і її близьких родичів, а висновок експертизи № 266, 267 підтверджує відсутність статевих зносин із потерпілою, оскільки судом досліджено та надано оцінку ряду доказів, наданих стороною обвинувачення, які у своїй сукупності, поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, оскільки узгоджуються між собою, отримані у спосіб, передбачений кримінально-процесуальним законом.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що у своїй прецедентній практиці під час оцінки доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey, п. 282), яке має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.
Пунктом 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20 вересня 2012 року визначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Крім того, суд, обґрунтовуючи винуватість засудженого за вказаним обвинуваченням, послався і на інші докази, зокрема показання потерпілої та свідків, дані протоколів огляду місця події та проведення слідчого експеременту.
З тексту оскаржуваних рішень вбачається, що показання потерпілої та свідків не викликають жодних сумнівів у колегії суддів, оскільки вони за своїм змістом відтворюють обставини, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 2 ст. 152 КК.
З урахуванням наведеного, місцевий суд призначив засудженому покарання в межах санкцій статей за злочини, за які його засуджено, яке є необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і таким, що відповідає принципам законності, індивідуалізації, співмірності та справедливості з огляду на вимоги статей 50, 65, 66 КК.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд, переглядаючи вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2020 року, відповідно до вимог ст. 419 КПК, ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.
З огляду на викладене, касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність судових рішень постановлених щодо засудженого ОСОБА_5 .
Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 06 листопада 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_3