Дата документу 15.03.2021 Справа № 336/4354/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4354/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/604/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, працюючий електрозварювальником в асоціації «Облшляхспецбуд», одружений, маючий на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 24 травня 2011 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

2) 11 липня 2012 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 17 вересня 2015 року по відбуттю строку покарання;

3) 30 жовтня 2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року та призначено остаточне покарання у вигляді 6 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту затримання по іншому кримінальному провадженню з 20 вересня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування майнової шкоди 2999 гривень, у відшкодування моральної 20000 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

4 березня 2016 року, в період часу між 14.30 год. до 15.00 год., ОСОБА_7 , керуючись умислом на навмисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, біля адміністративної будівлі державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Брюллова, буд. 4, під час конфлікту, що виник і розвивався у вказаному місці на підґрунті взаємної неприязні між обвинуваченим і потерпілим ОСОБА_9 , навмисно наніс потерпілому один удар ножем, який тримав в правій руці, в область грудної клітини праворуч, який спричинив ОСОБА_9 проникаюче поранення правої половини грудної клітини в проекції п`ятого міжребірря по середньо-пахвовій лінії з ушкодженням нижньої долі правої легені, з розвитком гемопневмотораксу праворуч (скупченням крові в плевральній порожнині), з ушкодженням міжреберних судин, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що потерпілий ОСОБА_9 сам наздоганяв обвинуваченого ОСОБА_7 , і коли останній раптово зупинився, то потерпілий сам на нього впав.
Коли ОСОБА_7 раптово зупинився, то у нього в цей момент у руках були ключі, і захищаючись від потерпілого, обвинувачений виставив свої руки вперед, щоб зупинити потерпілого.
Вказані факти підтверджуються слідчим експериментом за участі ОСОБА_7 , показаннями свідка ОСОБА_10 , який був очевидцем події, а також показаннями самого потерпілого, який підтвердив той факт, що намагався здійснити громадянський арешт ОСОБА_7 , тому побіг за ним та в подальшому наздогнав.
Вважає, що стороною обвинувачення не доведення наявність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння шкоди потерпілому та завдання йому тілесних ушкоджень.
Крім того, суд першої інстанції надав невірну оцінку показанням свідка ОСОБА_10 , який попереджався про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих свідчень.
З урахуванням викладеного вважає, що судом було допущено однобічність та неповноту дослідження обставин справи, які мали істотне значення для кримінального провадження.
Крім того, вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання, ніж передбачено законом про кримінальну відповідальність, а також застосувати до нього звільнення від відбування покарання з випробуванням.

До судового засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_9 , захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , будучин належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, не з`явились із заявами про відкладення апеляційного розгляду не зверталась.

Обвинувачений ОСОБА_7 , який на час розгляду провадження в апеляційному суді перебуває під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», будучи також належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, із заявою про забезпечення його участі в апеляційному суді не звертався.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вирок суду вважав законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілого, свідка та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що він разом з ОСОБА_10 прогулювався по вул. Брюллова в м. Запоріжжі, де біля магазину «Апельмон» зустрів потерпілого, який одразу почав вести себе неадекватно махав руками, ображав його та голосно стукав по стінах кіоску, що був розташований поряд. Він закликав потерпілого заспокоїтися та вести себе у відповідності до правил перебування у громадських місцях, продовжуючи рух зі своїм приятелем. Проте потерпілий не заспокоювався і переслідував його, намагаючись вдарити кулаком по обличчю та реалізував свій намір, вдаривши його кулаком в ділянку лівого ока. Оскільки потерпілий не прислухався до його закликів і продовжував зухвалу поведінку, він почав бігти від нього. Певний проміжок часу вони бігли по вул. Брюллова, і він продовжував закликати потерпілого заспокоїтися. Через те, що потерпілий не збирався заспокоюватися, він зупинився та з метою забезпечення власної безпеки простягнув в бік потерпілого руку, в якій тримав зв`язку ключів. Для потерпілого, який наближався до нього дуже швидко, ця зупинка була несподіваною, тому потерпілий на бігу наскочив на нього та збив його з ніг, в результаті чого вони впали. Після падіння потерпілий підвівся та пішов в інший бік, продовжуючи погрози на його адресу. Додатково зазначив, що між ним та потерпілим раніше ніяких конфліктів не було, вони з ним взагалі не спілкувались, і потерпілого знає лише як учня навчального закладу, де він також здобував освіту.
Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту повністю заперечувала факт умисного нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Позиція обвинуваченого зводилась до того, що рана на тілі потерпілого утворилась від контакту з манікюрними щипчиками, які були закріплені на зв`язці ключів, що знаходилась в руці обвинуваченого, та яку він виставив в бік потерпілого, який переслідував його.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , небезпечних для життя в момент заподіяння, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції показав, що він зустрів обвинуваченого, з яким до того часу склалися вкрай неприязні стосунки через непередбачувану агресію ОСОБА_7 , який завжди під час зустрічі з ним погрожував розправою, ображав його та лихословив. Побачивши обвинуваченого, він зрозумів, що і ця зустріч не стане виключенням з обурливої поведінки ОСОБА_7 протягом останнього часу, тому став готуватися до можливого фізичного конфлікту з обвинуваченим. Коли ОСОБА_7 порівнявся з ним він спитав у обвинуваченого, в чому причина його агресії, на що ОСОБА_7 вийняв з кишені ніж та почав погрожувати, відтиснувши його в бік проїзної частини. Він схопив обвинуваченого за руку з метою знешкодити його дії, проте обвинувачений визволив свою руку, при цьому висловлюючи образи в бік потерпілого, розвернувся і почав рух в бік податкової інспекції. Метрів 5-10 обвинувачений йшов спиною назад і замахувався на потерпілого, який прийняв рішення переслідувати ОСОБА_7 , оскільки людина з ножем являє собою загрозу для суспільства. Продовжуючи рух в бік податкової інспекції, ОСОБА_7 розвернувся і побіг, а він переслідував його, також біжучи. Через деякий час обвинувачений зупинився, різко розвернувся та наніс потерпілому удар ножем в праву підпахвову частину. Усвідомивши, що отримав серйозне поранення, він направився до лікарні.
Свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції показав, що в день, коли він вийшов з магазину, то почув крики, обернувся та побачив, що в його напрямку бігли потерпілий та обвинувачений, при цьому, обвинувачений біг першим, а потерпілий його переслідував. Раптово обвинувачений зупинився та наніс ОСОБА_9 , який наблизився до нього, удар правою рукою в верхню праву частину грудної клітини, після чого ОСОБА_9 схопився за бік та пішов в напрямку лікарні. Додатково зазначив, що наступного дня йому зателефонував ОСОБА_9 та повідомив про те, що зазнав ножового удару від ОСОБА_7 .
Крім того, судом першої інстанції, на переконання колегії суддів, були належним чином оцінені показання свідка ОСОБА_10 , які були обґрунтовано визнані такими, що надані з метою уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності, оскільки, по-перше, вони повністю не узгоджуються з показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілого, свідка ОСОБА_11 та дослідженими документами, а по-друге, взагалі суперечать поясненням обвинуваченого, зокрема в частині кількості нанесених потерпілим ударів по обличчю ОСОБА_7 (за версією обвинуваченого ОСОБА_7 йому було нанесено один удар в ділянку лівого ока, а за показаннями свідка ОСОБА_10 чотири удари).

Враховуючи викладене вище, а також те, що обвинувачений та свідок перебувають у дружніх стосунках, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що свідок ОСОБА_10 є зацікавленою особою, тому його показання не можуть бути враховані як об`єктивні та неупереджені, а фактичні обставини, повідомлені ним достовірними.

Разом з тим, підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого та свідка.

Показання вищезазначених потерпілого та свідка у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з протоколу огляду місця події від 4 березня 2016 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка місцевості між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , яка являє собою асфальтовану ділянку тротуару розмірами 5 на 5 метрів (т. 2, а.с. 179-180).

З виписного епікризу № 3865 вбачається, що ОСОБА_9 перебував на лікуванні у комунальній установі «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» з 4 березня 2016 року по 22 березня 2016 року включно, з діагнозом: проникаюче поранення грудної клітини справа, ушкодження нижньої долі правої легені та міжреберних судин, гемопневмоторакс (т. 2, а.с. 186).
З висновку експерта № 1091 від 1 квітня 2016 року вбачається, що проникаюче поранення правої половини грудної клітини в проекції п`ятого міжребірря по середньо-пахвовій лінії з ушкодженням нижньої долі правої легені, з розвитком гемопневмотораксу праворуч (скупченням крові в плевральній порожнині), з ушкодженням міжреберних судин у ОСОБА_9 кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, що утворилися від не менш ніж одного травматичного впливу предмету з колюче-ріжучими властивостями, давність утворення яких не суперечить строкам, вказаним в медичній документації (т. 2, а.с. 188-189).
З висновку експерта № 896 від 28 квітня 2016 року вбачається, що на куртці і футболці потерпілого ОСОБА_9 виявлена кров людини, походження якої від самого потерпілого не виключається (т. 2, а.с. 197-199).
З висновку експерта № 199 від 20 травня 2016 року вбачається, що пошкодження на куртці та відповідні йому ушкодження на інших предметах одягу від потерпілого ОСОБА_9 були заподіяні пласким односторонньогострим колюче-ріжучим предметом, яким міг бути клинок ножа, що має обушок і лезо, з шириною частини клинка, що занурилася, не менше 11,5 мм (т. 2, а.с. 201-203).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 26 квітня 2016 року та відеозапису до нього вбачається, як потерпілий ОСОБА_9 продемонстрував, за яких обставин ОСОБА_7 завдав йому тілесні ушкодження, і вказані пояснення узгоджуються з тими, які були надані ним у судовому засіданні (т. 2, а.с. 206-209, 211).

З висновку експерта № 1605Д від 16 травня 2016 року вбачається, що не виключається можливість утворення тілесного ушкодження у ОСОБА_9 за обставин, вказаних у протоколі проведення слідчого експерименту від 26 квітня 2016 року за його участі. Можливість утворення тілесного ушкодження у ОСОБА_9 в результаті нанесення йому одного удару ножем не виключається (т. 2, а.с. 213-214).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що саме внаслідок умисних протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , небезпечні для життя в момент заподіяння.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, потерпілий та свідок ОСОБА_11 надали суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, їх показання повністю узгоджуються з іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі фактичні обставини, в тому числі і повідомлені стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

Матеріали кримінального провадження, які перевірені під час апеляційного розгляду, свідчать, що позиція ОСОБА_7 та його відношення до пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, не є стабільною та незмінною.

Так, всупереч доводів апеляційної скарги, на стадії досудового розслідування, під час проведення слідчого експерименту, обвинувачений для уточнення показань, які надавав, на місці вчиненні кримінального правопорушення продемонстрував, як дістав з брюк зв`язку ключів, на якій був розкладний ніж, та розклав його з метою продемонструвати потерпілому і налякати його (т. 2, а.с. 217-219, 221).

Проте, під час судового розгляду, обвинувачений свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення не визнав повністю, фактично відмовився від наданих під час досудового розслідування показань та висунув версію про те, що рана на тілі потерпілого утворилась від манікюрних щипчиків, які були закріплені на його зв`язці ключів.
Ці доводи цілком обґрунтовано були розцінені судом першої інстанції як намагання обвинуваченого ухилитися від відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки вони повністю спростовуються дослідженими під час судового розгляду доказами.

До того ж, на користь такої версії обвинуваченого, окрім іншого, також жодним чином не свідчать висновки експертиз № 1605Д від 16 травня 2016 року та № 199 від 20 травня 2016 року, з яких вбачається, що ОСОБА_9 тілесне ушкодження було заподіяно шляхом нанесення одного удару пласким односторонньогострим колюче-ріжучим предметом, яким міг бути клинок ножа, що має обушок і лезо, з шириною частини клинка, що занурилася, не менше 11,5 мм.
З дослідницьких частин вказаних висновків експертиз також вбачається, що у ОСОБА_12 в області п`ятого міжребер`я по середньо-пахвовій лінії виявлено раневий канал, який розташований з права наліво, та який до 4 сантиметрів в глибину проникає в плевральну порожнину (13 та 14 строки аркушу № 189; 17 та 18 строки аркушу № 214).

За таких обставин, можливість заподіяння потерпілому ОСОБА_12 (який був одягнутий у куртку, светр та футболку) за допомогою манікюрних щипчиків проникаючого поранення правої половини грудної клітини в проекції п`ятого міжребер`я по середньо-пахвовій лінії з ушкодженням нижньої долі правої легені, з розвитком гемопневмотораксу праворуч (скупченням крові в плевральній порожнині), з ушкодженням міжреберних судин є неймовірною, особливо враховуючи глибину раневого каналу (4 см) та ширину частини предмету, що занурився в грудну клітину (не менше 11,5 мм).

Крім того, предмет, яким було заподіяно тілесні ушкодження потерпілому, має окрім колючих ще й ріжучі властивості, яких, манікюрні щипчики не мають.
Колегія суддів також враховує позицію потерпілого ОСОБА_9 , яка полягає в тому, що він, як безпосередньо після вчинення щодо нього злочину (у заяві про вчинене кримінальне правопорушення та свідку ОСОБА_11 на наступний день після вказаної події), так і на стадії досудового розслідування під час проведення слідчого експерименту за його участі, а також протягом судового розгляду, надавав абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні пояснення та показання з приводу обставин вчинення щодо нього злочину обвинуваченим ОСОБА_7 , постійно повідомляв про те, що удар йому було нанесено саме ножем.

Колегія суддів вважає, що переконливих підстав для обмови не лише потерпілим ОСОБА_9 , а й вищезазначеним свідком ОСОБА_11 обвинуваченого ОСОБА_7 останнім не наведено. Між тим, щодо істотних обставин кримінального провадження показання потерпілого та цього свідка повністю узгоджуються, є логічними та послідовними, і на переконання колегії суддів, докладність змісту показань потерпілого та свідка, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у свідка підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 повністю спростовує версію сторони захисту.

Інші доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Доводи захисника обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку захисника обвинуваченого є занадто суворим і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, встановив відсутність обставин, що пом`якшують покарання, визнав рецидив кримінальних правопорушень за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вчинив інкримінований йому злочин в період іспитового строку, офіційно працевлаштований, одружений, має малолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше 3 рази притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних тяжких злочинів, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення в період іспитового строку, призначеного за попереднім вироком, раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше двічі звільнявся від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на наявність обставини, що обтяжує покарання, попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятих та не погашених судимостей, факт відбування покарання в місцях позбавлення волі в минулому та неодноразових звільнень від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого остаточного покарання, ніж у вигляді 6 років позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4