Дата документу 08.06.2021 Справа № 311/1651/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/1651/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1142/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 21 квітня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, не працює, на утриманні малолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,

у кримінальному провадженні №311/1651/20 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 ,

за участю прокурора ОСОБА_8 в режимі відео конференції з приміщенням Василівського районного суду Запорізької області,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 21 квітня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 20 червня 2021 року включно; продовжено щодо останнього строк дії запобіжного заходу тримання під вартою на 60 днів, до 20 червня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати щодо нього інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що ризики, на які посилається сторона обвинувачення, є надуманими. Його вина не доведена.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 зазначили про те, що вони надавали свої показання під час досудового розслідування під тиском співробітників поліції.

Потерпілий ОСОБА_12 не вказав на нього, як на особу, яка здійснила на нього напад, та додатково пояснив, що до нього приїжджали співробітники поліції, показали йому 4 фотографії, та вказали на нього ( ОСОБА_6 ), як на особу, яка здійснила напад на потерпілого. Впізнання проведено з суттєвими порушеннями.

Також апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції не було перевірено його алібі.

Його клопотання про проведення перевірки з приводу здійснення тиску на свідків та потерпілого судом першої інстанції залишено без задоволення.

Він хворіє, належного обстеження та лікування в умовах слідчого ізолятора він не отримує.

На утриманні має дитину.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Василівського районного суду Запорізької області знаходиться об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000103 від 21 лютого 2020 року відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
В судовому засіданні прокурором ОСОБА_8 заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, з посиланням на те, що строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою спливає 25 квітня 2021 року. Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин, який віднесено до категорії особливо тяжких, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 не має стійких соціальних відносин і зв`язків, які б могли з позитивної сторони охарактеризувати останнього, офіційно та неофіційно не працевлаштований та живе за рахунок тимчасових підробітків. Ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на теперішній час не зникли та не зменшились. Підстав для обрання більш м`якого запобіжного заходу не вбачає. Судовий розгляд триває.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_13 проти клопотання прокурора заперечують посилаючись на те, що провина ОСОБА_6 не доведена. Захисник зазначає, що жодних підстав для задоволення клопотання немає, прокурором не доведені ризики та не надані до клопотання докази, передбачені ст. 177 КПК України, на які він посилається у своєму клопотанні. Просили суд змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Обвинувачений ОСОБА_7 і його захисник - адвокат ОСОБА_14 підтримали клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_13 .

Захисник - адвокат ОСОБА_13 для розгляду матеріалів оскарження ухвали до суду апеляційної інстанції не з`явився, згідно з доповіддю секретаря, в телефонному режимі заявив про розгляд матеріалів оскарження ухвали за його відсутності.
Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь захисника при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі захисника-адвоката ОСОБА_13 , проти чого також не заперечували обвинувачений ОСОБА_6 та прокурор.

Заслухавши доповідь судді;
обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити;
прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого. При цьому, зазначив, що дійсно на теперішній час у показаннях деяких свідків, наданих останніми під час досудового розслідування та судового розгляду, містяться суперечності;
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думки прокурора, іншого обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_14 , та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, який є особливо тяжким.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду, ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.
При цьому суд врахував: характер висунутого обвинувачення; тяжкість покарання (яке є безальтернативним - у виді позбавлення волі), що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим; те, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів, в т.ч. аналогічних, не працює, міцних соціальних зв`язків не має.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Виходячи з правової позиції Європейського Суду з прав людини викладеної у п. 65 рішення «Корнійчук проти України» (аналогічні позиції висловлені у рішеннях «Штепа проти України», «Строган проти України»), національні суди зобов`язані при вирішенні питання про застосування (продовження) запобіжного заходу розглянути можливість застосування до підозрюваного, обвинуваченого будь-якого альтернативного, менш обтяжливого запобіжного заходу.
З урахуванням викладеного, фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо його непричетності до інкримінованого йому кримінального правопорушення є передчасними та мають перевірятися судом першої інстанції у встановленому законом порядку.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції апеляційного суду не відноситься.
Твердження апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах попереднього ув`язнення, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 21 квітня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 20 червня 2021 року включно; продовжено щодо останнього строк дії запобіжного заходу тримання під вартою на 60 днів, до 20 червня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3