Ухвала
Іменем України

26 березня 2021 року
м. Київ

справа № 569/15871/16-к
провадження № 51-1490 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2020 року без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він, порушуючи порядок, встановлений Законом України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», маючи умисел на незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів без мети збуту, у невстановлений час, придбав наркотичний засіб канабіс, обіг якого заборонено, який зберігав в полімерній ємності у салоні автомобіля ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_1 .
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, 11 жовтня 2016 року, близько 16 години перебуваючи по вул. В. Дивізії, 3 в м. Рівне, керуючи вказаним вище автомобілем, перевозив зазначений наркотичний засіб для особистого вживання без мети збуту до моменту огляду місця події, в ході проведення якого працівниками Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області виявлено та вилучено наркотичний засіб - канабіс, загальною масою 18,5 г.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту та однобічність судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Свої доводи мотивує тим, що висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч .1 ст. 309 КК України, обґрунтовані недопустимими доказами, носять характер припущень та не підтверджують його вину, що на думку захисника є неправильним застосуванням вказаної норми

закону. Зокрема, на переконання захисника відеозаписи з нагрудних камер патрульних є недопустимим доказом, оскільки в порушення вимог пунктів 3.3, 3.5 розділу ІІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої Наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від 03 лютого 2016 року № 100, такий відеозапис не був безперервним. Стверджує, що показання свідків та речові докази не спростовують показання ОСОБА_5 про те, що наркотичний засіб поклав до салону автомобіля ОСОБА_6 коли засуджений вийшов з автомобіля на вимогу працівників поліції.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, було зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення на підставі: показань свідків

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , протоколу огляду місця події від 11 жовтня 2016 року, висновку експерта від 10 листопада 2016 року

№ 2.1-686/16, протоколу огляду речей та документів від 11 жовтня 2016 року, зміст яких детально відображено у вироку.
Проаналізувавши зазначені докази та встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікував його дії за ч. 1

ст. 309 КК України, як незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів, без мети збуту.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, апеляційний суд дійшов належних висновків, про відсутність підстав для її задоволення, при цьому відповідно до вимог ст. 419 КПК України, проаналізував доводи апеляційної скарги, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника щодо недопустимості, як доказу на підтвердження винуватості ОСОБА_5 , відеозапису з нагрудних камер поліцейських, з підстав порушення вимог пунктів 3.3, 3.5 розділу ІІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, затвердженої Наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від

03 лютого 2016 року № 100, з огляду на таке.
За змістом ст. 62 Конституції України обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та бути підтверджено фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
За приписами ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
При цьому КПКУкраїни не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими. Натомість передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК України).

У даному випадку, доводи касаційної скарги щодо недопустимості відеозапису з нагрудних камер поліцейських, захисник не обґрунтовує процесуальними порушеннями, допущеними при його збиранні (отриманні), а також не вказує, що такий доказ отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Натомість, мотиви, з яких захисник вважає недопустимими докази, зводяться до порушення пунктів 3.3, 3.5 Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, що не можна ототожнювати з процесуальними порушеннями, у розумінні КПК України.

На переконання Верховного Суду, наявність перерви у відеозаписі з нагрудних камер поліцейських, на якому зафіксовано обставини проведення поліцейськими поверхневої перевірки автомобіля під керуванням ОСОБА_5 , не може бути безумовною підставою для визнання такого доказу недопустимим.
На підставі наведеного, касаційний суд вважає, що з урахуванням показань свідків, даних протоколу огляду місця події від 11 жовтня 2016 року, які узгоджуються зі змістом відеозапису, судами правильно визнано такий відеозапис допустимим доказом та покладено в основу вироку на обґрунтування винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення.
Разом з цим, доводи захисника, про те, що показання свідків та речові докази не спростовують показання ОСОБА_5 про те, що наркотичний засіб поклав до салону автомобіля ОСОБА_6 коли засуджений вийшов з автомобіля на вимогу працівників поліції, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.
Так, в ході дослідження доказів, судом першої інстанції встановлено, що показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 повністю спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що наркотичний засіб, який знаходився в автомобілі, належав ОСОБА_6 . Зокрема, свідки ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 підтвердили, що у ОСОБА_5 були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння і обвинувачений добровільно показав, де в автомобілі знаходиться наркотичний засіб, а свідок ОСОБА_6 повідомив, що не знав про наявність наркотичного засобу в автомобілі. Разом з цим, свідок ОСОБА_7 , який був понятим під час огляду автомобіля, вказав, що такий огляд здійснювався у присутності ОСОБА_5 , який претензій до працівників поліції не мав, при цьому повідомив про наявність в автомобілі банки з речовиною зеленою кольору.
Вказані показання свідків є чіткими, послідовними, узгоджуються між собою та з письмовими доказами, і повністю спростовують твердження захисника про те, що наркотичний засіб до салону автомобіля поклав ОСОБА_6 .
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам

ст. ст. 370, 374, 419 КПК України. Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування судових рішень і закриття кримінального провадження у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3