Дата документу 25.03.2021 Справа № 311/230/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/230/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/356/21 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Комармісто Томашпільського району Вінницької області, українця, громадянина України, який має середню технічну освіту, офіційно не працюючого, не одруженого, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 16.01.1991 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.117, ст.17 КК України до 5 років позбавлення волі. 28.11.1995 року звільнився з Жовтневської ВК Харківської області №17 по відбуттю строку покарання;
- 21.11.1996 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.81, ч.1 ст.83, ч.1 ст.142, ч.2 ст.17, ч.2 ст.40, ст.42 КК України до 7 років позбавлення волі. 30.06.2003 року звільнився зі Славяносербської ВК Луганської області №60 по відбуттю строку покарання;
- 19.10.2004 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.296, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. 29.11.2007 року звільнився з Софіївської ВК Запорізької області №55 по відбуттю строку покарання;
- 29.05.2008 року Василівським районним судом Запорізької області за ст.395 КК України до 1 місця арешту. 27.06.2008 року звільнився з Вільнянського СІЗО Запорізької області №11 по відбуттю строку покарання;
- 19.11.2008 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ст.69 КК України до 1 року позбавлення волі. 19.11.2009 року звільнився з Оріхівської ВК Запорізької області №88 по відбуттю строку покарання;
- 01.06.2012 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185, ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі. 04.08.2014 року на підставі рішення Вільнянсього районного суду Запорізької області від 25.07.2014 року, умовно-достроково звільнився з Кам`янської ВК Запорізької області №101, невідбутий строк покарання 1 рік 29 днів,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20 січня 2020 року по 30 квітня 2020 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту без застосування засобів електронного контролю, з забороною покидати місце проживання за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , у період часу з 20-00 години до 07-00 години наступного дня, строком на 60 днів, тобто до 08 грудня 2020 року включно.
Покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 додаткові обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України: прибувати до суду за першою вимогою на визначений час; не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований і проживає без дозволу суду; негайно повідомляти суду про зміну свого місця проживання та/або роботи.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено обраховувати з моменту затримання у порядку звернення вироку до виконання.
Стягнуто з засудженого ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на проведення експертизи №10-2 від 13.01.2020 року на суму 1884,12 грн.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 05 січня 2020 року у період часу з 15 години 20 хвилин до 18 години, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи повторно, з прямим умислом направленим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою викрадення чужого майна, знаходячись біля огородженої території домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_9 , шляхом відчинення хвіртки, яка була не зачинена та слугувала частиною огорожі, незаконно проник на вказану територію домоволодіння, де виявив та викрав будівельне корито, вагою 34 кг, вартістю 122 гривні 40 копійок, корпус ліжка з панцирною сіткою, вагою 15 кг, вартістю 54 гривні, металеве бильце, вагою 5 кг, вартістю 18 гривень 33 копійки, радіатор прямокутний металевий, вагою 20 кг, вартістю 72 гривні, секцію радіатору, вагою 14 кг, вартістю 50 гривень 40 копійок, секцію радіатору, вагою 15 кг, вартістю 54 гривні, металеву хвіртку, вагою 14 кг, вартістю 50 гривень 40 копійок, металеву тачку, вагою 29 кг, вартістю 104 гривні 40 копійок, корпус холодильника «Дніпро», вагою 25 кг, вартістю 90 гривень, металеве корито, вагою 3 кг, вартістю 10 гривень 80 копійок, та розпорядився вказаним майном за власним розсудом, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 626 гривень 40 копійок.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок в частині призначеного покарання, яке вважає надмірно суворим. Захисник вважає, що суд першої інстанції казав на наявність обставин, що пом`якшують покарання та не встановив, таких, що його обтяжують. Не врахував, що потерпілий не має претензій до обвинуваченого. Вважає, що у вироку суду вбачаються протиріччя у визнанні обставин, що пом`якшують покарання та відображення попередніх судимостей обвинуваченого. Зазначає, суд першої інстанції не мав права посилатись у вироку про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення в період розгляду Мелітопольським міськрайонним судом кримінального провадження, оскільки рішення по справі відсутнє.

Апелянт просить змінити вирок та призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав, вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченого були дотримані.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, за вказаним кримінальним провадженням є обґрунтованими та учасниками кримінального провадження не оспорюються.
Зі змісту скарги випливає, що апелянт в цій частині фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінального правопорушення покарання обвинуваченому суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкціями статті Особливої частини КК України, які передбачають відповідальність за скоєне кримінальне правопорушення.
Суд призначає покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч.2 ст.50 КК України).
У справі «Скоппола проти Італії № 2» від 17.09.2009 р. Європейський суд з прав людини виклав правову позицію, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, згідно яких, встановлено, що обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Право власності є основоположним, пріоритетним економічним правом кожної людини, оскільки відповідно до ст.41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Злочини проти власності становлять одну із найпоширеніших і най небезпечних груп злочинних діянь, оскільки вони посягають на одне із найцінніших соціальних благ право власності.
Так, своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за корисливі злочини, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки у суспільстві, нехтуючи правом особи на приватну власність, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку вчиненого діяння, свідомо 05 січня 2020 року вчинив викрадення чужого майна, знаходячись, біля огородженої території домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_9 .
Суд апеляційної інстанції вважає, що вказана посткримінальна поведінка особи після відбуття попереднього кримінального покарання свідчить про те, що в особі обвинуваченого не відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.
Таким чином, встановлено, що ОСОБА_7 вчиняє систематичні злочини протягом життя за що відбуває кримінальне покарання, що характеризує його особистість, як суспільно небезпечну та його неможливість виправлення в умовах не ізоляції від суспільства.
Крім того, колегія суддів вважає, що призначення покарання яке не пов`язане з ізоляцією від суспільства неможливо через те, що обвинувачений ОСОБА_7 не має стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштований, хоча є працездатним, на утриманні дітей або інших осіб не має, тобто відсутні соціальні регулятори поведінки, які можуть запобігти вчиненню ним нових злочинів та позитивно змінити поведінку обвинуваченого.
Судова колегія вважає безпідставними доводи захисника про те, що суд при визначені можливості звільнення від покарання з випробуванням не мав права посилатися на судовий розгляд іншого кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , оскільки виходячи із змісту ст.75 КК України вбачається, що суд при застосуванні такого виду режиму відбування покарання виходить також з вивчення особи обвинуваченого.
Наявність судового розгляду за іншим кримінальним провадження надає суду відомості про особу обвинуваченого, характеристику посткримінальної поведінки, що в свою чергу слугує для визначення індивідуалізації кримінального покарання.
Посилання захисника обвинуваченого на те, що ОСОБА_7 щиро кається у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, саме по собі, істотно не зменшує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та не є достатньою підставою для застосування ст.75 КК України з урахуванням встановлених обставин кримінального провадження та вивченням особи обвинуваченого.
Апеляційна скарга захисника обвинуваченого не містить доводів, які б могли свідчити про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також свідчать про явну несправедливість призначеного покарання у виді 3 років позбавлення волі за вчинення тяжкого корисливого злочину, через його суворість, з огляду на тяжкість вчиненого злочину, обставини його скоєння та дані про особу обвинуваченого, з урахуванням положень ст.414 КПК України та приписів статей 50, 65 КК України. Цих обставин не надано стороною захисту і під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
За таких обставини, апеляційна скарга захисника про призначення кримінального покарання, яке не пов`язане з позбавлення волі, з урахуванням наведених ним доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченому покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років, в межах мінімальної межі санкції за ч.3 ст.185 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому є справедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2020 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали..

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4