КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/1429/20
Провадження №11-кп/824/920/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2 Ухвала
10 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України,
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
В с т а н о в и л а:
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вказано обчислювати з моменту його затримання.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, 21.01.2020 року приблизно о 18.00год. обвинувачений ОСОБА_6 знаходячись в приміщенні торгівельної зали магазину «Леруа Мерлен» по проспекту Броварському, 3-В в м. Києві переслідуючи корисливу мету, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, з полиці магазину таємно викрав чуже майно, що належало ТОВ Леруа Мерлен Україна», а саме набір викруток Dexter2 29шт., вартістю 342грн.50коп., складений двосторонній ніж Dexter, вартістю 233грн.33коп., кабель USB, вартістю 172 грн. 50 коп., а всього на загальну суму 748 грн. 33 коп. Однак ОСОБА_6 не довів свої злочинні дії до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки пройшовши касову зону при виході з магазину був затриманий працівниками служби охорони магазину.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Деснянського районного суду міста Києва від 22.10.2020 року змінити, призначити йому. покарання за скоєне ним кримінальне правопорушення, передбаченого ст. 15 ч. 2, ст. 185 ч.2 КК України, у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або інше альтернативне покарання, яке не передбачає повної ізоляції від суспільства.

За доводами апелянта, вирок суду першої інстанції є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.
В обґрунтування своїх вимог обвинувачений зазначає, що обставиною, що пом`якшує йому покарання є визнання вини в повному обсязі, його щире каяття. За час проведення досудового слідства він вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей.
Апелянт вказує на те, що він має хронічне захворювання : цукровий діабет 1 типу інсулінової терапії, і постійно необхідно колоти інсулін, приймати дієтичне харчування. В умовах пандемії, повної ізоляції та закритому приміщенні є велика ймовірність захворіти «COVID-19», що, як відомо, має тяжкі наслідки для хронічно хворих, а також відсутність умов для належного лікування.

Відтак, на переконання обвинуваченого, з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин суд першої інстанції мав можливість та законні підстави призначити йому менш суворе покарання в межах санкції статті.
Апелянт вважає, що на підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, враховуючи інформацію про особистість підсудного, наявності пом`якшуючої обставини покарання та відсутності обтяжуючих, достатнім у даному випадку було б покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, однак з урахуванням того факту, що санкція статті передбачає і інші альтернативні покарання; у т.ч. штраф, громадські роботи, суд, призначив покарання у вигляді арешту, що передбачає повну ізоляцію від суспільства, в межах санкції статті, що не відповідає вимогам чинного законодавства та особі засудженого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вказуючи при цьому на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), колегією суддів не перевіряється, оскільки фактичні обставини справи в суді першої інстанції учасниками процесу не оспорювалися, стосовно них відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувалися, і вони в апеляційній скарзі не оскаржуються.

За встановлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України.

Будь яких істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок тяжкості, то колегія суддів приходить до такого висновку.
Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положеннямистатті 50КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання, з зазначенням цього у вироку, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, обставини справи, ненастання тяжких наслідків, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, за яких крадіжку не було доведено до кінця, дані про його особу, який раніше не судимий. Крім того, суд визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 щире каяття, а обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З наведеного вбачається, що суд врахував і ті обставини, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі.

Крім того, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції також врахував процесуальну поведінку обвинуваченому, який тривалий період ухилявся від суду, не проживав за вказаними ним же адресами, перебував у розшуку. Крім того, судом враховано, що як станом на момент вчинення кримінального правопорушення, так і станом на день розгляду справи обвинувачений не працює, та відповідно, не має належного матеріального забезпечення, зі слів обвинуваченого за станом здоров`я вирішує питання встановлення інвалідності, що згідно закону виключає можливість призначення таких видів покарання як штраф, громадські чи виправні роботи, тому з врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді арешту.
А з врахуванням того, що обвинувачений раніше не судимий та наявності пом`якшуючої покарання обставини, призначив ОСОБА_6 строк арешту, наближений до мінімального, передбаченого законом.
Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК Україниузгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, і на думку колегії суддів, призначене з дотриманням принципу індивідуалізації покарання.
Таким чином, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через його суворість, про що обвинувачений вказує у своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Обвинувачений ОСОБА_6 , посилаючись в апеляційній скарзі на поганий стан здоров`я, зокрема, наявність у нього тяжкого захворювання - цукрового діабету 1 типу, та ймовірність захворювання в установах закритого типу на хворобу Ковід -19, суду апеляційної інстанції будь - яких доказів на підтвердження існування захворювання не надав та не дивлячись на з`ясування судом обставин щодо неможливості надання таких доказів, повідомив, що можливо з переїздом з одного місця проживання на інше, їх втратив, і будь - яких клопотань про витребування таких доказів з відповідних медичних установ не заявляв.
З урахуванням зазначених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та пом`якшення йому покарання, призначеного вироком суду.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування або зміну вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є законнимта обгрунтованим, у зв`язку з чим не вбачає підставдля задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 185 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4