КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0008367 за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Лищінівка Христинівського району Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 06 серпня 2001 року Христинівським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 141, 43 КК України (в редакції 1960 року) до трьох років шести місяців позбавлення волі;
- 11 червня 2003 року Христинівським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до трьох років семи місяців позбавлення волі;
- 08 листопада 2005 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307, 69,70 КК України до трьох років позбавлення волі;
- 04 березня 2009 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України до двох років двох місяців позбавлення волі;
- 07 листопада 2012 року Христинівським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 263 КК України до трьох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку два роки;
- 10 квітня 2015 року Іванківським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі;
- 02 липня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, 70 КК України до трьох років позбавлення волі;

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Кам`янське Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 04 листопада 2008 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до семи років позбавлення волі із конфіскацією майна;
- 21 березня 2018 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі, та на підставі п. "в" ЗУ "Про амністію у 2016 році останнього звільнено від відбування призначеного покарання, вироком Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2019 року вище вказаний вирок скасовано та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 06 жовтня 2017 року по 21 березня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;
27 листопада 2019 року Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду скасовано вирок Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2019 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції, вироком Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2020 року вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 березня 2018 року скасовано та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 06 жовтня 2017 року по 21 березня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
обвинувачених: ОСОБА_10 ,
ОСОБА_8 ,
захисників: ОСОБА_11 ,
ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді трьох років десяти місяців позбавлення волі. До набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_10 залишено без змін. Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з 14 листопада 2019 року, зарахувавши йому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Крім того цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді трьох років десяти місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2020 року та призначено ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді трьох років одинадцяти місяців позбавлення волі. До набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 залишено без змін. Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 14 листопада 2019 року, зарахувавши йому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 14 листопада 2019 року по 09 вересня 2020 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та з 06 жовтня 2017 року по 21 березня 2018 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вироком вирішене питання речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 14 листопада 2019 року перебуваючи на території залізничного вокзалу «Дарниця», що по вул. Привокзальна, 3 в м. Києві, умисно, повторно вступив у злочинну змову з ОСОБА_8 , з метою відкритого викрадення чужого майна, що належить ОСОБА_14 .
Так, ОСОБА_10 разом з ОСОБА_8 , 14 листопада 2019 року, приблизно о 22. год. 10 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Привокзальна, 3, де на лаві в підземному переході залізничного вокзалу «Дарниця» побачили раніше незнайомого ОСОБА_14 , який тримав в своїх руках планшет «Samsung».
ОСОБА_14 в свою чергу відчув небезпеку з боку ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , так як вони здалися йому підозрілими особами та попрямував до виходу з підземного переходу залізничного вокзалу «Дарниця».
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, діючи повторно, ОСОБА_10 разом з ОСОБА_8 , пішли слідом за потерпілим, та відповідно до розподілених між собою ролей, ОСОБА_10 підійшов до потерпілого впритул, який знаходився на вулиці біля виходу із вокзалу, схопив його руками за одяг та із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, наніс останньому удар кулаком в обличчя та намагався відтягнути в сторону. В цей час ОСОБА_8 почав шукати в сумці потерпілого, майно останнього, а саме планшет «Samsung». Потерпілий вирвався від ОСОБА_10 , підбіг до ОСОБА_8 , та почав забирати з рук останнього сумку, що належалайому, та кликати на допомогу, та зайшов назад до приміщення вокзалу. Таким чином ОСОБА_10 і ОСОБА_8 не виконали всі дії, які вважали за необхідне для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від їх волі, оскільки були затримані охороною залізничного вокзалу «Дарниця».

Своїми умисними діями ОСОБА_10 разом з ОСОБА_8 могли завдати потерпілому ОСОБА_14 матеріального збитку на суму 4 199 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді чотирьох років позбавлення волі; ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 березня 2018 року з урахуванням вироку Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2020 року та остаточно призначити покарання у виді чотирьох років одного місяця позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року суду змінити та зменшити строк позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року в частині кваліфікації правопорушення та призначити більш м`яке покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року щодо ОСОБА_10 скасувати, кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, і вичерпані можливості їх отримати.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року змінити та призначити ОСОБА_8 за сукупністю вироків остаточне покарання у виді двох років трьох місяців позбавлення волі.

В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи доведеність вини обвинувачених та встановлених судом фактичних обставин справи зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Так, прокурор зазначає, що суд у мотивувальній частині вироку зазначив, що підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні.
При цьому апелянт звертає увагу на те, що призначене ОСОБА_15 та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на три роки десять місяців, є нижчим, ніж передбачено санкцією статті, що є порушенням вимог статей 65, 68 та ч. 2 ст. 186 КК України.

В доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_10 не оспорюючи доведеність вини вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є надто суворим.
Ухвалюючи вирок, як зазначає апелянт, суд не врахував, що в матеріалах кримінального провадження відсутні прямі докази його вини.
Вказує, що обвинувальний вирок суду ґрунтується в основному на показаннях потерпілого та практиці Європейського суду з прав людини, при цьому суд залишив поза увагою доводи сторони захисту, чим порушив вимоги ст. 9, ч. 4 ст. 17 КПК України.
ОСОБА_10 звертає увагу на показання потерпілого ОСОБА_14 , та зазначає, що суд взяв до уваги лише частину його показань, яка узгоджувалась із обвинуваченням, при цьому ця частина його показань, як зазначає обвинувачений, не мала обґрунтованих доказів, в розумінні ст. 94 КПК України.
Апелянт також вказує, що приймаючи рішення про винуватість обвинувачених, суд керувався винятково характеристикою обвинувачених, беручи до уваги те, що вони раніше судимі, що суперечить вимогам ст. 88 КПК України.
Крім того, ОСОБА_10 зазначає, що показання потерпілого містять неточності та суперечності.
Також апелянт вказує, що суд, оцінюючи шкоду, нібито завдану обвинуваченими, залишив поза увагою стан планшета, його ідентичність планшету, який вказаний в чеку № 5/86256 від 21 серпня 2019 року, а також відсутність товарознавчої експертизи та належність планшета саме потерпілому.

В доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що не погоджується із вироком суду першої інстанції та вважає його таким, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Звертає увагу на те, що висновки суду ґрунтуються виключно на показаннях потерпілого, при цьому суд необґрунтовано залишив поза увагою показання обвинувачених.
Крім того, як зазначає ОСОБА_8 , судом не доведений факт заволодіння чужим майном.
Також звертає увагу на те, що в матеріалах справи, окрім посилання на товарний чек від 21 серпня 2019 року, відсутні докази того, що потерпілому належав планшет «Sumsung». Також планшет не був представлений в ході судового розгляду та його місцезнаходження невідоме.

ОСОБА_8 вказує, що сума матеріальних збитків є необґрунтованою, оскільки не було проведено товарознавчої експертизи планшета станом на 14 листопада 2019 року.
Крім того, на думку обвинуваченого, чек та планшет ніяк не пов`язані між собою.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_11 зазначає, що вирок суду першої інстанції є необґрунтованим, не вмотивованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджується доказами дослідженими під час судового розгляду, а також, на думку захисника, судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність.
Так, захисник звертає увагу на показання обвинуваченого ОСОБА_16 , який свою вину не визнав та показав, що 14 листопада 2019 року разом із ОСОБА_8 був у приміщенні залізничного вокзалу «Дарниця». Коли вони перебували у підземному переході вокзалу то побачили потерпілого, який сидів поруч із якоюсь жінкою яка спала, а між ними на підлозі стояла сумка жовтого кольору. У якийсь момент потерпілий взяв цю сумку та попрямував до виходу із вокзалу. Йому здалося, що останній цю сумку викрадає, тому він почав кричати йому, щоб той зупинився, а коли потерпілий почав прискорюватися, він побіг за ним. На вулиці він наздогнав потерпілого, запитав навіщо він вкрав сумку та хотів забрати її, щоб віддати жінці, однак потерпілий сумку не відавав, у результаті чого між ними відбулась штовханина. Після того коли його затримала охорона вокзалу та приїхали працівники поліції підійшов ОСОБА_8 , який також був затриманий. Удару кулаком в обличчя потерпілому він не наносив, умислу на відкрите заволодіння майном ОСОБА_14 він не мав.
Апелянт зазначає, що відповідно до відеозапису з камер відеоспостереження, ОСОБА_17 смикнув за сумку, яку утримував потерпілий, при цьому будучи допитаними в суді потерпілий ОСОБА_14 підтвердив ту обставину, що ОСОБА_17 дійсно казав йому щоб він повернув сумку жінці.
Також, як зазначає захисник, відповідно показань свідка ОСОБА_18 , допитаного в суді 14 серпня 2020 pоку, ОСОБА_17 , коли він підійшов до нього, казав що чоловік (потерпілий) викрав сумку у жінки, та її потрібно повернути їй.
Однак, як вказує апелянт, суд наведені обставини залишив поза увагою, та вибірково взяв до уваги показання потерпілого лише в тій частині де нібито ОСОБА_19 разом з ОСОБА_8 намагався відкрито заволодіти сумкою, яка належить ОСОБА_20 .
Таким чином підсумовує захисник, вирок ґрунтується виключно на показаннях, наданих потерпілим, які суперечать іншим доказам, при цьому судом повністю проігноровані показання ОСОБА_16 , ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_18 , які підтверджують те, що в діях обвинувачених відсутня суб`єктивна сторона злочину.

За доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 призначене ОСОБА_8 покарання за своєю тяжкістю не відповідає вчиненому ним кримінальному правопорушенню.
Так, захисник зазначає, що судом при призначенні покарання не встановлено обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, при цьому не зазначив взагалі обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , в той час як у ОСОБА_8 на утриманні перебуває малолітня дитина, та він неодноразово вибачався перед потерпілим.
Захисник підсумовує, що призначене покарання є занадто суворим та не відповідає особі ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, та заперечував щодо задоволення апеляційних скарг інших учасників провадження, обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_9 підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, щодо задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення про визнання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 винуватими у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень суд всебічно, повно дослідив всі обставини кримінального провадження, оцінив докази, як того вимагають приписи ст. 94 КПК України, перевірив доводи сторони захисту, навівши в обвинувальному вироку належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, предметом дослідження суду першої інстанції були доводи обвинувачених про те, що ОСОБА_10 сумку не викрадав, а лише намагався її повернути жінці, оскільки думав, що потерпілий таємно її викрав у жінки, яка сиділа з ним поруч, а також доводи про непричетність до вчиненого кримінального правопорушення, тобто фактично ті ж доводи, які викладені в апеляційних скаргах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_11 .
Проте, така позиція сторони захисту спростовується сукупністю наявних в матеріалах справи доказів.
Із оскаржуваного вироку вбачається, що суд дослідив та надав належну оцінку доказам наданих, як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, зокрема і показанням обвинувачених про те, що вони не викрадали сумку, а намагались її повернути потерпілій та вірно оцінив їх як такі, що спрямовані на ухилення ОСОБА_8 та ОСОБА_10 від відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.
Так, у суді першої інстанції ОСОБА_10 показав, що того дня вони з ОСОБА_8 перебували в приміщенні залізничного вокзалу «Дарниця», оскільки мали зустріти їх спільного знайомого, такі ж показання в суді першої інстанції надав і ОСОБА_8 .
В той же час, у суді апеляційної інстанції ОСОБА_10 повідомив, що вони з ОСОБА_8 того дня йшли з роботи додому та проходили повз потерпілого, який, як йому здалось викрав сумку у жінки, яка спала поряд.
Крім того, відповідно до показань обвинувачених у суді першої інстанції ОСОБА_8 не бачив, як ОСОБА_10 відбирав у потерпілого ОСОБА_14 сумку та весь час перебував у підземному переході біля місця де вони побачили потерпілого.
Однак такі доводи апелянтів спростовуються низкою доказів, зокрема відеозаписом з камери спостереження, встановленої у приміщенні залізничного вокзалу «Дарниця», який був досліджений як судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду провадження.
Із наведеного відеозапису чітко вбачається як двоє чоловіків слідують за потерпілим, в якого було дві сумки: одна жовтого та інша темного кольору, та який виходить з приміщення вокзалу. В подальшому, через короткий проміжок часу потерпілий озираючись повертається до приміщення вокзалу, в слід за ним зайшов працівник служби охорони залізничного вокзалу «Дарниця» та двоє чоловіків, один з яких намагався відібрати сумку потерпілого, однак останній не випустив її з рук.
При цьому із відеозапису також вбачається, що в момент коли один із чоловіків намагався відібрати у потерпілого сумку, інший чоловік був при цьому присутній та пішов лише коли потерпілий направився в слід за працівником служби охорони залізничного вокзалу «Дарниця».
Із дослідженого відеозапису з камери спостереження вбачається, що зафіксовані на відеозаписі чоловіки це саме ОСОБА_8 та ОСОБА_10 та, що саме ОСОБА_10 намагався відібрати сумку у потерпілого.
Крім того у суді апеляційної інстанції ОСОБА_8 повідомив, що вважає себе винним лише в тому, що втрутився в бійку, чим фактично підтвердив, що був поряд з ОСОБА_10 в момент, коли останній завдавав потерпілому удари в обличчя.
Наведеним спростовуються доводи обвинувачених про те, що в момент, коли ОСОБА_10 намагався відібрати сумку, ОСОБА_8 залишався в залі очікування вокзалу, у підземному переході, де вони побачили потерпілого.
Крім того, показання обвинувачених про те, що вони не викрадали сумку потерпілого, а лише хотіли повернути її жінці, в якої, як вони вважали, потерпілий її викрав, спростовуються іншими наявними в матеріалах справи доказами, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_14 , який у суді першої інстанції показав, що 14 листопада 2019 року він перебував у підземному переході залізничного вокзалу «Дарниця», де чекав на свій потяг, при цьому у нього в руках був планшет на якому він дивився фільм, також у нього була сумка жовтого кольору, яка стояла в нього між ногами. Безпосередньо біля нього ніхто не сидів, лише через декілька місць від нього сиділа жінка. У якийсь момент він побачив, що за ним спостерігають двоє незнайомих йому чоловіків, від яких він почув сильний запах алкоголю, що викликало у нього підозру та він вирішив перейти у приміщення вокзалу де було більше людей. Планшет він поклав до жовтої сумки, яка була у нього між ногами, однак дорогою, розуміючи, що ці чоловіки зацікавилися саме планшетом, він зайшов за кіоск та переклав планшет із сумки жовтого кольору у наплічну сумку, також він зателефонував дружині і розповів про цих чоловіків. Піднявшись у вестибюль вокзалу він вийшов на вулицю, щоб перекупити. Безпосередньо біля виходу із вокзалу до нього підійшли ці двоє чоловіків. ОСОБА_10 вдарив його в обличчя, та схопивши за капішон куртки почав його відтягувати від вокзалу, в цей момент ОСОБА_8 почав ритися у його сумці жовтого кольору, шукаючи планшет. У якийсь момент йому вдалося звільнитися від ОСОБА_10 , вихопити свою сумку у ОСОБА_8 та зайти назад до приміщення вокзалу. Нападники зайшли за ним та продовжили забирати сумку, і уже у приміщені вокзалу ОСОБА_10 запитав навіщо він вкрав сумку у жінки. Він в свою чергу почав голосно кричати, кликати на допомогу після чого обвинувачені були затримані.
Такі показання потерпілого ОСОБА_14 є чіткими, послідовними, узгодженими з іншими доказами, зокремаіз відеозаписом з камери спостереження та з показаннями свідка ОСОБА_18 .

Так у суді першої інстанції свідок ОСОБА_18 показав, що у листопаді 2019 року працював у службі охорони залізничного вокзалу «Дарниця», та 14 листопада був на роботі. Того ж дня ввечері він почув крики, прийшовши побачив, як один з обвинувачених тримає потерпілого, інший щось шукає в сумці останнього, назрівала бійка, але він вчасно їх розборонив та в подальшому викликав поліцію. Коли вони очікували прибуття поліції потерпілий повідомив, що зловмисники хотіли вкрасти у нього планшет, а один з обвинувачених повідомляв, що потерпілий викрав сумку у якоїсь баби і вони хотіли її повернути і навіть сам просив викликати поліцію. Однак коли зрозумів, що все серйозно просив обійтися без поліції.
Таким чином, як потерпілий, так і свідок ОСОБА_18 показали, що в момент, коли ОСОБА_10 тримав потерпілого ОСОБА_14 , інший обвинувачений ОСОБА_8 шукав щось у жовтій сумці потерпілого, при цьому обвинувачені не висловлювали жодних вимог про повернення викраденої сумки, що також не узгоджується із їх версією мотиву переслідування ОСОБА_14 , а саме повернення викраденої сумки.
Також обвинувачені не розбудили жінку, у якої, як вони вважали, було викрадено сумку, щоб переконатись, що сумка, яку взяв потерпілий належить саме їй. Крім того, обвинувачені, як тільки побачили, що потерпілий взяв сумку, не кричали йому нічого вслід, не наздоганяли, а спокійно та цілеспрямовано йшли за ним протягом достатнього часу та здійснили на нього напад, лише коли вважали це слушним. Крім того, обвинувачені не були позбавлені можливості звернутись до охорони залізничного вокзалу, або до працівників поліції, щоб повідомити про можливе вчинення кримінального правопорушення.
Наведене у своїй сукупності спростовує версію обвинувачених про те, що вони слідували за потерпілим з метою повернення викраденої сумки жінці.
Необґрунтованими апеляційний суд вважає також доводи ОСОБА_8 про те, що є недоведеним факт заволодіння чужим майном, оскільки в межах висунутого обвинувачення обвинуваченим інкримінується не заволодіння чужим майном, а закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Крім того є безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо не доведення належності планшету потерпілому, а також його вартості, оскільки наведене спростовується наявною в матеріалах справи копією товарного чеку № 5/86256 від 21 серпня 2019 року, відповідно до якого планшет «Samsung» було придбано за 4 199 гривень 00 копійок.
Крім того апеляційний суд звертає увагу на те, що субєктивна сторона злочину, передбаченого ст. 186 ККУкраїни, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Так, як судом першої інстанції так і апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_8 скоїли незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Враховуючи викладене, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що у кримінальному провадженні розмір можливих матеріальних збитків, завданих потерпілому протиправними діями обвинувачених, мало бути визначено експертним шляхом, є безпідставними та відсутність такого висновку ніяк не впливає на кваліфікацію дій обвинувачених.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, та правильно кваліфікував їх дії за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, при якому обвинувачені, з причин, що не залежали від їх волі, не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 що призначення судом першої інстанції надто суворого покарання колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.
Не знайшли свого підтвердження також доводи захисника ОСОБА_9 , про неврахування судом перебування у ОСОБА_8 на утриманні малолітньої дитини, оскільки як вбачається із оскаржуваного вироку, суд врахував дану обставину.
В той же час, заслуговують на увагу доводи прокурора, що призначене ОСОБА_15 та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу.
Так, санкцією ч. 2 ст. 186 КК України передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від чотирьох до шести років.
В той же час, суд першої інстанції ОСОБА_10 та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України призначив покарання у виді трьох років десяти місяців позбавлення волі, що є нижчим від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
При цьому суд у вироку зазначив, що відсутні підстави застосування ст. 69 КК України.
Допущена судом помилка, яка полягає у неправильному застосуванні Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених може бути виправлена шляхом скасування в цій частині вироку суду першої інстанції та ухваленням вироку апеляційним судом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Призначаючи обвинуваченомуОСОБА_10 вид та міру покарання колегія суддів враховує, що вчинений ним злочин відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який будучи раніше неодноразово судимим, належних висновків для себе не зробив, та маючи непогашену та незняту у встановленому законом порядку судимість знову вчинив умисний корисливий злочин, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення. Відповідно до наявних в матеріалах провадження даних про особу обвинуваченого ОСОБА_10 офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога та психіатра він не перебуває.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 вид та міру покарання колегія суддів враховує, що вчинений ним злочин відповідно дост. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який будучи неодноразово судимим, належних висновків для себе не зробив, та маючи невідбуте за попереднім вироком суду покарання знову вчинив умисний корисливий злочин, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення. ОСОБА_8 на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 2016 року перебуває на обліку у лікаря нарколога, за місцем проживання характеризується посередньо, одружений, має на утриманні малолітню дитину.
Обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченим судом не встановлено.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_10 , колегія суддів визнає рецидив злочину.
Обставин, що обтяжує покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Колегія суддів вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів, справедливим та сприятиме меті, визначеній ст. 50 КК України.
Враховуючи, що ОСОБА_8 судимий 06 липня 2020 року вироком Дніпровського апеляційного суду за ч. 2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі, відтак на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком підлягає приєднанню шляхом часткового складання покарань за сукупністю вироків невідбута частина покарання за вироком Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2020 року.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 420 КПК України колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року, яким ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного ОСОБА_8 за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, та визначити ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на чотири роки один місяць.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення,
Копія вироку негайно, після його проголошення, вручається засудженим та прокурору.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4