Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

16 квітня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0007957 від 14.11.2016 року стосовно ОСОБА_6 за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 146 КК України, ОСОБА_8 за ч.ч.2,3, ст. 27, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 185 КК України, ОСОБА_9 за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 146 КК України, ?
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2021 року клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 задоволено. Продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 30 березня 2021 року по 28 травня 2021 року.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вказує, що сторона обвинувачення жодним чином і жодним доказом не довела, що застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою виправдане та необхідне. На думку захисника, сторона обвинувачення не зазначила, на які саме ризики вона посилається у своєму клопотанні і не підтвердила ті ризики, на які вона посилається та той факт, що такі ризики продовжують існувати.
Вважає, що стороною обвинувачення не було доведено неможливості застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
Вказує, що тяжкість злочину не є вагомою підставою для тримання особи під вартою.
Зазначає, що ОСОБА_6 не одружений, дітей немає, сирота, проживав з бабусею пенсійного віку, яка і є його опікуном, навчався у ВСП «Рівненський технічний фаховий коледж національного університету водного господарства та природокористування», однак був відрахований у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на певний період доби, а згодом домашнього арешту цілодобово, був офіційно працевлаштований в ТОВ «Дошка реклами», раніше не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, був членом Громадської організації «Федерація американського футболу м. Рівне».
Просить скасувати ухвалу Рівненського міського суду від 30 березня 2021 року про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання піл вартою та постановити нову ухвалу, якою обрати більш м`який запобіжний захід для ОСОБА_6 у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю за адресою: АДРЕСА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі та, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
З матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Рівненському міському суді перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0007957 від 14.11.2016 року стосовно ОСОБА_6 за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 146 КК України, ОСОБА_8 за ч.ч.2,3, ст. 27, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 185 КК України, ОСОБА_9 за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 146 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченогоОСОБА_6 з підстав продовження існування наявних ризиків, передбачених п.п.1.4 ч.1 ст. 177 КПК України, та доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України, не забезпечить контролю за місцем перебування обвинуваченого, не зможе запобігти спробам переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, не зможе гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.
Так, як вбачається з матеріалів провадження суд першої інстанції свій висновок про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , з яким погоджується і колегія суддів, мотивував врахуванням того, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачене основне покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, обвинувачений ніде не працює, суспільно корисною працею не займається, не одружений, утриманців не має.
Судом враховано і те, що ОСОБА_6 неодноразово порушував умови застосованого стосовно нього домашнього арешту, був притягнений до адміністративної відповідальності.
В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурором наголошено на численних порушеннях обвинуваченим умов цілодобового домашнього арешту, зазначивши, що працівникам поліції 8 разів приходили повідомлення щодо відсутності ОСОБА_6 за місцем проживання.
Прокурор зазначила, що у даному кримінальному провадженні оголошено лише обвинувальний акт, тривалість перебування кримінального провадження у суді пов`язана великою кількістю учасників і неможливістю одночасної явки всіх у судові засідання з об`єктивних причин, зокрема, потерпілого, який перебуває на лікуванні у м. Києві.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
В даному ж випадку, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, з яких інкримінований злочин, передбачений ч.3 ст. 289 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, що є вагомим психологічним фактором, який може сприяти переховуванню обвинуваченого від суду.
Доводи апеляційної скарги, що стороною обвинувачення не надано належних доказів в підтвердження ризиків, а до обвинуваченого можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, зокрема, домашній арешт цілодобово із застосуванням електронного засобу контролю є безпідставними та невиправданими.
Колегія суддів не ігнорує ті аргументи, які наводяться захисником на користь обвинуваченого в апеляційній скарзі та на які наголошується стороною захисту у судовому засіданні апеляційної інстанції, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі, а тому менш суворий запобіжний захід, ніж тримання під вартою не здатний нівелювати заявлені реальні ризики, які продовжують існувати.
Даних, які б перешкоджали подальшому утриманню ОСОБА_6 під вартою, не встановлено.
За наведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції з врахуванням особи обвинуваченого, беручи до уваги обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 злочинів, наявність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, які не зменшились і продовжують існувати, прийшов до обґрунтованого переконання, що потреби судового розгляду виправдовують необхідність продовження саме обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .
Доказів на спростування висновків суду захисником та обвинуваченим не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що будь-яких порушень вимог КПК України при постановленні судом першої інстанції оскаржуваної ухвали не вбачає, відтак підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

УхвалуРівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0007957 від 14.11.2016 року стосовно ОСОБА_6 за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 146 КК України, ОСОБА_8 за ч.ч.2,3, ст. 27, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 185 КК України, ОСОБА_9 за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 за ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 146 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3