провадження №11-сс/991/57/21
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року м.Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві апеляційну скаргу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 та апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 грудня 2020 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді застави у кримінальному провадженні №0000651 від 19 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини.

Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання детектива Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 1000 (одна тисяча) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 102 000 (два мільйони сто дві тисячі) гривень із покладенням на підозрюваного відповідних обов`язків.

В обґрунтування постановленої ухвали слідчий суддя вказав на наявність обґрунтованої підозри, доведеність стороною обвинувачення наявності ризиків того, що підозрюваний ОСОБА_5 зможе переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, проте у зв`язку з недоведенням прокурором того, що застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не забезпечить належної процесуальної поведінки особи та запобіганню встановленим у судовому засіданні ризикам, застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка їх подала.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора (далі - САП) ОСОБА_9 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком шістдесят днів із можливістю внесення застави у сумі 1665 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 499 830 (три мільйони чотириста дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот тридцять) гривень, та покладенням на підозрюваного відповідних обов`язків, зокрема обов`язку носити електронний засіб контролю.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з висновком слідчого судді про недоведеність ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, з огляду на відсутність у матеріалах і поясненнях сторони обвинувачення посилань на конкретизацію таких документів. Наявність позитивних характеристик підозрюваного, на думку прокурора, не спростовують вищезазначеного ризику та не можуть бути безумовними підставами для відмови у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор вважає, що визначений розмір застави не обтяжує підозрюваного ОСОБА_5 , оскільки не співвідноситься з його майновим станом, а тому не може гарантувати належне виконання процесуальних обов`язків.

Також на думку прокурора слідчим суддею безпідставно не покладено на підозрюваного процесуального обов`язку носити електронний засіб контролю, про покладення якого просила сторона обвинувачення.

Захисник підозрюваного ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_8 також не погоджуючись з ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 грудня 2020 року звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вказану ухвалу та постановити нову ухвалу про про відмову в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу.

На переконання захисника ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки слідчим суддею допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а зроблені слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі висновки не відповідають фактичним обставинам.

В письмових доповненнях до апеляційної скарги захисники підозрюваного ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_8 та адвокат ОСОБА_7 наводять обґрунтування щодо відсутності у ОСОБА_5 процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, відсутності як обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, так і даних про існування ризиків у даному провадженні та необґрунтованості розміру застави.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні подану ним апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити у повному обсязі з зазначених у ній підстав, заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисники в судовому засіданні подану адвокатом ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити у повному обсязі з зазначених у ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Мотиви суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст.2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Згідно з ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу відповідно до ч.2 ст.177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосовування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

За вимогами ч.1 ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Також, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки (ст.178 КПК).

При перегляді оскаржуваної ухвали колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, заслухавши учасників провадження, дослідивши надані матеріали, погоджується з мотивами та висновками слідчого судді, викладеними в оскаржуваній ухвалі від 30 грудня 2020 року.

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу до підозрюваного ОСОБА_5 слідчий суддя у повному обсязі належним чином дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Так, з наданих суду матеріалів судового провадження вбачається, що наведені у клопотанні детектива підстави для застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу слідчим суддею при розгляді клопотання належним чином перевірялись, при цьому у судовому засіданні заслухані доводи прокурора, заперечення підозрюваного ОСОБА_5 та його захисників, досліджені письмові матеріали клопотання детектива та письмові заперечення з додатками сторони захисту, з`ясовані всі необхідні обставини, які повинні бути встановлені при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу.

На виконання вимог ст.178 КПК слідчим суддею врахована вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення, в якому підозрюється ОСОБА_5 , відомості про його особу в їх сукупності з врахуванням сімейного та матеріального стану, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, обставини вчинення правопорушення за пред`явленим повідомленням про підозру.

З доданих до клопотання матеріалів вбачається, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК, а саме в одержанні службовою особою неправомірної вигоди в особливо великому розмірі за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб, як пособник.

Не погоджуючись з доводами сторони захисту, колегія суддів вважає, що надані слідчому судді стороною обвинувачення докази на обґрунтування підозри є переконливими, узгоджуються між собою та є достатніми для висновку щодо ймовірної можливості вчинення ОСОБА_5 вищевказаного кримінального правопорушення, тобто про те, що підозра є обґрунтованою.

При вирішенні питання щодо встановлення обґрунтованої підозри слід застосувати стандарт доказування «обґрунтована підозра», який передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom, 30 August 1990, §32). При цьому, обґрунтованість залежить від усіх обставин, проте факти, що в сукупності дають підстави для підозри, не мають бути такого ж рівня як ті, що необхідні для обвинувачення, або навіть винесення вироку (Merabishvili v. Georgia, 28 November 2017, §184). Тому, цей стандарт доказування є досить низьким - необхідно встановити чи наявні (або відсутні) факти чи інформація, що в сукупності може переконати слідчого суддю в тому, що особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості саме для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

За таких умов, всупереч доводам апеляційної скарги захисника , слідчий суддя, як вважає колегія суддів, дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, в тому числі матеріали проведених негласних слідчих (розшукових) дій, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів, лише щодо пред`явленої підозри, - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку про наявність у провадженні доказів, передбачених параграфами 3-5 Глави 4 КПК, які свідчать про обґрунтованість на час розгляду клопотання підозри ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки об`єктивно зв`язують його з ним, тобто підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний міг вчинити вищевказане кримінальне правопорушення за викладеними у повідомленні про підозру обставинами, тобто про те, що підозра на даному етапі є обґрунтованою.

Натомість, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінальних правопорушень вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів. Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Так, на думку колегії суддів, в матеріалах судового провадження наявна сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_5 може бути причетним до вчинення інкримінованого йому злочину, а саме: наказ Міністерства інфраструктури України № 83-о від 18 листопада 2020 року про покладання на ОСОБА_10 виконання обов`язків директора ДП «МТП «Чорноморськ»; договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, укладеного між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ «Європіан Агро Інвестмент Юкрейн», відповідно до якого Товариство взяло в оренду державне майно, яке обліковується на балансі ДП «МТП «Чорноморськ»; рішення Господарського суду Одеської області від 29 травня 2020 року щодо відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Європіан Агро Інвестмент Юкрейн»; заяву ТОВ «Тріар Україна» про участь у санації боржника ТОВ «Європіан Агро Інвестмент Юкрейн»; протокол № 4 загальних зборів кредиторів ТОВ «Європіан Агро Інвестмент Юкрейн» від 07 грудня 2020 року, відповідно до якого був схвалений план санації боржника, запропонований ТОВ «Тріар Україна»; протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-контроль особи від 08 грудня 2020 року, в ході якої фіксувалася зустріч між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , що мала місце 05 грудня 2020 року, під час якої останнім зазначалося про те, що він виступає гарантом та посередником і усі його дії погоджені з ОСОБА_10 ; протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-контроль особи від 08 грудня 2020 року, в ході якої також фіксувалася зустріч між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , що мала місце 06 грудня 2020 року, де ОСОБА_5 повідомлено про алгоритм надання неправомірної вигоди; протокол огляду та вручення грошових коштів, за результатом якого 10 грудня 2020 року ОСОБА_11 у пакеті з написом «goodwine» були вручені ідентифіковані грошові кошти у сумі 250 000 доларів США; протокол обшуку приміщення відділення банку АТ «Укрсиббанк», розташованого по вул. Кармена Романа, 21-А у м. Одеса від 10 грудня 2020 року, в ході якого встановлено, що у даному відділені перебував ОСОБА_5 та за результатами обшуку, окрім іншого, вилучено грошові кошти у сумі 250 000 доларів США, які перебували у пакеті з написом «goodwine».

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що слідчий суддя, у відповідності до вимог законодавства за наслідками розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 дійшов обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги сторони захисту щодо необґрунтованості висновків слідчого судді в частині наявності існування ризиків, суд враховує наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Перевіряючи обґрунтування слідчого судді щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, а саме того, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення,колегія суддів встановила належне та детальне обґрунтування слідчим суддею наявності кожного із зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі, зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , фактичні обставини провадження та дані про особу підозрюваного, в тому числі про його сімейний, майновий стан та стан здоров`я, а також інші обставини, передбачені ст.178 КПК.

Щодо посилань захисників на необґрунтованість висновку слідчого судді про наявність ризику того, що підозрюваний зможе переховуватись від органів досудового розслідування чи суду, вбачається, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна, яке у разі визнання винуватим повинне бути призначене до реального відбування без можливості застосування правил ст. 69, 75 КК, тобто існує ймовірність притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

Зазначена слідчим суддею обставина, з якою погоджується колегія суддів, підвищує ризик переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду на перших етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності. Крім того, як вбачається із матеріалів клопотання та надано відповідну оцінку слідчим суддею, ОСОБА_5 протягом останніх років неодноразово виїжджав за межі України, володіє декількома паспортами для виїзду за кордон, тому обізнаний з правилами перетину державного кордону. Також підозрюваний ОСОБА_5 , згідно з долученими до матеріалів клопотання відомостей з ДФС, звітами про фінансовий стан та фінансові результати ТОВ «Автотехцентр», інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, володіє значними майновими активами, які можуть бути використані для життя досить тривалий час в умовах розшуку, що підвищує ймовірність ризику переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Вказана обставина сама по собі може свідчити про можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду у поєднанні з тяжкістю можливого покарання, що узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема позицією, викладеною у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Відтак, сама по собі тяжкість злочину не є єдиною визначальною умовою при встановленні ризику, проте разом з іншими обставинами повинна враховуватись слідчим суддею під час вирішення розгляду клопотання про обрання особі запобіжного заходу.

Отже, враховуючи тяжкість можливого покарання, у сукупності із майновим станом та процесуальною поведінкою підозрюваного, слідчий суддя обґрунтовано дійшов висновку щодо існування ризику переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду.

Також колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про відсутність доказів, які б обґрунтовували наявність ризику можливості ОСОБА_5 незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Так, як вбачається з оскаржуваної ухвали, при оцінці існування цього ризику слідчий суддя виходив із передбаченої КПК процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до якої спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім цього, слідчим суддею також правомірно враховано ту обставину, що свідками у кримінальному проваджені є співробітники ДП «МТП «Чорноморськ», з якими ОСОБА_5 має товариські, робочі відносини, завдяки господарським взаємовідносинам між ДП «МТП «Чорноморськ» та належному йому ТОВ «Автотехцентр» (зазначене підтверджується протоколом проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 08 грудня 2020 року - аудіоконтроль особи). Тому, ОСОБА_5 потенційно зможе незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні з метою відмови чи зміни від раніше наданих ними свідчень.

З цих підстав слідчий суддя обґрунтовано дійшов висновку, що на теперішній час існує загроза того, що підозрюваний може здійснити дії, спрямовані на вплив у позапроцесуальний спосіб на свідків у цьому кримінальному провадженні з метою ненадання ними органу досудового розслідування достовірних показань щодо участі та ролі ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення для уникнення останнім кримінальної відповідальності.

Суд вважає обґрунтованим висновок слідчого судді і про наявність ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки наявним в матеріалах судового провадження протоколом проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 08 грудня 2020 року - аудіоконтроль особи підтверджується факт розмови підозрюваного ОСОБА_5 з ОСОБА_11 , предметом якої було вирішення питання про надання неправомірної вигоди судді за ухвалення потрібного співрозмовникам рішення. Зміст розмов вказує на наявність у підозрюваного ОСОБА_5 неформальних зв`язків із працівниками судової гілки влади та відсутність внутрішніх стримувачів у поведінці підозрюваного та про ймовірну можливість вирішення певних ситуацій у поза правовий спосіб шляхом підкупу певних осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Клішин проти України" наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Так, доказами на обґрунтування ризику можуть бути зокрема документи, підтверджуючі, що підозрюваний вчиняв подібні дії у минулому, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку; інформація про кримінальні зв`язки особи; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином - підтверджене документально; необхідні докази того, що особа вчиняє якісь конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Отже наведені вище обставини, а саме наявність у підозрюваного ОСОБА_5 неформальних зв`язків із працівниками судової гілки влади та відсутність внутрішніх стримувачів у поведінці підозрюваного та ймовірну можливість вирішення певних ситуацій у поза правовий спосіб шляхом підкупу певних осіб, у сукупності дають підстави стверджувати про наявність ризику того, що підозрюваний ОСОБА_5 потенційно зможе вчинити інше кримінальне правопорушення, про що обгрунтовано зазначено слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі.

Крім цього, на підставі вищезазначеного слідчим суддею у сукупності з наявністю існування вищевказаних ризиків та обставин щодо можливого вирішення питання про надання неправомірної вигоди судді за ухвалення потрібного судового рішення також правомірно встановлено підставу вважати, що підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оцінюючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора щодо недоведеності ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що ані в змісті клопотання, ні в судовому засіданні прокурором не надано пояснень, які саме документи ТОВ «Автотехцентр» мають значення у даному кримінальному провадженні, та які обставини, що підлягають доказуванню під час досудового розслідування, вони допоможуть встановити. При цьому під час апеляційного розгляду належних та допустимих доказів в обґрунтування існування даного ризику до суду не надано та судом не досліджено, викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи щодо існування даного ризику не знайшли підтвердження під час судового провадження.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК, яке є особливо тяжким злочином, відомості щодо особи підозрюваного, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що на теперішній час застосування більш м`яких запобіжних заходів, як-то особистого зобов`язання, не забезпечить можливості здійснення дієвого контролю за поведінкою підозрюваного та виконання ним процесуальних обов`язків.

Колегія суддів зазначає, що можливо вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, у якому він підозрюється, має високий ступінь суспільної небезпеки, за обставинами провадження наявні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК, при цьому рішення суду за результатами розгляду питання щодо можливості застосування запобіжного заходу повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваної ухвали, при розгляді клопотання прокурором не доведено, що застосування до підозрюваного ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, ніж той, про який йдеться у клопотанні, не забезпечить його належної процесуальної поведінки та запобіганню ризикам, встановленим у судовому засіданні.

Слід зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції прокурором не надано та під час розгляду апеляційних скарг судом не встановлено.

Проте, слідчим суддею взято до уваги наявність у підозрюваного постійного місця роботи та проживання, перебування на його утриманні неповнолітніх дітей, наявність захворювання, відповідно до якого ОСОБА_5 потребує періодичного проходження лікування, позитивна характеристика підозрюваного та його процесуальна поведінка за час розгляду клопотання про застосування до нього запобіжного заходу, у зв`язку з чим слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування до ОСОБА_5 іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а саме застави.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що при визначенні розміру застави слідчим суддею надано оцінку відповідним обставинам, враховано тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 та його суспільну небезпеку; вид і розмір покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим; розмір коштів, що були предметом неправомірної вигоди; роль ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, який не був безпосереднім вигодонабувачем від неправомірної вигоди, майновий стан підозрюваного, який встановлено на підставі відомостей з ДФС, звітів про фінансовий стан та фінансові результати ТОВ «Автотехцентр», інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявність на утриманні підозрюваного двох неповнолітніх дітей, позитивну характеристику, участь у волонтерській діяльності, у зв`язку з чим слідчим суддею обґрунтовано визначено заставу, розмір якої, на думку колегії суддів, всупереч доводам апеляційних скарг не є завідомо непомірним для підозрюваного, та зможе гарантувати належне виконання процесуальних обов`язків.

Також не заслуговують на увагу доводи прокурора, що слідчим суддею безпідставно не покладено на підозрюваного процесуального обов`язку носити електронний засіб контролю, про покладення якого просила сторона обвинувачення, оскільки при вирішенні вказаного питання слідчим суддею враховано наявність у підозрюваного ОСОБА_5 захворювання, підтвердженого стороною захисту долученою до матеріалів клопотання довідкою патогістологічного дослідження, а тому покладення обов`язку носити електронний засіб контролю буде надмірно обтяжливим та може викликати непередбачувані наслідки для здоров`я підозрюваного.

Оцінюючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо відсутності у ОСОБА_5 процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, суд враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст.42 КПК підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

При цьому, відповідно до пунктів 2, 3 ч.1 ст.208 КПК уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин; якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України;

Як вбачається з наявного протоколу затримання від 10 грудня 2020 року, складеного о 21год. 01хв., ОСОБА_5 затримано 10 грудня 2020 року о 16год. 23хв. на підставі п.п.2, 3 ч.1 ст.208 КПК, у зв`язку з чим посилання сторони захисту на недостовірність відомостей щодо часу затримання ОСОБА_5 та відсутність в протоколі підстав його затримання не знайшли свого підтвердження та спростовуються зазначеним протоколом, складеним у присутності захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_12 , та відповідно з цього часу ОСОБА_5 набув процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні.

Надалі, 11 грудня 2020 року ОСОБА_5 вручено письмове повідомлення про підозру.

Суд погоджується з доводами сторони захисту про відмінність отриманого ОСОБА_5 екземпляру письмового повідомлення про підозру від 11 грудня 2020 року, від екземпляру письмового повідомлення про підозру, доданому детективом НАБУ до клопотання про застосування запобіжного заходу. Проте при цьому суд зауважує, що обидва екземпляри письмового повідомлення про підозру відповідають вимогам ст.277 КПК, при врученні письмового повідомлення ОСОБА_5 детективом НАБУ дотримані вимоги ст.278 КПК.

Так, в отриманому ОСОБА_5 екземплярі письмового повідомлення про підозру зазначені необхідні та достатні відомості та обґрунтування про підозру саме ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.368 КК. Зокрема, повідомлення містить анкетні відомості ОСОБА_5 та правову кваліфікацію злочину, у вчиненні якого він підозрюється, з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, наведено зміст із стислим викладом фактичних обставин скоєння кримінального правопорушення, що правомірно встановлено слідчим суддею при розгляді клопотання.

В подальшому, до початку розгляду клопотання слідчим суддею, 17 грудня 2020 року ОСОБА_5 вручено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри із зміненими анкетними відомостями особи, яка повідомляється про підозру, та внесено зміни у кваліфікуючі ознаки правової кваліфікації злочину, що узгоджується з вимогами ст.279 КПК, про що також надано відповідну оцінку слідчим суддею.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана у набутті з 10 грудня 2020 року ОСОБА_5 процесуального статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

Щодо посилань захисників на недопустимість доказів, а саме документів долучених детективом до клопотання, через відсутність оригіналів або належним чином завірених копій цих документів, та відсутність відповідних процесуальних документів, на підставі яких проведені обшуки та негласні слідчі (розшукові) дії, слід вказати наступне.

Так, захисники в апеляційній скарзі посилаються на п.п. 55-57 Наказу директора НАБУ «Про затвердження Інструкції з діловодства у Національному антикорупційному бюро України» №26 від 19 лютого 2019 року (далі Наказ), відповідно до якого Національне бюро та його структурні підрозділи можуть засвідчувати копії лише тих документів, що створюються ними, крім випадків створення паперових копій електронних документів, а також у випадках, передбачених цим пунктом. Під час формування особових справ працівників Національного бюро, а також під час підготовки документів для надання судам України у справах, де Національне бюро бере участь як учасник справи, у тому числі у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, проходження, звільнення, та з інших прав у взаємовідносинах з Національним бюро його працівники можуть виготовляти копії документів в установленому порядку (копії документів про отримання освіти тощо). Відмітка "Копія" проставляється у верхньому правому кутку кожного аркушу паперового документа або лише на першому аркуші прошитого документа. Напис про засвідчення документа у паперовій формі складається із слів "Згідно з оригіналом", найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалу імені і прізвища, дати засвідчення копії і проставляється нижче реквізиту документа "Підпис". Напис про засвідчення паперової копії скріплюється печаткою із зазначенням на ній найменування Національного бюро печаткою «Для документів» (без зображення герба) або печаткою структурного підрозділу у разі її наявності (Відділу документообігу, Відділу по роботі з персоналом, Управління бухгалтерського обліку та звітності тощо) Національного бюро.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, детектив НАБУ подав до суду матеріали клопотання про застосування запобіжного заходу (клопотання та додані до нього копії документів) у прошитому і пронумерованому вигляді з зазначенням кількості аркушів та накладенням паперової пломби зі скріпленим печаткою та підписом уповноваженої особи.

Колегія суддів визнає безпідставними посилання захисників в апеляційній скарзі на необхідність засвідчення детективом копій долучених до клопотання документів відповідно до вимог п.п. 55-57 Наказу, з огляду на таке.

Джерела права, які застосовуються судом встановлені статтею 1 КПК. Частиною першою та другою цієї статті передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Так, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються (частина 5 статті 132 КПК).

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (частина 1 статті 84 КПК), доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом (частина 1 статті 86 КПК).

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом (частина 2 статті 93 КПК).

Вимоги до документів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання закріплені в п.1 ч.3 ст.184 КПК, згідно якого до клопотання додаються копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання. Отже вищевказана спеціальна процесуальна норма не зобов`язує слідчого, прокурора додати до клопотання про арешт майна копії документів завірені належним чином, а тому посилання захисників підозрюваного ОСОБА_5 на прийняття слідчим суддею в обґрунтування клопотання недопустимих доказів у кримінальному провадженні, через відсутність оригіналів або належним чином завірених копій документів, доданих детективом до клопотання, є безпідставним.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Це означає, що докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.86 КПК).

Згідно з ч.1 ст.87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, зокрема, докази, що були отримані шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Надаючи оцінку даним, які були отримані в ході негласних слідчих (розшукових) дій, суд апеляційної враховує наступне.

За вимогами ч.2 ст.290 КПК прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості чи меншого ступеня винуватості обвинуваченого або сприяти пом`якшенню покарання. Сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одна одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №751/7557/15-к, для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно негласних слідчих (розшукових) дій.

Документи, які стали правовою підставою проведення НСРД (зокрема, не розсекречені на момент звернення до суду з обвинувальним актом), не можуть вважатися додатковими матеріалами до результатів проведених негласних слідчих (розшукових) дій, отриманими до або під час судового розгляду, оскільки є їх частиною. Ці процесуальні рішення виступають правовою підставою проведення НСРД, з огляду на їх функціональне призначення щодо підтвердження допустимості доказової інформації, отриманої за результатами проведення таких дій, і повинні перевірятися та враховуватися судом під час оцінки доказів.

Водночас згідно з правовими висновками, сформульованими в Постанові Великої палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі N 640/6847/15-к, процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання. Якщо сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм ст.290 КПК.

Разом з тим, як убачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя дійшов правомірного висновку, що надані стороною захисту заперечення стосуються саме належності та допустимості доказів та остаточної винуватості або невинуватості підозрюваного, що у певній мірі виходить за межі тих питань, які слідчий суддя має вирішувати під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. На цій стадії кримінального провадження, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, слідчий суддя повинен лише надати оцінку тому чи достатньо отриманої інформації та досліджених доказів, для того, щоб допустити можливість того, що особа, відносно якої вирішується питання про застосування запобіжного заходу, могла вчинити кримінальне правопорушення, яке їй інкримінується. Належну оцінку таким доказам має дати суд при розгляді обвинувачення по суті, а отже у своїх запереченнях захист ставить більш високі вимоги до оцінки доказів на цій стадії досудового розслідування, ніж передбачено законом.

Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору, зокрема, допустимості для прийняття відповідного процесуального рішення (частина 1 статті 94 КПК).

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов (пункт 1 частини 2 статті 87 КПК). Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані (частина 4 статті 87 КПК).

Словосполучення «під час будь-якого судового розгляду» означає розгляд справи судом, у тому числі слідчим суддею на стадії досудового розслідування. За іншого тлумачення стаття 94 КПК не містила би вимоги про оцінку слідчим суддею доказів в тому числі через призму їх допустимості.

Зазначене також підтверджується висновком ЄСПЛ, за яким до завдань цього суду не входить дослідження абстрактного питання про прийнятність доказів, ЄСПЛ вважає, що національні суди мають вирішувати це питання до розгляду справи по суті. Таке попереднє судове розслідування, безсумнівно, дало б змогу національним судам можливість засудити будь-які незаконні методи, що використовуються для одержання доказів обвинувачення (§ 91 рішення у справі Hulki Gьneє v. turkey від 19.09.2003, заява № 28490/95).

У той же час суд вважає, що на стадії досудового розслідування визнання доказів слідчим суддею, судом недопустимими можливо лише у випадках, коли: (1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і (2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого розслідування чи судового розгляду або шляхом надання додаткових матеріалів, які вже є у розпорядженні сторони кримінального провадження, тобто висновок про недопустимість відповідного доказу є категоричним навіть із врахуванням відповідних особливостей стадії досудового розслідування.

З урахуванням зазначеного, підстав, передбачених ст.ст.87-89 КПК щодо визнання доданих до клопотання про застосування запобіжного заходу копій документів недопустимими доказами у зв`язку з відсутністю відповідних процесуальних документів, на підставі яких проведені обшуки та негласні слідчі (розшукові) дії, під час розгляду апеляційної скарги не встановлено, а тому на стадії досудового розслідування зазначені стороною захисту доводи колегія суддів вважає передчасними, а відповідні вимоги щодо визнання доказів недопустимими такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо аргументу сторони захисту про недопустимість використання як доказів долучених до матеріалів клопотання протоколу допиту свідків, колегія суддів звертає увагу на таке: 1) зазначені протоколи не використовувались слідчим суддею для встановлення обґрунтованості підозри, слідчий суддя на них не посилався, у відповідній частині оскаржуваної ухвали; 2) такі протоколи не є доводами у цьому провадженні, а є матеріалами, які поряд із наданими доводами дозволяють слідчому судді та суду оцінити достовірність інших доказів; 3) такі протоколи є необхідними для встановлення та визначення такого обов`язку, застосованого до підозрюваного, як утримуватись від спілкування зі свідками у цьому кримінальному провадженні.

У зв`язку із наведеним колегія суддів відхиляє цей аргумент захисту.

Не погоджуючись з посиланнями сторони захисту в частині не повідомлення про підозру мовою, якою ОСОБА_5 володіє, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.6 ст.22, ч.3 ст.26 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків і вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.

Згідно з положеннями ст.29 КПК кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб.

Державною мовою в Україні є українська мова (ст.10 Конституції України).

Участь перекладача у кримінальному провадженні зумовлена конституційною засадою рівності перед законом і судом (ч.2 ст.24 Конституції України, ст.10 КПК).

Залучення перекладача для проведення процесуальних дій має на меті забезпечити особам, які беруть участь у кримінальному провадженні та не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, зокрема підозрюваному, можливість користуватися рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють (п.18 ч.3 ст.42 КПК).

Як зазначено у ч.1 ст.68 КПК у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).

Згідно з вимогами підпункту (е) пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право, якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.

Аналіз зазначених норм свідчить, що при вирішенні питання про залучення перекладача визначальним є впевненість суду, що підозрюваний/обвинувачений дійсно не володіє або недостатньо володіє державною мовою. Хоча закон не встановлює критеріїв, за якими суд має визначитись в цьому питанні, такі роз`яснення містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини зазначає, що право на безкоштовну допомогу перекладача застосовується виключно у випадку, якщо особа не розуміє або не говорить мовою, що використовується у суді (Рішення у справі Baytar проти Туреччини від 14 жовтня 2014 року, заява № 45440/04, параграф 49). Особа, яка розуміє цю мову, не може наполягати на тому, щоби їй надали послуги перекладача для здійснення захисту іншою мовою, включаючи мову етнічної меншини, до якої ця особа належить (Рішення у справі Lagerblom проти Швеції від 14 січня 2003 року, заява № 26891/95, параграф 62). Зазвичай, недостатньо лише того, щоби представництво особи здійснював адвокат, який знає мову судочинства. Це право поширюється на переклад (інтерпретацію) не тільки усних тверджень під час судового засідання, але й документальних матеріалів та досудового розслідування (серед іншого, Рішення Великої Палати у справі Hermi проти Італії від 18 жовтня 2006 року, заява № 18114/02, параграф 70); проте, особа не може вимагати письмового перекладу усіх письмових доказів або офіційних документів провадження (Рішення у справі Kamasinski проти Австрії від 19 грудня 1989 року, заява № 9783/82, параграф 74). Суд має встановити необхідність надання перекладача особі; суд має впевнитись, що відсутність перекладача не зашкодить повному залученню особи до справи, що має для нього велике значення (Рішення у справі Cuscani проти Сполученого Королівства від 24 вересня 2002 року, заява № 32771/96, параграф 38). Він повинен з`ясувати, чи вимагається для справедливого судового розгляду призначення перекладача. Обставинами, які можуть впливати на таку необхідність є володіння мовою судочинства особою та підстави, які можуть на це вказувати, наприклад, якщо особа не є ні громадянином країни, ні резидентом країни, в якій здійснюється провадження. Залежно від різних факторів, таких як характер правопорушення та комунікації, що адресована особі, цілого ряду відкритих питань може бути достатньо для встановлення мовних потреб обвинуваченого. ЄСПЛ зважає на важливість зазначення процедури встановлення потреби у перекладачі та прийнятого рішення з цього питання, повідомлення про право на перекладача, а також допомогу, надану перекладачем, для того щоби уникнути сумнівів стосовно цих підстав надалі у провадженні (Рішення у справі Vizgirda проти Словенії від 28 серпня 2018 року, заява № 59868/08, параграфи 81, 85).

Конвенційне право на допомогу перекладача, що міститься в підпункті (e) пункту 3 статті 6, очевидно, може бути застосоване тільки в тому випадку, коли обвинувачений не розуміє мови, використовуваної в суді, чи не розмовляє нею.

Враховуючи зазначене, питання про дотримання вимог ст.29 КПК щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст.6 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів судового провадження та зазначено учасниками в судовому засіданні, підозрюваний ОСОБА_5 народився в Російській Федерації, з 1980х років навчався в навчальному закладі в м.Одеса, в якому проживає по теперішній час, у 1996 році отримав паспорт громадянина України, займає посаду директора юридичної особи, зареєстрованої в Україні - ТОВ «Автотехцентр». Також стороною захисту надані копії документів, що свідчать про спілкування та використання ОСОБА_5 російської мови у побуті та повсякденному житті, неотримання ним під час здобуття середньої навчальної та вищої освіти дисциплін з української мови, складення ОСОБА_5 деяких документів на посаді директора вищевказаного товариства російською мовою тощо.

Проте, у суду не виникає об`єктивних сумнівів, що ОСОБА_5 , проживаючи з часу отримання вищої освіти до теперішнього часу протягом майже чотирьох десятирічь в м.Одеса, мав стосунки, відносини (спілкування, вчинював правочини та інш.) з представниками державних та комунальних підприємств, установ та організацій, які за передбаченим законодавством порядку здійснюють діяльність та використовують виключно державну мову.

Про розуміння та володіння державною мовою свідчать і копії документів, наявних в матеріалах провадження, підписаних ОСОБА_5 в тому числі при укладенні правочинів в повсякденному житті (купівлі-продажу майна), а також при здійсненні повноважень керівника ТОВ «Автотехцентр». Особливо суд звертає на укладання договору ТОВ «Автотехцентр» з ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», на підставі якого ТОВ «Автотехцентр» має сталі договірні відносини, що також мають значення для вказаного кримінального провадження.

Натомість, матеріали провадження містять відомості про складання ОСОБА_5 документів державною мовою та власноруч підписаних ОСОБА_5 без залучення перекладача, зокрема копія договору між ДП Морський торговельний порт «Чорноморськ» та ТОВ «Автотехцентр» №17/45-Т від 15 червня 2017 року з додатком (т.3 а.с. 158-164); копія договору купівлі продажу від 13 липня 2020 року укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_5 в якому серед іншого в п.17 зазначено, що сторони вільно володіють українською мовою (т.4 а.с. 132-135); протокол №1/13 загальних зборів учасників ТОВ «Автотехцентр» від 25 лютого 2014 року (т.4 а.с.138-140); договір на закупівлю послуг №19/75-ППЗ від 13 вересня 2019 року (т.4 а.с.146-152); в тому числі Договір про надання правової допомоги від 11 грудня 2020 року укладений між ОСОБА_5 та адвокатом ОСОБА_12 , (т.4 а.с.113), та інш.

Тобто наведене свідчить про наявність у ОСОБА_5 навиків ділового спілкування державною мовою. При цьому, сторона захисту не посилається та не доводить, що ОСОБА_5 до початку досудового розслідування цього кримінального провадження, користувався послугами перекладача з української мови на російську у повсякденному житті або при здійсненні службових повноважень.

17 грудня 2020 року ОСОБА_5 вручено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри. Зазначене повідомлення складено державною мовою, до якого додатково додано примірник на переклад російською мовою, якою за твердженнями сторони захисту вільно володіє підозрюваний ОСОБА_5 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає порушень ст.29 КПК при врученні ОСОБА_5 повідомлення про підозру.

В апеляційній скарзі містяться також інші аргументи сторони захисту, які не потребують детального аналізу колегії суддів та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 6§1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент (VandeHurk v. theNetherlands, 19 April 1994, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007§30). При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09 грудня 1994 року, № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, § 58).

Інші доводи апеляційної скарги висновків слідчого судді не спростовують, істотних порушень вимог Кримінального процесуального кодексу України, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Відтак, під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчим суддею повністю дотримано вимоги кримінального процесуального закону, порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, в тому числі за вимогами та обставинами, викладеними в апеляційних скаргах, колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, а відтак вимоги апеляційної скарги прокурора та апеляційної скарги захисника підозрюваного ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_8 , підлягають залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 392, 404, 422, 532 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора та апеляційну скаргу захисника підозрюваного залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30 грудня 2020 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді застави у кримінальному провадженні №0000651 від 19 жовтня 2020 року, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

___________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3