Справа № 369/3894/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2057/2021 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 квітня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , в ДУ «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, починаючи з 25 лютого 2021 року, а саме - до 25 квітня 2021 року включно. Визначено обвинуваченому ОСОБА_7 заставу у розмірі 1 216 200 (один мільйон двісті шістнадцять тисяч двісті) гривень.
Таке рішення, суд мотивував тим, що ризики, які були враховані при застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_7 виключного запобіжного заходу та при його продовженні не відпали, підстав для звільнення обвинуваченого з-під варти стороною захисту не доведено, обвинуваченому визначено альтернативний запобіжний захід, перешкод для реалізації якого відсутні.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , ухвалити нову, якою змінити запобіжний захід на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що прокурором жодним чином не було доведено при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в клопотанні про його продовження існування обставин, які б свідчили про неможливість обрання ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу, відмінного від тримання під вартою. Не було прокурором доведено і існування ризиків, на які він посилається у своєму клопотання. Судом першої інстанції не було враховано, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь які докази вчинення ОСОБА_7 кримінальних порушень.
Окрім того, ОСОБА_7 має на утриманні малолітню та неповнолітню дитину, та повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує додаткового утримання на лікування, постійно проживає в цивільному шлюбі та ведуть спільне господарство, батько є непрацездатним та потребує додаткового постійного піклування, має постійне місце проживання за яким він може перебувати під домашнім арештом, має постійне місце роботи, має добру репутацію за місцем проживання та роботи, на час ухвалення вироку від 28.02.2013 перебував під запобіжним заходом "підписка про невиїзд", якого в повній мірі додержувався та жодного разу не порушив.
Судом також не враховано міцність соціальних зв`язків за місцем проживання та роботи, що дозволяє застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою.
Також стверджує, що обвинувачений перебуваючи на волі, та маючи можливість працювати буде повертати заборговані грошові кошти зі своєю заробітної плати.
Вказує, що жодних ризиків продовження чи повторення протиправної поведінки не існує.
Крім того, захисник вказує, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції розглядається колегією суддів, однак, всупереч вимогам діючого законодавства, суд розгляну клопотання прокурора та прийняв рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 одноособово.
Вважає, що обставини кримінального провадження та матеріали справи не дають підстав для продовження застосування до обвинуваченого саме тримання під вартою.
Заслухавши доповідь судді,
пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити,
пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який також підтримав доводи апеляційної скарги захисника та просив її задовольнити,
пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У відповідності до ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 в межах кримінального провадженні №0003573 за ч.4 ст.190, ч.3 ст.289 КК України.
Проте, з таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
У відповідності з положеннями п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Разом з тим, перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про їх наявність є обґрунтованим з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, проте, у клопотанні прокурора відсутні будь-які докази на підтвердження того, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, вказаним у клопотанні.
Колегія суддів вважає, що в матеріалах провадження не міститься виняткових даних, які б давали підстави для продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
У рішеннях Європейського суду з прав людини означено, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.
Так, колегія суддів приходить до переконання про те, що вирішення питання про можливість подальшого перебування особи під вартою передбачає необхідність врахування також необхідності забезпечення дотримання прав обвинуваченого, у тому числі і тих, які гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_7 у зв`язку із застосуванням щодо нього запобіжного заходу більше двох років перебуває під вартою, що є однією із форм перебування особи під контролем держави.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови)).
Задовольняючи клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігти ризикам.
Не наведено зазначених обставин і прокурором у судовому засіданні під час перегляду оскаржуваної ухвали.
Суд першої інстанції обмежився лише посиланням на законодавчі норми процесуального закону, належним чином не обґрунтувавши прийняте рішення щодо конкретного кримінального провадження та особи обвинуваченого, не врахувавши, при цьому, що обмеження розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі "Белевитський проти Росії).
Крім того, відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.
Однак, надані суду матеріали не містять відомостей щодо існування виняткових обставин, які б виправдовували позбавлення ОСОБА_7 права на свободу та давали підстави для тримання його під вартою.
Так, хоча ОСОБА_7 і обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких, проте має постійне місце проживання та реєстрації, сім`ю та на утриманні неповнолітніх дітей, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків.
У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами захисника про безпідставність продовження судом першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою було ухвалено незаконним складом суду. Так, в ухвалі судом не наведено жодних обґрунтувань можливості розгляду відповідного клопотання одноособово, враховуючи при цьому те, що кримінальне провадження відповідно до положень ч.1 ст.31 КПК України в редакції Закону від 13.04.2012 року, розглядається судом у складі трьох суддів. Пункт 20-5 Перехідних положень КПК України передбачає одноособовий розгляд головуючим клопотання про продовження строку тримання під вартою у разі неможливості розгляду цього клопотання колегією суддів. Причини, які би унеможливлювали розгляд цього клопотання колегією суддів, в ухвалі не наведено.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
На підставі наведеного, колегія суддів, вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт на період судового розгляду та ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
Відтак, апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 підлягає до часткового задоволення, а ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.
Керуючись ст. ст. 376, 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - задовольнити.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, заборонивши йому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України:- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у цьому кримінальному провадженні;- прибувати за кожною вимогою до суду;- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон;- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому перебуває останній, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

На підставі п.1 ч.3 ст.202 КПК України зобов`язати Фастівський ВП ГУ НП в Київській області негайно доставити обвинуваченого ОСОБА_7 до місця його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та звільнити його з під варти.

Копію ухвали направити до Фастівського ВП ГУ НП в Київській області для виконання в частині доставки обвинуваченого ОСОБА_7 до місця цілодобового домашнього арешту та контролю за виконанням обвинуваченим ОСОБА_7 умов запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

ОСОБА_7 , до прибуття працівників Фастівського ВП ГУ НП в Київській області для виконання даної ухвали - утримувати в ДУ «Київський слідчий ізолятор».
Строк дії ухвали встановити на період судового розгляду та ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4