УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2021 року

м. Київ
справа № 202/69/20
провадження № 51-2158ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2021 року у кримінальному провадженні № 0001177 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Підгороднє Дніпропетровського району Дніпропетровської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК йому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Як зазначив суд у вироку, ОСОБА_4 19 червня 2019 року приблизно о 20:40, керуючи автомобілем марки ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_1 , рухався на вулиці Каштановій та зупинився на червоний сигнал світлофора на перехресті вулиць Каштанової та Дніпросталівської в місті Дніпро, де попереду побачив автомобіль марки «Пежо 407», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , водій якого, на думку ОСОБА_4 , в цей же день на проспекті Слобожанському в місті Дніпро порушив Правила дорожнього руху та спричинив аварійну ситуацію.
В цей час у ОСОБА_4 виник умисел на вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю. Так, засуджений, перебуваючи у зазначеному місці та у вказаний час, вийшов із автомобіля марки ВАЗ 21063 і, діючи на ґрунті раптово виниклих хуліганських спонукань, що випливали з бажання показати свою зверхність над особою, яка перебувала в автомобілі марки «Пежо 407», грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства з особливою зухвалістю, дістав із салону автомобіля марки ВАЗ 21063 спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень предмет, схожий на металевий автомобільний ключ, та, висловлюючись грубою нецензурною лайкою, наблизився до автомобіля марки «Пежо 407» у салоні якого перебував ОСОБА_6 .
Надалі ОСОБА_4 , нехтуючи загальнолюдськими правилами співжиття та поведінки, установленими в суспільстві, порядком та нормами моралі, прагнучи продемонструвати грубу силу та жорстокість, діючи з особливою зухвалістю, тимчасово порушуючи нормальну діяльність руху транспорту на дорозі, із застосуванням заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень предмета, керуючись хуліганськими мотивами, через відкрите вікно наніс один удар в ділянку обличчя ОСОБА_6 , який сидів на водійському сидінні автомобіля «Пежо 407». Засуджений спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани в міжбрівній області; забійної рани в проекції середньої третини лівої надбрівної дуги; синців у лівій параорбітальній області з переходом на спинку носа, скроневу та виличну ділянки та на верхній і нижній повіках правого ока. Виявлені в ОСОБА_6 тілесні ушкодження належать до легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 19 березня 2021 року вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2020 року стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений та його захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2021 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначають про неврахування місцевим судом того, що дії ОСОБА_4 були направлені на помсту потерпілому, а тому засуджений не мав умислу та не вчиняв дій, які б утворювали об`єктивну сторону хуліганства. Водночас громадський порядок не порушувався, а неправомірні дії в часі були динамічними і нетривалими та не мали хуліганського мотиву. Застосування насильства, зумовленого неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати йому шкоди, свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діянні ОСОБА_4 , оскільки факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб, на переконання сторони захисту, не дає достатніх підстав для кваліфікації дій засудженого, як хуліганства.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим судом.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Частиною 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Оспорювання засудженим та його захисником встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії подій стосуються, по суті, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Водночас при перевірці судового рішення не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК.
Доводи скаржників щодо заперечення винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку.
Так, поряд з іншими доказами, суд обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_6 , який пояснив, що коли він зупинив автомобіль на світлофорі біля НТЗ «Інтерпайп» на вулиці Дніпросталівській, до нього підійшов ОСОБА_4 та наніс удар в обличчя через відкрите вікно предметом, схожим на гайковий ключ, розсік перенісся та брову, після чого, сів до свого автомобіля.
Також обґрунтовано суд послався на:
протокол слідчого експерименту від 02 серпня 2019 року з фототаблицею до нього, проведеного за участі потерпілого ОСОБА_6 , під час якого останній повідомив механізм нанесення йому тілесних ушкоджень металевим предметом, за обставин, що відбулися 19 червня 2019 року на перехресті вулиць Каштанової та Дніпросталівської у місті Дніпро;
протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13 вересня 2019 року, згідно з яким потерпілий упізнав ОСОБА_4 як особу, яка 19 червня 2019 року спричинила йому тілесні ушкодження;
протокол проведення слідчого експерименту від 23 грудня 2019 року з фототаблицею до нього, згідно з яким ОСОБА_4 повідомив про механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому за обставин, що відбулися 19 червня 2019 року;
висновок судово-медичної експертизи № 3157е від 16 жовтня 2019 року, яким встановлено наявність тілесних ушкоджень, їх локалізацію та ступінь тяжкості. Крім того, встановлено, що виявлені в потерпілого тілесні ушкодження обличчя не відображають характерологічні особливості та розміри травмуючого предмета, яким їх було нанесено. Ці ушкодження спричинені механічною дією тупого твердого предмета (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею. Локалізація та характер виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення встановлений під час проведення судово-медичної експертизи, не суперечать механізму, локалізації та характеру про які вказував потерпілий при проведенні слідчого експерименту за його участі;
висновок додаткової судово-медичної експертизи № 3866е від 24 грудня 2019 року, відповідно до якого локалізація виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень не суперечить локалізації, на яку вказує ОСОБА_4 під час проведення слідчого експерименту за його участі. Однак механізм виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого в ділянці обличчя не відповідає механізму, на який вказує засуджений при проведенні слідчого експерименту, під час якого він повідомляв про нанесення удару в обличчя імовірно розкритою долонею, проте долоня руки не володіє характеристиками тупого твердого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею.
Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликали у суду сумнівів щодо їх достовірності.
Оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд, провівши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні хуліганства, тобто у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалися особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням спеціально заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень предмета.
Так, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників, який полягає в дотриманні усталених правил співжиття.
Хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності.
Головною рушійною силою хуліганських дій є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), то такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги сукупність усіх обставин кримінального правопорушення, зокрема час, місце й характер дій засудженого, який, використав незначний привід, а саме факт імовірного, на думку засудженого, створення потерпілим аварійної ситуації на проїзній частині, не дивлячись на сплив часу від цієї події, умисно напав на ОСОБА_6 із застосуванням спеціально заготовленого предмета і наніс йому тілесні ушкодження. Водночас конфлікт був спровокований саме ОСОБА_4 , оскільки потерпілий перебував в своєму автомобілі та залишив його лише внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 , який сам підійшов до автомобіля в якому перебував потерпілий, заздалегідь узявши із собою предмет для нанесення тілесних ушкоджень.
Обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки поведінки засудженого свідчать про те, що вона зумовлена не особистою неприязню до ОСОБА_6 , а бажанням показати свою зверхність над потерпілим, нехтуючи загальнолюдськими правилами співжиття та поведінки, встановленими у суспільстві, порядком та нормами моралі, прагнучи продемонструвати грубу силу та жорстокість.
Указані дії ОСОБА_4 суд розцінив як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.
Таким чином, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дії засудженого правильно кваліфіковано як хуліганство, з урахуванням суб`єктивних ознак цього складу злочину.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, ОСОБА_4 та його захисник подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати вирок місцевого суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог указували, зокрема, що дії засудженого були направлені на помсту потерпілому, а тому ОСОБА_4 не мав умислу та не вчиняв дій, які б утворювали об`єктивну сторону хуліганства. Водночас громадський порядок не порушувався, а неправомірні дії в часі були динамічними і нетривалими та не мали хуліганського мотиву.
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, суд дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам, які аналогічно викладені ним і в касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Так, апеляційний суд у своєму рішенні вказав, що особливість мотиву хуліганства (явна неповага до суспільства) полягає у причинній зумовленості. Спонукання вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), протиставити себе іншим чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і установлених у суспільстві правил поведінки.
Водночас дії ОСОБА_4 були поєднані з очевидним грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю, про що свідчить вчинення хуліганських дій на перехресті вулиць (з тимчасовим порушенням руху транспорту).
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Покарання засудженому призначено місцевим судом відповідно до положень статей 50, 65 КК у межах санкції статті, за якою його засуджено. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим Верховний Суд не вбачає.
Висновок місцевого суду про призначення ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК також є правильним.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі сторона захисту не навела.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2021 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3