Дата документу 15.04.2021 Справа № 331/2434/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/666/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/2434/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.309 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12 січня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 квітня 2020 року приблизно о 15 годині 15 хвилин, перебуваючи біля буд.17, розташованого по вул.Покровській в м.Запоріжжі, помітив в дерев`яній огорожі будинку паперовий згорток з кристалічною речовиною білого кольору, зрозумів, що в зазначеному згортку знаходиться наркотичний засіб. Після цього ОСОБА_8 поклав вищевказаний паперовий згорток до правої нагрудної кишені своєї куртки та став незаконно зберігати при собі, зрозумівши, що дана речовина є наркотичним засобом - метадоном, обіг якого заборонений. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів для особистого вживання, без мети збуту, діючи умисно, всупереч ст.ст.13, 14 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» №863 від 08.07.1999 року (зі змінами), а також ст.2 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» №62/95-ВР від 15.02.1995 року (зі змінами), продовжував знаходитись біля буд.17 по вул.Покровській в м.Запоріжжі. Після цього, ОСОБА_8 , продовжуючи свій умисел на незаконне зберігання наркотичного засобу без мети збуту, тримав його безпосередньо при собі до того часу, як о 16 годині 17 хвилин цього ж дня біля будинку №17 по вул.Покровській у м.Запоріжжі, вищевказаний паперовий згорток, в якому міститься кристалічна речовина білого кольору, що містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, маса якого складає 0,084 в перерахунку на основу, був виявлений та вилучений працівниками поліції.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.309 КК, як незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту. Йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати повторність та рецидив злочинів обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.309 КК у виді 6 місяців арешту. Свої вимоги мотивував тим, що обвинувачений має непогашену судимість за ч.2 ст.186, ч.3 ст.185 КК і знову скоїв умисний кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.309 КК. Крім того, обвинувачений раніше був судимий за ст.307 КК, а ознака повторності не впливає на його кваліфікацію у цьому провадженні. Тому при призначенні обвинуваченому покарання повторність та рецидив слід визнати обставиною, що відповідно до п.1 ч.1 ст.67 КК обтяжує покарання обвинуваченого. Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання у виді штрафу, суд не врахував, що обвинувачений ніде не працює, раніше був неодноразово судимий, в тому числі за злочини, пов`язані із незаконним обігом наркотичних засобів, за які відбував покарання в місцях позбавлення волі, тричі умовно-достроково звільнявся від відбування покарання, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що обвинувачений на шлях виправлення не став і знову вчинив кримінальний проступок через кілька днів після спливу строку умовно-дострокового звільнення.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Відповідно до втіленого законодавцем при визначенні системи покарань в ст.51 КК принципу гуманізму, де види покарань розташовані в порядку від найменш суворого до найбільш суворого, а також втілення цього принципу при встановленні порядку розташування покарань в межах відносно-визначених санкцій кримінально-правових норм, покарання судом має призначатися такого виду і розміру, що є необхідним і достатнім для досягнення його цілей, визначених в ст.50 КК. При цьому, покарання більш суворого виду має призначатися за умови неможливості досягти його цілей шляхом призначення менш суворого виду покарання.

Згідно з ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Зміст загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, вимагає від суду призначити покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Колегія суддів виходить з того, що поняття явно несправедливого покарання визначає за своїм змістом не будь-яку відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність принципового характеру, таку що відрізняє призначене покарання на кілька ступенів від того, що має бути призначене згідно вимог статей 50, 65 КК. Явна несправедливість вказує на істотну й очевидну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та ступенем тяжкості кримінального правопорушення і особою обвинуваченого, враховуючи як обставини, які підлягають доказуванню, так ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке віднесено до кримінальних проступків; дані про особу обвинуваченого, який хоча раніше і судимий, проте повністю визнав свою вину, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, працює неофіційно та має дохід. Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд обґрунтовано визнав щире каяття, а обставин протилежного змісту суд не встановив.

З урахуванням усіх обставин кримінального провадження, даних про особу обвинуваченого, вчинення ним одного епізоду проступку, в результаті якого будь-яких негативних наслідків не настало, кількості наркотичного засобу, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за своїм видом є достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливим і таким, що не суперечить ст.65 КК.

Стосовно вимог прокурора щодо необхідності врахування при призначенні покарання обставини, що обтяжує покарання повторність та рецидив злочинів, то колегія суддів не може визнати їх достатньо обґрунтованими, оскільки в обвинувальному акті ця обставина не була зазначена у якості такої, що обтяжує покарання. Це питання також має значення в аспекті забезпечення права на захист обвинуваченого, зокрема в аспекті недопущення погіршення становища особи з причин та підстав, які така особа не мала можливості спростувати, оскільки не була з ними обізнана.

Наявність у обвинуваченого попередніх судимостей була врахована судом першої інстанції при призначенні покарання.

Врахування тієї обставини, що обвинувачений в минулому звільнявся від відбування покарання умовно-достроково та знову вчиняв кримінальні правопорушення, як підстави для посилення кримінальної відповідальності, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що врахуванню підлягають усі обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це фактично ставить вимогу прокурор.

Відтак наведені прокурором в скарзі аргументи не можна визнати переконливими, достатніми та такими, які би доводили необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання, ніж визначив суд першої інстанції. У зв`язку з чим підстав вважати його занадто м`яким не вбачається.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а вирок суду - без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4