Ухвала
Іменем України
27 липня 2021 року
м. Київ

справа № 598/1539/18
провадження № 51- 3625 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 лютого 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, якою залишено без змін ухвалу місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження,

встановила:
Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 лютого 2021 року на підставі п.1 ч.1 ст.49 Кримінального кодексу України (далі - КК) ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо неї на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КК закрито.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

З наданої копії ухвали суду першої інстанції вбачається, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 обвинувачувалася в тому, що 14 липня 2018 року близько 11:00, перебуваючи в під`їзді житлового будинку АДРЕСА_1 , будучи в агресивно налаштованому стані, розуміючи та усвідомлюючи протиправний характер та значення своїх дій, бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, вона умисно завдала ОСОБА_4 декілька ударів у ділянки тулуба та обличчя, внаслідок чого останній були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синців повік лівого ока, лівої половини шиї та лівого плеча, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Такі дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК за ознаками спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 порушує питання про перегляд зазначених судових рішень з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноти судового розгляду, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Скаргу просить розглянути за її участю.
На обґрунтування своїх доводів потерпіла посилається на те, що:

- отримання нею тілесних ушкоджень призвело до захворювання ока, вона має тривалий розлад здоров`я, стійку втрату працездатності, що проявилося після надходження обвинувального акта до суду та свідчить про отримання нею тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а не легких, які залишилися поза увагою суду і не досліджені через закриття провадження, і при цьому за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, визначено строк давності п`ять років з урахуванням п.3 ч.1 ст.49 КК;
- суди першої і апеляційної інстанцій на порушення вимог статей 2, 21 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), статей 49, 122 КК не переконалися в тому, яке саме діяння, що пред`явлено особі в провину, мало місце, який склад злочину містить і чи особа винувата у його вчиненні, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про наявність підстав для звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності та закриття кримінального провадження, що призвело до незабезпечення захисту особи від кримінальних правопорушень та непоновлення прав потерпілої особи;
- тривалий розгляд судом першої інстанції зумовлений численними неодноразовими клопотаннями зі сторони обвинуваченої про відкладення судових засідань, що свідчить про зловживання нею процесуальними правами та свідоме затягування тривалості провадження з метою застосування інституту звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності та уникнення покарання.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з положеннями ст. 44 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.
Кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Згідно із ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 49 КК передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Суд першої інстанції, посилаючись на вищезазначені положення норм КК і КПК, зазначив в ухвалі про врахування ним того, що:

положення ч. 4 ст. 286 КПК, як і положення ст. 49 КК, є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання;
кваліфікація дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 125 КК, а саме за ознаками спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, є правильною;
01 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 22 листопада 2018 року №2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», відповідно до якого внесено зміни до КПК і КК та встановлено нову класифікацію кримінальних правопорушень. Зокрема, згідно із положеннями ст.12 КК, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі;
таким чином кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК, з 01 липня 2020 року визначено кримінальним законом як кримінальний проступок, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі (враховуючи санкцію статті);
обвинувачена під час підготовчого судового засідання звернулася до суду з клопотанням про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК та просила кримінальне провадження закрити.
При цьому суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що обвинуваченою кримінальне правопорушення вчинено 14 липня 2018 року, з дня вчинення якого минуло понад два роки, та дійшов висновку, що строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК, закінчився. Суд також врахував, що з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК, і на час розгляду кримінального провадження в суді обвинувачена не ухилялася від слідства або суду, не вчинила будь-якого нового кримінального правопорушення, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності відповідно до вимог ст.49 КК у зв`язку із закінченням строку давності.
Крім того, судом першої інстанції слушно враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 04 червня 2020 року у справі за №127/26665/16-к; від 19 листопада 2019 року у справі за №345/2618/16-к, та роз`яснення, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», відповідно до яких особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину.
Оскільки визначені кримінальним законом (п.1 ч. 1 ст. 49 КК) умови дотримано та їх правдивість ні в кого зі сторін провадження не викликала сумнівів, ураховуючи участь у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6 , сторони обвинувачення, суд першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вказаного вище клопотання і звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.125 КК на підставі, передбаченій п.1 ч. 1 ст. 49 КК, з чим погоджується й колегія суддів.

Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень статей 405, 419 КПК розглянув скаргу потерпілої ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги, та дійшов обґрунтованого висновку, що ухвала місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

При цьому суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції та врахувавши положення статей 12, 44, 49, ч.1 ст.125 КК, п.1 ч.2 ст.284, ч.1 і ч.3 ст. 285, ч.4 ст.286, ч.3 ст.288, п.2 ч.3 ст.314 КПК, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правовий висновок, зазначений у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16, дійшов висновку про прийняття правильного рішення судом першої інстанції у підготовчому судовому засіданні 22 лютого 2021 року на підставі ст.49 КК та вказав про безпідставність доводів апеляційної скарги в цій частині, оскільки:

- кримінальний проступок, у якому обвинувачувалася ОСОБА_5 , вчинено нею 14 липня 2018 року, з моменту його вчинення і на час розгляду провадження в суді вона не ухилялась від слідства або суду та не вчинила будь-якого нового правопорушення, а тому строк давності закінчився 14 липня 2020 року;

- у підготовчому засіданні суду першої інстанції обвинувачена заявила клопотання про її звільнення на підставі ст.49 КК і закриття кримінального провадження, а звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду в разі настання обставин, передбачених ч.1 ст.49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі закінчення строку давності;
- суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна зі сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням, та має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження на такій підставі у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності;
- суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку, керуючись положеннями ст. 49 КК.
Оцінюючи доводи потерпілої щодо свідомого затягування обвинуваченою розгляду цього кримінального провадження з метою звільнення від кримінальної відповідальності, а також пояснення представника потерпілої, що суд першої інстанції проводив лише підготовчі судові засідання і позбавив потерпілу можливості надати докази заподіяння їй більш тяжких ушкоджень, ніж вказано в обвинуваченні, а саме щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченої і наявності підстав для пред`явлення обвинувачення у вчиненні більш тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК, суд апеляційної інстанції зазначив в ухвалі, що такі доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема:
після надходження обвинувального акта щодо ОСОБА_5 30 серпня 2018 року підготовче судове засідання призначено на 05 жовтня 2018 року і відкладено за клопотанням потерпілої (а.п.6,10,13), в наступне підготовче судове засідання обвинувачена з`явилась, однак воно було відкладено у зв`язку з призначенням захисника (а.п.25), в підготовчому судовому засіданні 27 грудня 2018 року представник потерпілої заявила клопотання про його відкладення для підготовки цивільного позову (а.п.34), після цього підготовче судове засідання не відбулось у зв`язку з тим, що залучений захисник припинив адвокатську діяльність (а.п.38), у подальшому було задоволено клопотання нового захисника про відвід головуючому судді і новим складом суду підготовче засідання проведено 26 червня 2019 року (а.п.49,111);
із журналів судових засідань за вказаний період лише одне з них (03 травня 2019 року) було відкладено за клопотанням обвинуваченої, а у всі інші вона з`являлась, а цивільний позов, для подання якого за клопотанням представника потерпілої відкладалось підготовче судове засідання, датований 26 червня 2019 року (а.п.70-74);
судовий розгляд у цьому провадженні було призначено на 3 липня 2019 року, всього в період до 14 липня 2020 року, тобто до закінчення строку давності, було проведено тринадцять судових засідань, у вісім з яких обвинувачена з`явилась, і лише два засідання були відкладені за її клопотанням, ще два засідання у зв`язку із запровадженням на території країни карантинних обмежень, а судове засідання 24 червня 2020 року не відбулось через неявку всіх учасників кримінального провадження(а.п.119,131,135,140,147,150,160,164,178,181,182,187,189);
згідно з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.125 КК, тобто за ознаками умисного легкого тілесного ушкодження, та відповідно до обвинувального акта від 28 серпня 2018 року та доданих до нього матеріалів під час досудового розслідування на підставі висновку судово-медичної експертизи № 971 встановлено заподіяння потерпілій легких тілесних ушкоджень (а.п.1-4);
за змістом п.2 ч.2 ст.242 КПК для встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень проведення експертизи є обов`язковим, при цьому у матеріалах цього провадження відсутній висновок відповідної експертизи, який би вказував на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості;
під час досудового розслідування при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження та впродовж судового розгляду в період з 26 червня 2019 року по 26 жовтня 2020 року потерпіла не заперечувала правильності кваліфікації дій обвинуваченої за ч.1 ст.125 КК та жодного разу не заявляла клопотання про призначення додаткової чи повторної судово-медичної експертизи у зв`язку з наявністю у неї стійкої втрати працездатності чи захворювань, пов`язаних із подіями 14 липня 2018 року;
потерпілою не було подано клопотань про проведення експертизи для встановлення причинного зв`язку між інкримінованими обвинуваченій діями та захворюваннями, які виявлені в потерпілої у серпні вересні 2020 року, тобто через два роки після направлення обвинувального акта до суду і після закінчення строків давності за ч.1 ст.125 КК, хоча така можливість у потерпілої об`єктивно існувала, оскільки в цей період було призначено два судових засідання 09 вересня 2020 року і 26 жовтня 2020 року;
під час досудового розслідування та судового розгляду потерпілою не були надані медичні документи про наявність таких захворювань чи стійку втрату працездатності, а додані до апеляційної скарги потерпілою документи, а саме: консультативна карта від 31 липня 2020 року про рекомендацію пройти консультацію в Київському інституті неврології і нейрохірургії з діагнозом «часткова атрофія внутрішньочерепної частини зорового нерва», довідка від 14 серпня 2020 року про вартість обстеження, графічні результати дослідження від 31 липня 2020 року, виписка з амбулаторної карти від 09 вересня 2020 року про встановлення діагнозу «вегето-судинна дистонія з астено-невротичним синдромом» не містять відомостей про стійку втрату працездатності і тяжкість тілесних ушкоджень та їх причинний зв`язок з інкримінованими обвинуваченій діями 14 липня 2018 року.
Істотних порушень вимог КПК, які б давали підстави для скасування ухвали Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 лютого 2021 року, судом апеляційної інстанції встановлено не було, тому залишено ухвалу місцевого суду без змін.
Доводи в касаційній скарзі потерпілої щодо передчасного висновку судів про наявність підстав для звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності та закриття кримінального провадження, що з урахуванням положень п.3 ч.1 ст. 49 КК за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, визначено строк давності п`ять років, щодо затягування обвинуваченою тривалості розгляду кримінального провадження з метою застосування інституту звільнення від кримінальної відповідальності та уникнення покарання і з урахуванням наведених у судових рішеннях встановлених обставин у провадженні мотиви суду першої інстанції щодо застосування положень ст. 49 КК та суду апеляційної інстанції в ухвалі про перевірку матеріалів кримінального провадження та доводів апеляційної скарги, на думку Суду, в цілому не спростовують правильності висновків суду першої й апеляційної інстанцій у частині прийняття рішення про застосування положень п.1 ч.1 ст. 49 КК.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 лютого 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду

від 28 квітня 2021 року, якою залишено без змін ухвалу місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3