Ухвала

Іменем України
19 квітня 2021 року
м. Київ
Справа № 359/2537/20
Провадження № 51-1584 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року щодо останнього,
встановив:
За вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Бреусівка Козельщинського району Полтавської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.
Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року вирок суду першої інстанції змінено, призначено ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визнано винуватими у тому, що вони, діючи за попередньою змовою, 27 січня 2020 року приблизно о 18 год, перебуваючи на станції залізничного вокзалу по АДРЕСА_2 , з метою заволодіння майном ОСОБА_7 , вчинили на нього розбійний напад, поєднаний із застосуванням насильства небезпечного для життя і здоров`я потерпілого шляхом нанесення йому удари кулаками в голову та тулуб, внаслідок чого спричинили потерпілому тілесні ушкодження, які за критерієм розладу здоров`я відносяться до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я, заволодівши майном ОСОБА_7 на загальну суму 240 гривень.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити ухвалу апеляційного суду, звільнивши засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Обґрунтовуючи свої вимоги вважає, що суд апеляційної інстанції, під час перевірки правильності призначеного засудженому покарання безпідставно не врахував всіх даних про особу засудженого, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення та ряд пом`якшуючих обставин. Вважає, що є достатньо підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку останньому.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне
Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК України, в касаційній скарзі захисником не оспорюються.
Разом із тим, доводи касаційної скарги захисника про можливість виправлення засудженого ОСОБА_5 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є необґрунтованими.
Так, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо заходу примусу засудженому ОСОБА_5 , суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як тяжкий злочин, дані про особу винного те, що він неодружений, не працює, соціальних зв`язків не має, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. При цьому, суд зауважив, що ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення злочинів проти власності.

При призначенні покарання суд визнав обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому.

Врахувавши зазначене, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також думку прокурора та потерпілого, який матеріальних та моральних претензій до засудженого не мав та просив не позбавляти волі засудженого, суд призначив ОСОБА_5 мінімальне покарання передбачене ч. 2 ст. 187 КК України, тобто у виді позбавлення волі на строк 7 років, з конфіскацією майна.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання ОСОБА_5 , внаслідок суворості, потерпілий ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_5 звернулись до апеляційного суду зі скаргами, в яких, відповідно до ухвали апеляційного суду, просили пом`якшити призначене судом покарання ОСОБА_5 із застосуванням положень ст. 69 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргамизасудженого ОСОБА_5 та потерпілого, прийшов до висновку про їх обґрунтованість в частині пом`якшення засудженому розміру покарання, а тому частково задовольняючи вимоги потерпілого та засудженого прийняв рішення змінити вирок суду в частині призначеного ОСОБА_5 та зменшив йому покарання із застосуванням положень ст. 69-1 КК України.
Мотивуючи своє рішення щодо необхідності пом`якшення засудженому покарання, апеляційний суд прийшов до висновку, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_5 не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, оскільки, крім врахованих у вироку обставин, судом належним чином не встановлені дані про особу винного, який, в силу ст. 89 КК України, судимостей не має та позитивно характеризується за місцем роботи.
Тому, врахувавши зазначене та наявність обставин, які пом`якшують покарання засудженому, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину і добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, які обтяжують покарання та позицію потерпілого, який в скарзі просив суворо не карати засудженого та вказував на підстави для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням положень ст. 69-1 КК України та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
При цьому, суд апеляційної інстанції, мотивувавши своє рішення не знайшов підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, оскільки всі зазначені потерпілим та засудженим обставини в апеляційних скаргах були враховані судом при прийнятті рішення про можливість застосування до засудженого положень ст. 69-1 КК України.

З наведеними висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів касаційного суду та вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляційних скарг потерпілого та засудженого рішення суду апеляційної інстанції є належним чином вмотивованим та обґрунтованим.
На думку колегії суддів, призначене судом апеляційної інстанції покарання засудженому ОСОБА_5 , відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, підстав для застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України і звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, про що захисник порушує у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження та з касаційної скарги і доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів касаційного суду приходить до висновку, що у відкритті касаційного провадження захиснику ОСОБА_4 за його касаційною скаргою слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3