ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 549/482/20 Номер провадження 11-кп/814/455/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_7
представника потерпілого адвоката ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
захисника адвоката ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000121 від 21 вересня 2020 року за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Вирлівка Драбівського району Черкаської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, неодруженого, непрацюючого, з професійно-технічною освітою, на утриманні неповнолітніх дітей немаючого, на військовому обліку неперебуваючого, -
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку - 1 (один) рік, поклавши на ОСОБА_9 обов`язки відповідно до ст.76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Контроль за поведінкою ОСОБА_9 покладено на уповноважений орган з питань пробації за місцем його проживання.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати за проведення інженернотранспортних експертиз: № 788 від 30 жовтня 2020 року - 1634 гривень 50 копійок; № 789 від 29 жовтня 2020 року - 1634 гривень 50 копійок; № 790 від 30 жовтня 2020 року - 980 гривень 70 копійок.

Скасовано арешт, накладений 24 вересня 2020 року слідчим суддею Чорнухинського районного суду Полтавської області на: загальний легковий вантажопасажирський автомобіль марки MERCEDES-BENZ 208d, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , білого кольору, власником якого є ОСОБА_12 ; легковий автомобіль DAEWOO LANOS, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , сірого кольору, власником якого є ОСОБА_7 ; поліс №АР/8504510 від 31 серпня 2020 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_5 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_6 .

Ухвалено після набрання вироком суду законної сили повернути речові докази: загальний легковий вантажопасажирський автомобіль марки MERCEDES-BENZ, моделі 208 D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , білого кольору - власнику ОСОБА_12 ; легковий автомобіль DAEWOO LANOS, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , сірого кольору - фактичному користувачу ОСОБА_9 ; поліс № АР/8504510 від 31 серпня 2020 року, тимчасовий дозвіл серії НОМЕР_7 від 12 серпня 2020 року, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 власнику ОСОБА_7 .

Згідно вироку місцевого суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що він 21 вересня 2020 року приблизно о 5 годині 40 хвилин, точного часу слідством не встановлено, на автошляху Р-60 «Кролівець-Конотоп-Ромни-Пирятин», 222 км + 800 м, керуючи технічно-справним транспортним засобом марки MERCEDES-BENZ, моделі 208 D, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись із швидкістю 70 км/год, по маршруту «Лохвиця Пирятин», неподалік села Курінька Чорнухинського району Полтавської області, в напрямку міста Пирятин Полтавської області, в порушення п.п. 10.1 та 11.3 ПДР України, не впорався з керуванням, виїхавши на ліву смугу руху (зустрічну), де здійснив лобове зіткнення з автомобілем марки DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався по власній смузі у напрямку міста Лохвиця Полтавської області.

Порушення вимог п.п. 10.1 та 11.3 ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП, внаслідок якої водій транспортного засобу DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_7 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, заступник керівника Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, просить скасувати вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України та призначити ОСОБА_9 покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції при застосуванні положень ст.75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування як основного, так і додаткового покарання, в той час як звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання не допускається відповідно до вказаної статті КК України та абз. 1 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав в ній наведених, обвинуваченого та його захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги, потерпілого та його представника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, фактичні обставини кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, а тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, вид та розмір призначеного ОСОБА_9 основного та додаткового покарання, а також правильність звільнення на підставі ст.75 КК України обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_9 на підставі ст.75 КК України від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з випробуванням із встановленням іспитового строку, на думку колегії суддів, є слушними.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з положеннями ст.77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

За змістом п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 1990 року № 11 з наступними змінами «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків» звернув увагу судів на те, що вирок суду є найважливішим актом правосуддя, повинен бути законним і обґрунтованим, складеним юридично грамотно, з коротким, чітким і зрозумілим формулюванням висновків, щоб при його виконанні не виникало питань і сумнівів, що потребують уточнення.

У відповідності до абз. 1, 5 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК України ( 2341-14 ) передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років,

тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином

вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом

додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

При звільненні з випробуванням від відбування основного

покарання суд відповідно до ст. 77 КК ( 2341-14 ) може призначити

додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією

закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати

певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення

військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного

класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку.

Зі змісту вказаних норм закону та постанов Пленуму Верховного Суду України вбачається, що звільнення від відбування покарання з випробуванням можливо застосувати лише щодо основного покарання.

Так, у разі звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із застосуванням додаткових покарань (крім конфіскації майна) суд у резолютивній частині вироку повинен чітко вказати, що таке звільнення стосується тільки основного покарання, а додаткове має обов`язково виконуватися реально.

Проте, під час апеляційного перегляду встановлено, що суд першої інстанції зазначених вище вимог закону не дотримався, оскільки ухвалюючи обвинувальний вирок звільнив на підставі ст.75 КК України обвинуваченого ОСОБА_9 як від основного, так і додаткового покарання.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Зважаючи на викладені вище обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосовано закон, який не підлягає застосуванню.

За п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Крім того, за ч.1 ст.421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано, зокрема, у зв`язку з необхідністю скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.
При призначенні основного покарання ОСОБА_9 та вирішенні питання про застосування положень ст.75 КК України щодо основного покарання, колегія суддів враховує: тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином; особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, офіційно непрацевлаштований, неодружений, проживає разом з матір`ю, за якою здійснює догляд, має постійне місце проживання та реєстрації, на обліку у лікарів накролога та психіатра не перебуває; невідшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому; дані досудової доповіді, за якими ОСОБА_9 має низькі ризики небезпеки для суспільства та вчинення повторного кримінального правопорушення, виправлення обвинуваченого без застосування до нього покарання, пов`язаного з позбавленням або обмеженням волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства; думку потерпілого, який просив врахувати, що шкода обвинуваченим не відшкодована та призначити ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.1ст.286 КК України; наявність обставини, яка пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
У зв`язку з наведеним вище, виходячи з вимог апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 основного покарання у виді обмеження волі у межах санкції ч.1 ст.286 КК України та звільнення останнього від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та сприятиме меті покарання.

За п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК ( 2341-14 ) необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Враховуючи те, що ОСОБА_9 допущено грубі порушення ПДР України, конкретні обставини кримінального правопорушення та дані, що характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у межах санкції ч.1 ст.286 КК України.

З огляду на викладене вище, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.75 КК України при звільненні з випробуванням обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного судом за ч.1 ст.286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.

За таких обставин, апеляційна скарга заступника керівника Полтавської обласної прокуратури є обґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року щодо ОСОБА_9 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (рік).

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік.

Покласти на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені ч.1, п.2 ч. 3 ст.76 КК України, а саме:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4