Дата документу 16.03.2021 Справа № 333/4542/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/4542/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/756/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 16 лютого 2021 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Зугдіді, Грузія, громадянина Грузії, який має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше в силу ст.89 КК України не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

у кримінальному провадженні №333/4542/17 відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_10 ,
захисника - адвоката ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 16 лютого 2021 року, якою клопотання прокурора Комунарського відділу Запорізької місцевої прокуратури Запорізької області №2 ОСОБА_10 задоволене, продовжено запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у виді тримання під вартою на строк 60 днів, до 16 квітня 2021 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він перебуває під вартою з листопада 2017 року, що складає 3 роки 3 місяці, що нівелює твердження прокурора про наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.
За цей час стороною обвинувачення не надано доказів про його причетність до злочину, в якому його обвинувачують, та протягом цього часу ані потерпілі, ані свідки не скаржилися щодо здійснення тиску на них обвинуваченим.
Також обвинувачений ОСОБА_6 зазначає про наявність в нього міцних соціальних зв`язків дружини та двох дітей. Вказує на те, що він має будинок, в якому проживав разом із сім`єю.

Згідно з ухвалою суду, у провадженні Комунарського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 , за ч. 3 ст.185 КК України.
Прокурором ОСОБА_10 у судовому засіданні подане письмове клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на два місяці у зв`язку з тим, що існують ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України.
В обґрунтування клопотання зазначено таке.
Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 02 квітня 2019 року ОСОБА_6 , засудженого вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19 квітня 2018 року, тимчасово залишено в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» на час розгляду кримінального провадження по суті. Відповідно до інформації, наданої Олександрівським РВ УДМС України в Запорізькій області, строк повного відбуття покарання за вищевказаним вироком спливає 06 листопада 2020 року, після чого буде вирішуватися питання примусового повернення з території України.
Крім того, прокурор вважає, що встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, ОСОБА_6 може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення з урахуванням отриманих даних, які характеризують ОСОБА_6 , а саме відсутність місця роботи, постійного законного джерела доходу та схильність останнього до вчинення кримінальних правопорушень.
Також прокурор вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Вказане клопотання підтримано стороною обвинувачення у судовому засіданні.
Обвинувачений ОСОБА_6 , його захисник-адвокат ОСОБА_12 та інші учасники судового провадження проти вказаного клопотання заперечували.

Заслухавши:
доповідь судді;
обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу, просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати;
прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та додатково зазначив, що тривалий розгляд цього кримінального провадження обумовлений тим, що склад суду у провадженні тричі змінювався, наступне судове засідання призначене на 30 березня 2021 року, в якому планується провести допит потерпілого та свідків. З приводу того факту, що обвинувачений ОСОБА_6 підлягає примусовому видворенню з території України на підставі вимог міграційного законодавства, пояснив, що посвідка на ім`я ОСОБА_6 на тимчасове проживання на території України має ознаки фіктивності. Була проведена відповідна, в результаті якої встановлено, що така посвідка не видавалась;
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, інших обвинувачених, їх захисників, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, яке є тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування обвинуваченого від суду; вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, та у сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження. Крім того, як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 підлягає примусовому видворенню з території України на підставі вимог міграційного законодавства, що в подальшому може ускладнити розгляд кримінального провадження. У обвинуваченого ОСОБА_6 відсутнє офіційне та постійне місце роботи, законне джерело доходу.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, суд погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження сторони захисту про відсутність доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 є передчасними і мають перевірятися при розгляді провадження судом першої інстанції в установленому законом порядку.
Перевірка питання щодо доведеності чи недоведеності вини ОСОБА_6 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні на даній стадії провадження до компетенції апеляційного суду не відноситься.
Доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Обставини, на які посилається апелянт - про наявність у нього дружини і 2 дітей, та відсутності з боку потерпілих та свідків скарг на дії обвинуваченого, посередня характеристика з місця проживання, на думку колегії суддів, не зменшують встановлених ризиків.
Надана стороною захисту копія посвідки на проживання ОСОБА_13 не спростовує встановлених ризиків, з огляду на викладені вище доводи прокурора щодо цієї довідки, які стороною захисту не спростовані.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Отже, підстав для задоволення вищевказаної апеляційної скарги, а також клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_14 не вбачається.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 16 лютого 2021 року, якою клопотання прокурора Комунарського відділу Запорізької місцевої прокуратури Запорізької області № 2 ОСОБА_10 задоволене, продовжено запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у виді тримання під вартою на строк 60 днів, до 16 квітня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4