Дата документу 13.04.2021 Справа № 320/86/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/86/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/698/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 лютого 2021 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, неодружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

06 березня 2017 року Мелітопольским міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.190, ч.1 ст.353, ст.70 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки.

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15-ч.2 ст.185, ч.2 ст.15- ч.3 ст.185, ч.2 ст.187 КК України,

у кримінальному провадженні № 320/86/18 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15-ч.2 ст.185, ч.2 ст.15-ч.3 ст.185, ч.2 ст.187 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.185 КК України,

захисника - адвоката ОСОБА_9 в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітополського міськрайонного суду Запорізької області.

Захисник - адвокат ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 лютого 2021 року, якою запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжений строком на 60 днів, тобто до 17 квітня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_9 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що його підзахисний обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою з 23 лютого 2019 року, останнє судове засідання, під час якого судом досліджувались докази обвинувачення, відбулось ще 20 липня 2020 року, тобто більше півроку тому. У зв`язку із чим, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушені розумні строки розгляду кримінального провадження.

В оскаржуваній ухвалі зазначено про наявність лише одного ризику, передбаченого, п.1 ч.1 ст.177 КПК України. При цьому наявність вказаного ризику стороною обвинувачення не доведена.

Іншої підстави тримання під вартою ОСОБА_6 або іншого ризику оскаржувана ухвала не містить.

Судом першої інстанції не розглянута можливість застосування до ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу, оскільки останній має міцні соціальні зв`язки, в нього наявне місце відбування такого запобіжного заходу як домашній арешт.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185, ч.2 ст.187 КК України ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.185 КК України.

Ухвалою мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 22 лютого 2021 року включно.

Під час проведення судового засідання прокурор заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 строком на 60 днів, оскільки не вбачає підстав для скасування чи зміни запобіжного заходу на більш м`який. Клопотання обґрунтоване тим, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, судимості за які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Крім того, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та невідворотності покарання за його вчинення, існує ризик того, що ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду, а відсутність стійких соціальних зв`язків, постійного місця роботи свідчить про можливість обвинуваченого без перешкод залишити своє місце проживання. Таким чином, існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений може переховуватись від досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, оскільки при обранні особистого зобов`язання та домашнього арешту обвинувачений зобов`язується не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, житла, в якому він проживає, особи, які заслуговують на довіру та поручаться за виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, відсутні.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою та просив суд обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки вважає, що нових ризиків стороною обвинувачення за час розгляду провадження не виявлено.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просив суд обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Інші учасники провадження щодо можливості задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою поклались на розсуд суду.

До початку апеляційного розгляду апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 відмовився брати участь в судовому засіданні як безпосередньо, так і в режимі відеоконференції. Захисник адвокат ОСОБА_9 не заперечував проти розгляду матеріалів оскарження ухвали за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 .
Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь обвинуваченого ОСОБА_6 у розгляді поданої апеляційної скарги захисника - адвоката ОСОБА_9 не є обов`язковою, та сам обвинувачений не бажає брати таку участь, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі обвинуваченого ОСОБА_6 .
Прокурор для розгляду матеріалів оскарження ухвали до суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлявся належним чином, будь-яких клопотань не надав.
Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; захисника - адвоката ОСОБА_9 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, іншого обвинуваченого та його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15-ч.2 ст.185, ч.2 ст.15-ч.3 ст.185, ч.2 ст.187 КК України, які є тяжкими та нетяжкими злочинами.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
З оскаржуваної ухвали убачається, що суд дійшов висновку про доведеність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: ризику переховування обвинуваченого від суду.
Суд врахував фактичні обставини провадження, ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, суворість можливого покарання, відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, те що останній ніде не працює і законного джерела доходів не має, особи, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, відсутні.
Слід зазначити, що практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, не зменшились, та запобігти цим ризикам неможливо без застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 , суворість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у інкримінованих йому правопорушеннях, та відомостей про особу обвинуваченого, який раніше судимий, обвинувачується у кримінальних правопорушеннях, вчинених під час іспитового строку, ніде не працює, міцних соціальних зв`язків не має.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження немає.
З приводу доводів захисника щодо судової тяганини у даному провадженні, колегія суддів звертає увагу на таке.
З наданих апеляційному суду матеріалів убачається, що у суді першої інстанції на розгляді перебуває об`єднане кримінальне провадження за трьома обвинувальними актами (які надійшли до суду у різний період часу) у кримінальних провадженнях щодо ОСОБА_6 та інших осіб, загальна кількість епізодів злочинної діяльності - 7.
Обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, в т.ч. про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, нічим не підтверджені.
З огляду на ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень та суворості можливого покарання, а також враховуючи відомості про особу обвинуваченого у сукупності, встановлений судом ризик є високим, запобігти якому неможливо шляхом застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 лютого 2021 року, якою строк дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжений строком на 60 днів, тобто до 17 квітня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4