Провадження №11-кп/801/290/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання
засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький, Хмельницької області про скасування ухвали Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року, а також припинення його катування у виді довічного позбавлення волі і звільнення від відбування покарання,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області 04.09.2020 надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_7 про скасування ухвали Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року, а також припинення його катування у виді довічного позбавлення волі і звільнення від відбування покарання.
Клопотання мотивоване тим, що вироком Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року його засуджено за п.п. «а, е, г» ст.93, ст.19, п. «а» ст.93, ч.3 ст.142, ч. 1 ст. 186, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 26.03.1996 року вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року у вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року відносно ОСОБА_7 внесено зміни. Вважати ОСОБА_7 засудженим за п.п. «а, е, г» ст.93, ст.19, п. «а» ст.93, ч.3 ст.142, ч.1 ст.186, ст.42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.
Зазначив, що ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року, було порушено його право на захист, оскільки його не було повідомлено про дату, час та місце розгляду, у зв`язку з чим, судом проведено розгляд вказаного питання без його участі. Крім того, його було позбавлено права на апеляційне та касаційне оскарження ухвали Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року, що суперечить практиці національних судів та Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод.
Крім того, в клопотанні зазначає, що він незаконно відбуває покарання за КК України (1960 року), що не відповідає дійсним положенням Конституції України, КК України, КПК України та Європейській Конвенції, у зв`язку з чим, просить суд скасувати ухвалу Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року, припинити його катування у виді довічного позбавлення волі і звільнити від відбування покарання.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2020 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про скасування ухвали Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року, а також припинення його катування у виді довічного позбавлення волі і звільнення від відбування покарання відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні вказаного клопотання ОСОБА_7 , суд обґрунтував своє рішення тим, що довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище засудженого. А тому, посилання ОСОБА_7 на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання ніж 15 років позбавлення волі вважав необґрунтованими. Також суд першої інстанції встановив та виходив з того, що зазначений в клопотанні засудженого ОСОБА_7 предмет судового розгляду (скасування ухвали Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року) в розумінні п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України (порядку виконання вироку суду), до повноважень суду першої інстанції не відноситься, суд першої інстанції не вправі вийти за межі наділених процесуальним Законом повноважень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2020 та задовольнити його клопотання про скасування ухвали Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року. Змінити йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на певний строк або звільнити його від відбування покарання.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки в період часу з 29.12.1999 року по 21.06.2000 рік він перебував у статусі підозрюваного та підсудного через втрату чинності положень КК України 1960 року, щодо смертної кари. Вважає, що перегляд вироку Хмельницьким обласним судом було здійснено з порушенням Конституції України, КПК України та Європейської Конвенції про захист прав людини. Суд був зобов`язаний повідомити його про дату і час перегляду вироку, викликати в судове засідання та повідомити про підстави перегляду.
В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_7 зазначив, що своїми рішеннями Європейський Суд з прав людини, зокрема рішенням від 10.12.2020 р. у справі «Лопата та інші проти України» також визнав, що довічне позбавлення волі в Україні саме по собі є катуванням нелюдським і порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. А тому з метою припинення Україною порушень міжнародно-правових норм і національного законодавства України по відношенню до нього з 09.02.1996 р. і до сьогоднішнього дня, просив припинити нелюдське з ним поводження у вигляді довічного позбавлення, призначеного Хмельницьким обласним судом.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 частково підтримав свою апеляційну скаргу, посилаючись на викладенні в ній обставини, просив задовольнити його вимоги лише в частині зміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі на певний строк чи звільнити його від відбування покарання припинивши Україною по відношенню до нього порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В частині скасування судового рішення Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року апеляційну скаргу не підтримав та просив його вимоги в цій частині не розглядати.
Захисник ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу свого підзахисного, посилаючись на викладенні в ній обставини.
Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, просив її залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою.
Мотиви суду

Заслухавши доповідача, прокурора, засудженого та його захисника, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Апеляційний суд у відповідності до ч.1 ст.404 КК України переглядає судове рішення в межах поданої апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як визначено ч.2 ст.370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону суддею дотримані.

Як вбачається з наданих матеріалів клопотання, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено вироком Хмельницького обласного суду від 09.06.1996 року за ст.93 п.п. «а, е, г» КК України до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, за ст.ст.19, 93 п. «а» КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, за ст.142 ч.3 КК України до 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, за ст.186 ч.1 КК України до 2 років позбавлення волі. На підставі ст.42 КК України до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 26.03.1996 вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 у вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 відносно ОСОБА_7 внесено зміни. Призначене йому покарання за ст. 93 п.п. «а», «г», «е» КК України у вигляді смертної кари розстрілу замінено на довічне позбавлення волі. Вважати ОСОБА_7 засудженим за ст. 93 п.п. «а», «е», «г», 19, 93 п. «а», ст. 142 ч. 3, ст. 186 ч. 1, 42 КК України (в ред. 1960 року) на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.
Так, статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого.
Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена статтею 82 Кримінального кодексу України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Проте, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачена.
Так, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де, Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.
Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.
Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи позиції Європейського Суду з прав людини, викладені у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року апеляційний суд звертає увагу на те, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що на даний час відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання засудженого у своїй апеляційній скарзі щодо неврахування судом при розгляді клопотання засудженого вимог ст.3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та вказаних нею рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України щодо можливості здійснення шляхом помилування заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років відповідає вимогам вказаної Конвенції і практиці Європейського Суду з прав людини.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі, як такі, що не передбачені законодавством України у сфері кримінальної юстиції.
Засуджений ОСОБА_7 не навів конкретних фактів порушення судом прав та законних його інтересів, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Також апеляційний суд не може прийняти до уваги посилання викладених в доповненнях до апеляційної скарги засудженим на рішення Європейського суду з прав людини «Лопата та інші проти України» від 10.12.2020 року, де одним із заявників був ОСОБА_7 з тих підстав, що вказане рішення не було предметом розгляду в суді першої інстанції.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Доводи апелянта про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли, у зв`язку з чим, вказана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2020 року - залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4