ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
цивільного позивача ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами першого заступника керівника Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_9 та захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 січня 2021 року у кримінальному провадженні №0000002 від 02 січня 2019 року відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , румуна за національністю, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, раніше судимого, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 січня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим в скоєнні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
КП №11-кп/822/108/21 р. Головуючий у І інстанції: ОСОБА_11
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_1 .
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Сторожинецького районного суду від 19 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 342 КК України у виді 120 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 2040 гривень, яке відбуте повністю, більш суворим за ч. 1 ст. 286 КК України та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання, якщо він протягом однорічного іспитового строку виконає покладені на нього судом обов`язки, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задоволено частково на загальну суму 120 688 (сто двадцять тисяч шістсот вісімдесят вісім ) гривень 52 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду в сумі - 115 688 (сто п`ятнадцять тисяч шістсот вісімдесят вісім ) гривень 52 копійки та моральну шкоду в сумі - 5000 (п`ять тисяч) гривень, на загальну суму 120 688 (сто двадцять тисяч шістсот вісімдесят вісім ) гривень 52 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_6 витрати за проведення експертиз у сумі 3974 грн. 00 коп. на користь держави.
Вирішено долю речових доказів.
Відповідно до оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_6 02 січня 2019 року, приблизно біля 00 год. 00 хв. в смт. Красноїльськ, Сторожинецького району, Чернівецької області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Jeep Grand Cherokee» номерний знак НОМЕР_1 реєстрації республіки Болгарія, рухаючись по вул. Дружби із швидкістю 100 км/год., перевищив дозволену максимальну швидкість руху в населеному пункті, яка згідно Правил дорожнього руху повинна становити 60 км/год., не врахував дорожню обстановку, проявивши неуважність та самовпевненість у своїх діях не впевнившись, що дії по керуванню вказаним автомобілем будуть безпечним для інших учасників руху, діючи в порушення та невиконання вимог пункту 1.5., 11.3.,12.1.,12.3., 12.4. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, втратив контроль над керованим ним транспортним засобом, безпідставно виїхав на смугу зустрічного руху, допустив зіткнення із зустрічним автомобілем «Ford S-Max» номерний знак НОМЕР_2 , в результаті чого пасажир автомобіля «Jeep Grand Cherokee» номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому 1-10 ребер справа, 1-2 ребер зліва, забій нижньої долі правої легені II ст., закритий перелом лівого потиличного відростка., розрив ключично-акроміального з`єднання справа, правобічний пневмогемоторакс, пневмомедіастинум, підшкірна емфізема справа, які згідно висновку експерта №18-Е-мд від 11 лютого 2019 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Вказану дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_6 скоїв в результаті порушення та невиконання ним вимог пунктів 1.5.11.3., 12.1., 12.3., 12.4 «Правил дорожнього руху України» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, та введених в дію з 01 січня 2002 року, які передбачають:
- п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
- п. 11.3. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;
- п. 12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу,що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;
- п. 12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;
- п. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год;
Таким чином, ОСОБА_6 , своїми діями, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
На вказаний вирок суду перший заступник керівника Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок суду першої інстанцій в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування додаткового покарання з випробуванням скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, просив, звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання, якщо він протягом однорічного іспитового строку виконає покладені на нього обов`язки.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню, а також недотримався вимог ч. 1,2 ст. 65 та ч. 1 ст. 75 КК України, у зв`язку з чим необґрунтовано звільнив ОСОБА_6 від відбування додаткового покарання.

Також, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 січня 2021 року, в якій просить змінити вказаний вирок та призначити ОСОБА_6 покарання у виді мінімальної суми штрафу без позбавлення прав керувати транспортними засобами, а також відмовити у задоволенні позову ОСОБА_12 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції при призначенні виду та міри покарання не вірно враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_6 злочину.

Вказує на те, що судом не враховано фактичних обставин та характер вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а також особу обвинуваченого, те, що останній визнав свою вину та щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки, повністю відшкодував задану потерпілому ОСОБА_13 шкоду, а також те, що потерпілий немає матеріальних чи моральних претензій до обвинуваченого.

Зауважує, що суд першої інстанції проігнорував те, що дії ОСОБА_6 не призвели до тяжких наслідків, а останній має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, раніше не судимий, одружений та має на утриманні неповнолітніх дітей.

Зазначає, що у зв`язку із відсутністю обставин, які обтяжують покарання, наявна можливість призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді штрафу.

Вважає, що цивільний позов задоволено частково без достатніх на те підстав, оскільки внаслідок ДТП ОСОБА_12 не було заподіяно середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що вказує про відсутність настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, а тому останньому не завдано шкоди здоров`ю внаслідок ДТП, у зв`язку з чим ОСОБА_12 не є потерпілим у даному кримінальному провадженні, а тому не може бути цивільним позивачем.

Апелянт зазначає і те, що суд безпідставно вийшов за межі висунутого обвинувачення та безпідставно розглянув цивільний позов ОСОБА_12 , оскільки в обвинувальному акті не зазначено інформації щодо транспортного засобу «Ford S-Max» під керуванням ОСОБА_12 , а також не вказано, що внаслідок ДТП була заподіяна матеріальна шкода і кому саме.

Крім того, представники цивільного позивача ОСОБА_12 адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_14 подали заперечення на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 в якому просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 , а вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову залишити без змін.

Свої доводи обґрунтовують тим, що органом досудового розслідування та судом першої інстанції встановлено те, що внаслідок ДТП були завдані механічні ушкодження транспортному засобу, який перебував у власності цивільного позивача ОСОБА_12 .
Зауважує, що під час судового засідання в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував того, що саме внаслідок допущеного ним ДТП він пошкодив автомобіль, який належить ОСОБА_12 .
Звертає увагу на те, що в суді першої інстанції ОСОБА_6 заперечував тільки проти надто великої, на його думку, суми відшкодування.
Посилається на те, що в ході досудового розслідування було проведено всі необхідні слідчі дії щодо встановлення факту та розміру завданої діями ОСОБА_6 шкоди ОСОБА_12 , а тому твердження захисника обвинуваченого про невідоме походження та приналежність транспортного засобу ОСОБА_12 є безпідставними.
Заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст оскаржуваного вироку, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив залишити апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 без задоволення, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, представника цивільного позивача ОСОБА_8 , який заперечував проти апеляційної скарги адвоката ОСОБА_10 , перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційних скаргах не оспорюється, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих обставин, які ніким не оспорювались.

Щодо доводів прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з випробуванням із встановленням іспитового строку, то на думку колегії суддів, вони є слушними.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з положеннями ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

За змістом п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

У відповідності до абз. 1, 5 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК України (2341-14) передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років,

тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чиномвмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судомдодаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Зі змісту вказаних норм закону та постанов Пленуму Верховного Суду України вбачається, що звільнення від відбування покарання з випробуванням можливо застосувати лише щодо основного покарання.

Так, у разі звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із застосуванням додаткових покарань (крім конфіскації майна) суд у резолютивній частині вироку повинен чітко вказати, що таке звільнення стосується тільки основного покарання, а додаткове має обов`язково виконуватися реально.

Проте, під час апеляційного перегляду встановлено, що суд першої інстанції зазначених вище вимог закону не дотримався, оскільки ухвалюючи обвинувальний вирок, звільнив на підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_6 як від основного, так і додаткового покарання.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Зважаючи на викладені вище обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

За п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Крім того, за ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано, зокрема, у зв`язку з необхідністю скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Таким чином, вирок суду в частині звільнення від додаткового покарання підлягає скасуванню з постановленням у цій частині нового вироку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

За п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України (2341-14) необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

На думку колегії суддів, існує необхідність застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки кримінальне правопорушення він вчинив у нетверезому стані та протиправні дії обвинуваченого пов`язані з нехтуванням Правилами дорожнього руху України, які призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в наслідок чого було спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляції захисника про те, що судом першої інстанції не взято до уваги обставини, які пом`якшують покарання, оскільки, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається те, що Сторожинецьким районним судом обставинами, що пом`якшують покарання, визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданого збитку, а обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про те, що достатніх підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 відповідно до вимог ст. 75 КК України був звільнений від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням. Захист просить в апеляційній скарзі призначити ОСОБА_6 більш м`який вид покарання - штраф. Проте звільнення від відбування покарання у виді штрафу ст. 75 КК України не передбачено, а призначення покарання, яке буде підлягати реальному виконанню, у даному випадку, указує на необхідність призначення більш суворого покарання.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, грубість порушень Правил дорожнього руху та тяжкість наслідків, що настали, а також даних про особу обвинуваченого, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, визнав вину, щиро кається, відшкодував матеріальні збитки потерпілому, позитивно характеризується по місцю проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Захисником як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду не надано нових доказів, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Колегія суддів не вбачає підстав пом`якшення покарання ОСОБА_6 , у тому числі в частині додаткового покарання та іспитового строку, виходячи з доводів апеляційної скарги, які не спростовують досліджені судом обставини і не містять посилання на інші обставини, які не були враховані судом при призначенні покарання.

Захисником, як на стадії судового розгляду в суді першої інстанції, так і в поданій апеляційній скарзі зазначалось про те, що ОСОБА_12 незаконно визнаний цивільним позивачем у вказаному кримінальному провадженні, через те, що об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України є життя та здоров`я людини, а громадянину ОСОБА_12 тілесних ушкоджень не було заподіяно.

Згідно пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення вбачається, що останньому інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з тим, що він, керуючи автомобілем «Jeep Grand Cherokee» д.н.з. НОМЕР_1 реєстрації республіки Болгарія, 02 січня 2019 року вчинив дорожньо-транспортну пригоду з автомобілем «Ford S-Max» д.н.з НОМЕР_2 , в результаті чого пасажир автомобіля «Jeep Grand Cherokee» д.н.з НОМЕР_1 ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Таким чином, факт пошкодження транспортного засобу «Ford S-Max», а також розмір збитків, завданих цьому транспортному засобу у результаті дорожньо-транспортної пригоди не охоплюються пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом - життя і здоров`я особи.

Розмір шкоди, завданої транспортним засобам не входить до обсягу обставин, що підлягали доказуванню досудового розслідування та судового розгляду у даному кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 286 КК України, а вказані збитки, можуть бути предметом розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, вирішення питання щодо відшкодування шкоди, завданої транспортному засобу особі, яка не є потерпілим за ст. 286 КК України (у даному випадку ОСОБА_12 ), не охоплюється обсягом судового розгляду, визначеного ст. 337 КПК України, а отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову з постановленням нового рішення про відмову задоволенні позову.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає частковому задоволенню із скасуванням вироку у вказаних частинах.

Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532 КПК України, колегія суддів Чернівецького апеляційного суду, -

З А С У Д И Л А:
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 задоволити частково.

Вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 січня 2021 року у кримінальному провадженні №0000002 від 02 січня 2019 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, скасувати в частині звільнення від додаткового покарання та в частині вирішення цивільного позову, ухваливши в цих частинах новий вирок.

Визнати ОСОБА_6 винним у вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Сторожинецького районного суду від 19 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 342 КК України у виді 120 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 2040 гривень, яке відбуте повністю, більш суворим за ч. 1 ст. 286 КК України та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді 2-х років обмеження волі з випробувальним строком на 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нове кримінальне правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2, ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти повноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_12 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення відмовити.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений протягом трьох місяців з дня його проголошення до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду України.
Головуючий, суддя [підпис]ОСОБА_1
Судді
[підпис]ОСОБА_2

[підпис]ОСОБА_3
"Копія. Згідно з оригіналом." Головуючий, суддя _______________ ОСОБА_1 (посада) (підпис) (ПІБ)

13.05.2021 року
(дата засвідчення) копії)