Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/7732/16-к
Провадження № 1-кп/490/322/2017
У Х В А Л А

13 липня 2021 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

його захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Батумі Республіки Грузії, є громадянином України,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 187 Кримінального Кодексу України, -

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Енергодар Запорізької області, є громадянином України

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 187 Кримінального Кодексу України, -

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Миколаєві, є громадянином України, наразі має право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 187 Кримінального Кодексу України, -

та

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у смт. Арбузинка Миколаївської області, є громадянином України,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 187 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1. В провадженні Центрального районного суду міста Миколаєва перебуває кримінальне провадження про обвинувачення, зокрема, ОСОБА_4 , у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 187 Кримінального Кодексу України.

2. Під час судового засідання прокурор заявив клопотання про продовження строку дії обраного відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, спираючись про те, що, ризики, які зумовили обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наразі не зникли та не зменшились.

3. Обвинувачений під час судового розгляду кримінального провадження проти задоволення клопотання заперечував, спираючись про те, що стан його здоров`я не дозволяє йому в подальшому перебувати у місцях позбавлення волі.

Його захисник ОСОБА_10 надіслав до суду клопотання про зміну обраного відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу на домашній арешт із забороною залишати житло у нічний час доби, спираючись про те, що в місці його тримання ОСОБА_4 не отримує належної медичної допомоги та не може забезпечити собі належні умови.

Одночасно захисник наголошував на тому, що наразі обвинувачений ОСОБА_4 отримав право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , у якому може перебувати у разі застосування до нього запропонованого захистом запобіжного заходу.

Адвокат ОСОБА_5 , будучи залученою судом для захисту ОСОБА_4 під час проведення окремої процесуальної дії - вирішення питання про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - позицію свого підзахисного підтримала та просила змінити обраний відносно нього запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло у нічний час.

Встановлені судом обставин із посиланням на докази

1. В межах цього кримінального провадження, зокрема - ОСОБА_4 - обвинувачується загалом у вчиненні у квітні 2016 року двох розбійних нападів з проникненням у житло; в першому випадку - за попередньою змовою групою осіб.

Його дії кваліфіковані за частиною 3 статті 187 Кримінального Кодексу України.

2. В межах цього ж кримінального провадження ОСОБА_4 був затриманий; 06 липня 2016 року ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва ОСОБА_11 відносно нього був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

3. Подальшими ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва цей строк продовжувався неодноразово, востаннє - ухвалою від 20 травня 2021 року - до 16 липня 2021 року включно.

При цьому судом була визначена сума застави у розмірі 300.000 грн., за умови внесення якої обвинувачений підлягає звільненню з-під варти.

Під час продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд виходив із того, що існують ризики, що обвинувачений може переховуватись від суду та, в зв`язку із таким, продовжити вчиняти нові злочини. Такі висновки суду ґрунтувались на тій обставині, що обвинувачений не мав постійного місця проживання.

4. Наразі обвинувачений утримується під вартою загалом 05 років 00 місяців 08 днів.

Під час перебування під вартою ОСОБА_4 жодного разу порядок у судовому засіданні не порушував; вимог режиму його тримання також не порушував

Під час судового розгляду цього кримінального провадження він визнав свою провину частково та надав покази про відомі йому фактичні обставини кримінального провадження.

5. Під час здійснення кримінального провадження судом допитані обвинувачені, досліджені документи, що перебували у розпорядженні сторін.

Наразі суд має розпочати допит свідків, проте їх явку до суду сторона обвинувачення не забезпечила.

6. Згідно наданих суду документів про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1 , власником цього житла є брат обвинуваченого - ОСОБА_12 ; наразі той не заперечує проти перебування обвинуваченого у цьому житлі під домашнім арештом, про що склав відповідну заяву, що посвідчена нотаріально.

Положення закону, якими керувався суд при постановленні ухвали.

1. Відповідно до частини 1 статті 177 Кримінального Процесуального Кодексу України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1)переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно ж до частини 2 цієї статті підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

2. Відповідно до частини 1 статті 176 Кримінального Процесуального Кодексу України запобіжними заходами є:

1)особисте зобов`язання;

2)особиста порука;

3)застава;

4)домашній арешт;

5)тримання під вартою.

Відповідно до статті 179 цього Кодексу особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 Кримінального Процесуального Кодексу України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Відповідно до частини 1 статті 182 Кримінального Процесуального Кодексу України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

При цьому відповідно до частини 5 цієї статті розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

2. Відповідно до частини 1 статті 183 Кримінального Процесуального Кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Зі змісту статті 7 Закону України "Про попереднє ув`язнення" сутність цього запобіжного заходу полягає у триманні осіб у встановлених для цього місцях, які забезпечують їх ізоляцію, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону.

3. Відповідно до частини 1 статті 181 Кримінального Процесуального Кодексу України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Відповідно до статті 8 Кримінального Процесуального Кодексу України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Окрім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року Конвенція про захист прав та основоположних свобод /далі - Конвенція/ та практика Європейського суду з прав людини визнаються в Україні джерелом права
Європейський Суд з Прав Людини у своїй практиці обґрунтував підхід, відповідно до якого тримання особи під домашнім арештом, так само, як й триманні її під вартою, є позбавленням свободи у розумінні статті 5 Конвенції /див., окрім іншого, рішення у справах "Гуццарді проти Італії" (пункти 92 - 95); "Бузаджі проти Республіки Молдова" (пункти 103 - 110); "Корбан проти України (пункти 138 - 139) та інші/.

При цьому Європейський Суд з Прав Людини зазначає, що в більшості випадків домашній арешт передбачає меншу кількість обмежень та менший ступінь страждань та незручностей для затриманого, ніж звичайне ув`язнення у відповідній установі. Але цю обставину Європейський Суд з Прав Людини пов`язує з особливостями режиму, але - не з сутністю становища ув`язненого. /див., окрім іншого, рішення у справі "Бузаджі проти Республіки Молдова" (пункти 111 - 114); "Корбан проти України (пункти 138 - 139)/

4. Відповідно до статті 199 Кримінального Процесуального Кодексу України строк тримання під вартою може бути продовженим у разі наявності вказаних підстав для застосування запобіжного заходу та додаткового доведення того, що завершити розгляд справи до закінчення строку дії попередньої ухвали не є можливим, а раніше заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до правової позиції, що сформована Європейським Судом з прав людини, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Також суд вказав, що пункт 3 статті 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Європейський суд з прав людини судом також відзначає, що "ризик втечі або уникнення правосуддя" зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, зменшує це побоювання і його наміри втекти.

Далі відзначається, що таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою… Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання".

/див. рішення у справі "Тодоров проти України" від 12.01.2012 року, "Пунцельт проти Чехії", "Харченко проти України" та інші/

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (рішення від 26.06.1991 року), "особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні, протягом певного часу. За виняткових обставинах цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право … визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).

5. Відповідно до частини 5 статті 194 Кримінального Процесуального Кодексу України обираючи запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, суд зобов`язує обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1)прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2)не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3)повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4)утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5)не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6)пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7)докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8)здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9)носити електронний засіб контролю.

6. Відповідно до визначеного Європейським судом з прав людини поняттям під час вирішення питання щодо запобіжного заходу під обґрунтованою підозрою слід розуміти добросовісне припущення про вчинення особою певного діяння, яке ґрунтується на об`єктивних відомостях, які:

-можна перевірити у судовому розгляді;

-спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

Добросовісним можна вважати припущення, яке висунуте компетентним органом у встановленому законом порядку та ґрунтується на підході до справи, що характеризується правдивістю, сумлінністю та ретельністю.

7. Санкція частини 3 статті 187 Кримінального Кодексу України передбачає призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років.

При цьому відповідно до частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України /у редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, який має застосовуватись в цьому випадку, передбачає, що строк попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали і положення закону, яким він керувався.

1. Повертаючись до обставин розгляду цієї справи, суд перш за все відзначає, що припущення про вчинення ОСОБА_4 інкримінованих йому злочинів наразі є підтвердженим, зокрема, показами самого обвинуваченого, який свою причетність до розбою загалом не заперечував.

При цьому таке припущення поза розумним сумнівом може бути перевірене судом, та судом вживаються заходи щодо перевірки такого припущення.

2. Далі, продовжуючи строк тримання обвинуваченого під вартою, суд виходив з наявністю ризику того, що обвинувачений може переховуватись від суду. Як зазначалось вище, таке припущення ґрунтувалось на тому, що обвинувачений не має місця проживання, а також має підстави побоюватись показання, що загрожує йому у разі.

2.1. Проте, наразі обвинувачений має житло, яке може використовувати на свій розсуд.

2.2. До того ж, у разі засудження обвинуваченого за вчинення інкримінованого йому злочину до позбавлення волі у строк його покарання йому буде зарахований період попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з огляду на що зарахуванню підлягатимуть загалом 10 років 00 місяців та 16 днів позбавлення волі.

З огляду на те, що цей період є наближеним до максимального передбаченого законом строку покарання за відповідні злочини, таке позбавляє сенсу ухилення від суду з огляду на строк покарання, що загрожує.

2.3. До того ж, матеріальне становище обвинуваченого та стан його здоров`я вочевидь не дозволяють йому протягом тривалого часу переховуватись.

Так, матеріали справи доводять, що обвинувачений хворіє на низку важких хронічних невиліковних хвороб, наявність яких унеможливлює його фізичне існування поза державною медичною інфраструктурою.

Необхідність же звернення до закладів такої інфраструктури сама по собі унеможливлює його ефективне переховування.

Отже, ризик, що обвинувачений переховуватиметься від суду, наразі є таким, що фактично зник.

3. Говорячи про ризик вчинення обвинуваченим нових злочинів, суд відзначає таке.

3.1. Встановлюючи наявність такого ризику, суд виходив з того, що обвинувачений, не маючи постійного місця проживання та, з огляду на таке, джерел до існування, через стан свого здоров`я не має можливості забезпечити себе інакше, ніж шляхом вчинення злочинів.

Проте, як зазначалось вище, наразі обвинувачений має місце проживання. В зв`язку із таким він отримав можливість після оформлення інвалідності отримати й засоби для свого існування.

3.2. До того ж, наразі строк його перебування і місцях попереднього ув`язнення в перерахунку на строк покарання наразі є домірним такому, який законом визнається достатнім для виправлення особи.

Отже, ризик, що обвинувачений вчинить новий злочин, наразі суттєво зменшився.

4. До того ж, обвинувачений, дотримуючись встановленого відносно нього режиму протягом тривалого строку, поза розумним сумнівом заслуговує на пом`якшення умов його тримання.

Наведене у сукупності дозволяє пом`якшити обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід.

5. Обираючи запобіжний захід відносно обвинуваченого, суд враховує таке.

5.1. Запобіжний захід у вигляді застави не може бути до нього застосований, адже передбачена законом сума застави не може біти ним внесена.

Таке підтверджується тою обставиною, що обвинувачений, маючи право на звільнення з-під варти під заставу, протягом тривалого часу суму застави не вніс.

5.2. Запобіжний захід у вигляді особистої поруки в цьому випадку не може бути застосованим, адже наразі в обвинуваченого немає поручителів.

5.3. Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання не може бути застосований до ОСОБА_4 , адже такий захід взагалі не передбачає контролю за його поведінкою. Відсутність же такого контрою меті застосування запобіжного заходу в цьому випадку, а саме - унеможливленню спробам вчинити новий злочин - не відповідає.

Отже, відносно обвинуваченого слід застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло цілодобово.

За такого заявлені прокурором та захистом клопотання підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 369-372; 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора та захисту - задовольнити частково
Змінити обраний відносно ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у житлі за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши йому залишати це житло цілодобово.

Покласти на ОСОБА_4 , окрім загального обов`язку з`являтись до суду за першим викликом, такі обов`язки:

-не залишати будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за винятком випадків звернення за медичною допомогою, явки до суду та, за погодженням з органами Національної поліції - відвідування магазинів для задоволення побутових потреб;

-повідомляти суд про засоби зв`язку та їх зміну;

-утримуватися від спілкування у будь-який спосіб особисто або через третіх осіб із потерпілими у справі та особами, що зазначені у реєстрі досудового розслідування, як свідки;

-носити електронний засіб контролю

Строк дії ухвали встановити в 2 місяці - до 13 вересня 2021 року.

ОСОБА_4 негайно доставити до житла за адресою: АДРЕСА_1 , після чого звільнити його з-під варти.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ = ОСОБА_13 =