ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 605/249/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/106/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 cт.122 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000024 від 19 лютого 2020 року, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 20 січня 2020 року, -

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 ,

уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, непрацюючого, одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік 6 місяців.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, покладено на засудженого ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 7 132,48 грн та моральну шкоду в сумі 60000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 18 лютого 2020 року близько 15 години 00 хвилин (точного часу досудовим розслідуванням та судом не встановлено), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля будинку сільського клубу, що в АДРЕСА_1 , вступив у словесний конфлікт із ОСОБА_11 , жителем цього ж села. З метою припинення даного конфлікту у суперечку втрутився потерпілий ОСОБА_8 .. В цей час у обвинуваченого виник злочинний умисел, спрямований на спричинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому.

Реалізовуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 у вказаний вище час та місці, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході словесного конфлікту з ОСОБА_11 , який виник через невдоволення ОСОБА_7 якістю доріг та станом освітлення с. Носів Підгаєцького району Тернопільської області, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_8 , який втрутився у конфлікт з наміром його припинити, удар кулаком правої руки в область обличчя, а саме щелепи зліва, після чого наніс ще один удар кулаком лівої руки в область обличчя, а потім удар кулаком правої руки в область лівої частини обличчя, чим спричинив останньому травму голови з проявами черепно-мозкової травми у вигляді забиття головного мозку середнього ступеня і внутрішньо-мозковим крововиливом скроневої та острівцевої часток лівої півкулі головного мозку, перелом суглобового відростка нижньої щелепи зліва, що за ступенем тяжкості належать до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 вважає вирок суду стосовно призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 законним, обґрунтованим та справедливим.

Вирок в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальної шкоди вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, що ґрунтується на припущеннях щодо понесених матеріальних витрат.

На думку апелянта суд першої інстанції належним чином не перевірив обґрунтованість позовних вимог і неправильно визначив розмір відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.

Вказує, що в порушення вимог ст.ст.229, 235 ЦПК України суд не досліджував та не оголошував у судовому засіданні доказів понесених потерпілим матеріальних витрат, у зв`язку з чим зробив неправильний висновок, що потерпілим не надано достатніх допустимих доказів, якими підтверджується обґрунтованість цивільного позову

Зазначає, що суд не взяв до уваги розрахунок по втраті працездатності в зв`язку з перебуванням на лікарняному, де вказано, що різниця між заробітною платою та виплатах по лікарняних листах становить 36 434, 00 грн.

Також звертає увагу, що суд не врахував витрати потерпілого на придбання ліків на суму 24 880, 06 грн., що підтверджується квитанціями та чеками, які узгоджуються з призначеним потерпілому ОСОБА_8 лікуванням.

Посилається на те, що суд безпідставно відхилив заяву про збільшення позовних вимог в зв`язку з втратою позивачем працездатності внаслідок інвалідності та не взяв до уваги довідку № 490253 до акта огляду медико-соціальної експертною комісією про протипоказання роботи з психофізичним навантаженням.

Вважає, що суд не врахував як доказ звільнення його з роботи - копію пенсійного посвідчення та копію довідки про розмір пенсії.

На підставі вище наведеного просить вирок Підгаєцького районного суду Тернопільської області змінити в частині задоволення цивільного позову та задовольнити цивільний позов в повному обсязі, в решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; потерпілого ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу та, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просять змінити вирок Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 20 січня 2020 року в частині вирішення цивільного позову та задовольнити цивільний позов в частині відшкодування матеріальних витрат в повному обсязі, а в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та стягнення моральної шкоди вирок залишити без змін; прокурора, який вважає за необхідне змінити вирок та збільшити суму відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди; обвинуваченого ОСОБА_7 , який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження; провівши частково судове слідство та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які належно оцінені судом і в апеляції не оскаржується. Також не оскаржується вирок в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апелянта про недотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону під час вирішення цивільного позову, поданого потерпілим ОСОБА_8 , в частині відкошування матеріальної шкоди, заподіяної обвинуваченим ОСОБА_7 .

Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За змістом ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Так, згідно приписів ст.2 КПК України, якою визначено завдання кримінального провадження, міститься вимога, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

Належна правова процедура є однією з найважливіших правових концепцій, яка являє собою юридичну вимогу, згідно з якою держава повинна поважати всі юридичні права, які належать особі.

Відповідно до ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні вимоги щодо дослідження доказів під час розгляду цивільного позову передбачені приписами ст.229 ЦПК України, за змістом якої суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Частиною 2 ст.229 ЦПК визначено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом, а отже, судове рішення, відповідно до статті 370 цього Кодексу, не може бути визнано законним і обґрунтованим і, згідно з частиною першою статті 412 КПК України, підлягає скасуванню.

Усупереч таким вимогам закону, суд першої інстанції обґрунтував сій висновок про часткове задоволення цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, доказами, які ним фактично не досліджувалися згідно правил, визначених ст.23 КПК України та ст.229 ЦПК України.

Зокрема, місцевий суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо відшкодування матеріальної шкоди, зазначеної потерпілим у цивільному позові, навів у вироку відомості з виписки № 03236 із медичної медичної картки стаціонарного хворого від 20 березня 2020 року; виписки з історій хвороби стаціонарного хворого за № 00490 та № 00897; довідки про доходи № 53 від 01 червня 2020 року; індивідуальної програми реабілітації інваліда № 632 від 06 серпня 2020 року.

Також, мотиви суду щодо часткового задоволення цивільного позову ґрунтуються на довідці до акту огляду МСЕК серії 121 ААБ № 490263 від 06 серпня 2020 року; листків непрацездатності; виписки з амбулаторної картки хворого за № 87; консиліуму від 25 травня 2020 року; копіях фіскальних чеків про придбання медичних препаратів; відомостях про проведення КТ головного мозку; додатку до епікризу медичної картки стаціонарного хворого.

Взявши за основу вищевказані документальні докази, суд першої інстанції мотивував свій висновок про часткове задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_8 щодо відшкодування йому матеріальної шкоди.

Проте, як слідує із звукозапису судового засідання, жоден з цих доказів, аналіз яких наведено судом у вироку, під час судового засідання безпосередньо не досліджувався.

Таким чином, під час розгляду кримінального провадження, в частині вирішення цивільного позову, заявленого потерпілим, судом першої інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, що в свою чергу ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення в цій частині, та, у відповідності з вимогами п.1 ч.1 ст.412 КПК України є підставою для скасування такого рішення.

Під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції жоден з учасників судового провадження не заявляв клопотань в порядку ч.3 ст.404 КПК України про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження щодо розгляду цивільного позову, чи дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, із дотриманням вимог ст. 404 КПК України, тому вони не можуть бути досліджені під час апеляційного розгляду, що позбавляє можливості дати їм відповідну правову оцінку чи вважати доведеними додаткові обставини, ніж ті, які вказані у вироку суду першої інстанції, оскільки судове рішення може бути обґрунтовано лише доказами, що безпосередньо досліджені судом.

Характер таких порушень, допущених судом першої інстанції при ухваленні вироку, не дає можливості усунути їх під час апеляційного розгляду, а тому у відповідності до ст.415 КПК України, з урахуванням загальних засад кримінального провадження, визначених приписами ст.7 цього Кодексу, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду, в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування матеріальної шкоди, слід скасувати з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 20 січня 2020 р. відносно ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування матеріальної шкоди скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 20 січня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.