УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув матеріали кримінального провадження №0000627 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Євгенівка Снігурівського району Миколаївської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, непрацюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Кобзарці Снігурівського району Миколаївської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, утриманців не маючого, не офіційно працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , а фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9
обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_11
потерпілий ОСОБА_5
представник потерпілого ОСОБА_6

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Представник потерпілого ОСОБА_5 , адвокат ОСОБА_6 просить вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2021 року відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України скасувати повністю та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Також просить задовольнити цивільний позов в частині моральної шкоди повністю в сумі 100 000,00 грн. порівно з обвинувачених та стягнути додатково матеріальну шкоду в сумі 2475,00 грн. та за послуги адвоката в сумі 3000,00 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 3 (три) місяці.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік з покладенням, відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України, обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік з покладенням, відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України, обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення майнової та моральної шкоди, задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 в солідарному порядку завдану майнову шкоду, в розмірі 6000,00 (шість тисяч) грн. та моральну шкоду, в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 витрати на оплату правової допомоги представника потерпілого, по 2500,00 грн. з кожного.

Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Представник потерпілого, не оскаржуючи доведеності винуватості, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та фактичних обставин справи встановлених судом, вказує, що оскаржуваний вирок потерпілий вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, оскільки, він не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, яке полягає у неправильному та безпідставному звільненні обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Апелянт не погоджується з такою обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , як щире каяття, оскільки їхня поведінка, як під час судового засідання так і після ухвалення судом вироку, не дає змоги зробити таких висновків.

На думку апелянта, суд першої інстанції не надав оцінки та не врахував при призначенні покарання наслідки, що настали від злочинних дій обвинувачених, які свідомо та умисно нанесли потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, з тяжкими для нього наслідками. Також обвинуваченими потерпілому спричинено великих душевних страждань, унаслідок яких порушено особисті життєві та соціальні зв`язки. Наслідки перенесеної моральної травми призвели до появи негативних психоматичних та психоемоційних змін у його поведінці.

Вважає, що виправлення обвинувачених можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, без застосування відносно них положень передбачених ст. 75 КК України.

Окрім того апелянт вказує, що 18 березня 2021 року між потерпілим ОСОБА_5 та нею, адвокатом ОСОБА_6 було укладено договір про надання правової допомоги для участі в апеляційному розгляді, витрати яких складають 3000 грн.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.
В запереченнях прокурор Снігурівського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_12 просить в задоволенні вимог апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 , яка діє в інтересах потерпілого ОСОБА_5 відмовити, а вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2021 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін.
Вказує, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо виду і міри покарання, призначене ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в повній мірі врахував всі обставини кримінального правопорушення, призначив покарання в межах санкції статті обвинувачення, яке належним чином вмотивоване та яке відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та особам обвинувачених.
Щодо цивільного позову, зазначає, що його було задоволено на доведену у судовому засіданні суму.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2019 року о 23 годині 56 хвилин у ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , які перебували у дворі домоволодіння ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник спільний злочинний намір, направлений на спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій злочинний намір ОСОБА_7 , на тому ж місці і в той же час, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, кулаками умисно наніс ОСОБА_5 два удари в обличчя, після чого, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спільно почали наносити удари кулаками, не менше двох ударів кожен, по голові, обличчю та тулубу потерпілого. Згодом, коли ОСОБА_5 став тікати з двору домоволодіння ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , продовжуючи свої спільні злочинні дії, наздогнали його, ОСОБА_7 частиною цегли, яку підняв із землі, наніс удар в область верхньої частини грудей потерпілого, а ОСОБА_8 в цей час завдав потерпілому не менше двох ударів кулаками в область голови та обличчя.

В результаті спільних умисних злочинних дій, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спричинили потерпілому ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження, у вигляді синця в ділянці лівого ока, синців на шиї і грудях, крововиливу в склеру лівого ока; легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді струсу головного мозку і рани на обличчі, та середньої тяжкості тілесні ушкодження, у вигляді перелому верхньої стінки глазниці з переходом на передню стінку лобної пазухи і перелом тіла грудини у верхній третині.

Дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судом кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілого, на підтримку доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно з ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вина обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, наведених у вироку, доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, що, як і кваліфікація дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України апелянтом не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що представник потерпілого фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи»; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання за № 7 від 24 жовтня 2003 року, відповідно до правил ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання у межах, встановлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро покаялись, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, неповнолітнім, інвалідам, особам похилого віку, та призначати більш суворе покарання за злочини, вчиненні на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованої групи, тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, а саме: що він на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні малолітню доньку, непрацюючий, досудову доповідь представника органу пробації, згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, та обставину, яка обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 - врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, а саме: що він на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, неодружений, утриманців не має, працює не офіційно, досудову доповідь представника органу пробації, згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжує покарання.
Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі на визначений у вироку строк передбачений санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, є вірним і достатньо умотивованим, узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

З цими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

Що стосується застосування положень ст. 75 КК України, апеляційний суд приходить до наступного.
Згідно положенням ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 п. 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Звільняючи обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував, що обвинувачені вчинили нетяжке кримінальне правопорушення, за місцем проживання характеризуються позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися, мають сталі соціальні зв`язки, щиро розкаялися у вчиненому, намагалися вибачитися перед потерпілим та добровільно відшкодувати заподіяні кримінальним правопорушенням збитки, також врахував дані досудових доповідей, наданих районним сектором пробації.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_7 , одружений, має на утриманні малолітню доньку, не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, а обвинувачений ОСОБА_8 не одружений, утриманців не має, однак не офіційно працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без відбування основного покарання у виді обмеження волі і, відповідно, їх звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а доводи апелянта в цій частині безпідставними.
Суд також вважає непереконливими доводи представника потерпілого про те, що при ухваленні оскаржуваного вироку обставиною, яка пом`якшує покарання необґрунтовано визнано щире каяття обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, яке їм інкримінуються.

Як ОСОБА_7 так і ОСОБА_8 в судовому засіданні вину у вчиненні кримінального правопорушення визнали повністю, висловили щире каяття у вчиненому, просили вибачення у потерпілого, пропонували добровільно відшкодувати потерпілому заподіяні кримінальним правопорушенням збитки.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно ст. 56 КПК особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред`явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою.

Відповідно до ст.ст.1166, 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення та шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала відповідно до закону.
За наведеного, суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування матеріальної шкоди, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги цивільного позову потерпілого на доведену у судовому засіданні суму, що підтверджується квитанціями, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження (а.к.п. 158-159), з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги потерпілого ОСОБА_5 і стягнув з обвинувачених з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на його користь моральну шкоду в солідарному порядку, в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Таким чином, вказані норми встановлюють загальні правила, відповідно до яких відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому, суд першої інстанції належним чином не врахував характер та тривалість заподіяних йому моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості. Задовольняючи частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував моральні та фізичні страждання останнього, пов`язані з його лікуванням та реабілітацією від отриманих травм, що призвело до стійкого погіршенням стану фізичного і психічного здоров`я.

На переконання колегії суддів, з урахуванням моральних страждань потерпілого ОСОБА_5 , який внаслідок вчиненого кримінального правопорушення зазнав фізичних та психологічних страждань, що негативно впливають на його життя, суд першої інстанції визначив завдану йому моральну шкоду в недостатньому розмірі.

Тому, керуючись ч.1 п.2 ст.407 КПК України та п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України колегія суддів вважає, що слід змінити вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди та збільшити розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому з 10 000 грн. до 50 000 грн. в солідарному порядку з обвинувачених, що не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Також, колегія суддів вважає, що з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_5 підлягають стягненню витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 3000 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 18 березня 2021 року, укладеним між адвокатом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.к.п. 197).
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду підлягає зміні в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 408, 409, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2021 року, стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 змінити в частині вирішення цивільного позову.

На підставі п. 3 ч. 1 ст.408 КПК України збільшити суму, яка підлягає стягненню на користь потерпілого та стягнути із обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_5 в солідарному порядку 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_5 по 1500 грн. з кожного в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу адвоката.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судового рішення.

Головуючий

Судді