ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/221/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строку
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши 14 лютого 2021 р. у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду в м. Тернополі матеріали провадження за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , та адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 25 травня 2021 р. про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 травня 2021 р. у задоволенні клопотань обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт відмовлено, задоволено клопотання прокурора та продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 00 год 00 хв. 21 липня 2021 р. з визначенням розміру застави - 80 (вісімдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 168 160 (сто шістдесят вісім тисяч сто шістдесят) грн. із покладенням на них відповідних обов`язків у випадку її внесення відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого і зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 315, ч. ч. 1, 2 ст. 317 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Тернопіль, жителя АДРЕСА_2 , українця, такого, що не працює, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 315, ч. 1 ст. 317 КК України.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор подав до місцевого суду клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до двох місяців, мотивуючи тим, що ризики, наявність яких стала підставою для застосування щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися, продовжують існувати, а тому, враховуючи особу обвинувачених, тяжкість вчинених ними діянь для уникнення ризиків, які вказані у клопотанні, просив його задовольнити.

Продовжуючи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що останні обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких та тяжких кримінальних правопорушень, а також наявністю існування вказаних у клопотанні ризиків, що дає суду підстави вважати, що в разі не продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 або ж зміні обраного під час досудового розслідування запобіжного заходу, незважаючи на їхні позитивні характеризуючі дані та сімейний стан, вони можуть переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, продовжити вчинення кримінальних правопорушень, перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, незаконно впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження, спотворити або знищити речі, документи, які мають істотне значення для кримінального провадження.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 та захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.
В апеляційних скаргах:
- адвокат ОСОБА_7 простить оскаржувану ухвалу місцевого суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний період доби з 22.00 год. до 06.00 год. за адресою його реєстрації.

Сторона захисту вважає вказану вище ухвалу незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає до скасування.

Зазначає, що ризик переховування від суду є не доведеним, оскільки підзахисний не притягувався раніше до кримінальної відповідальності.

На думку апелянта, існування вищезазначеного ризику нівелює наявність міцних соціальних зв`язків, зокрема, ОСОБА_9 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_12 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.01.2012, має трьох неповнолітніх дітей, що перебувають на утриманні у обвинуваченого, які потребують матеріального забезпечення. Тому оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, апелянт вважає, що він є не доведеним, - стороною обвинувачення не наведено жодних даних, які б підтверджували цей факт, оскільки анкетні дані свідків у даному кримінальному провадженні змінені, що унеможливлює будь-який вплив на них.

Також є недоведеним ризик вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки стороною обвинувачення не повідомлено жодних фактичних даних та не надано доказів наявності наміру вчиняти нові злочини.

У своїх доводах апелянт посилається на те, що згідно протоколу затримання ОСОБА_9 в порядку ч. 4 ст. 208 КПК України останній більше року утримується під вартою, що свідчить про його надмірну тривалість. Обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має переконливо бути продемонстроване органами влади (рішення у справах: Белчев проти Болгарії (Belchev v. Bulgaria), заява № 39270/98, п. 82 від 08 квітня 2004 року; Кастраверт проти Молдови (Castravert v. Moldova), заява № 23393/05 п. 33 від 13 березня 2007 року).

Вказує, що ОСОБА_9 згідно обвинувального акту у відповідності до положень ст. 27 КК України не являється особою, яка організувала вчинення кримінального правопорушення (кримінальних правопорушень) або керувала його (їх) підготовкою чи вчиненням, або яка утворила організовану групу чи злочинну організацію або керувала нею, або особа, яка забезпечувала фінансування чи організовувала приховування кримінально протиправної діяльності організованої групи або злочинної організації. Натомість, згідно обставин кримінального провадження організатор перебуває під запобіжним заходом у виді застави, що не співмірно відповідно до ст. 176 КПК України зі ступенем участі кожного у вчиненні кримінального правопорушення згідно із версією прокуратури.

Зазначає, що визначений судом розмір застави не враховує обставин, що характеризують статус особи обвинуваченого та є непомірним із майновим станом ОСОБА_9 , що в результаті призводить до неможливості на протязі тривалого часу внесення цієї суми застави. Тому, на думку апелянта, визначення ОСОБА_9 заставі в розмірі 80 (вісімдесяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 168 160 (сто шістдесят вісім тисяч сто шістдесят) грн., свідчить про порушення вимог як національного законодавства, так і залишення поза увагою практики ЄСПЛ;

- адвокат ОСОБА_8 просить оскаржувану ухвалу місцевого суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою його реєстрації.

Вважає вказану ухвалу місцевого суду незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

На переконання апелянта, оскаржувана ухвала місцевого суду постановлена всупереч вимогам ст. ст. 177, 184, 199 КПК України, оскільки в ній не міститься будь - яких обґрунтувань наявних ризиків та без посилання на докази, що підтверджують їх існування.

Зазначає, що існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, мотивовано місцевим судом лише тяжкістю інкримінованого його підзахисному кримінального правопорушення.

Апелянт звертає увагу суду на те, що пунктом 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо доведеним органом державної влади.

У своїх доводах апелянт посилається на те, що Європейський суд з прав людини, неодноразово наголошує на тому, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого правопорушення, є неправомірним (справа Латальє проти Франції, у п.51 за скаргою №12369 від 26 червня 1991року; Прокопенко проти України, за скаргою №38717/04 від 14 жовтня 2010 року; Хайредінов проти України, у п.п. 29.41 за скаргою №37466/04 від 20 травня 2010 року; Москаленко проти України, де в п. 36 зазначено, що органи судової влади неодноразово посилались на ймовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачується. Однак Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою.
На переконання апелянта, ризики щодо можливого вчинення іншого кримінального правопорушення, незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, зниження або спотворення будь-яких із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, то вони відсутні, оскільки прокурором під час розгляду клопотання в місцевому суді не надано жодних доказів на підтвердження таких.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_10 перебуває під вартою більше року, судовий розгляд в об`єднаному кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень не завершився, що в сукупності свідчить про тривале перебування обвинуваченого під вартою без здійснення судом розгляду кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення з коротким викладом доводів апеляційних скарг, пояснення обвинувачених та їх захисників на підтримку поданих апеляційних скарг з мотивів, наведених у них, думку прокурора про законність і обґрунтованість ухвали суду та безпідставність доводів сторін азхисту, перевіривши судове рішення в межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, провівши судові дебати, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, Тернопільським міськрайонним судом розглядається кримінальне провадження № 0003245 від 02 листопада 2018 року по обвинуваченню ОСОБА_13 - за ч. ч. 1, 2 ст. 306, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 209 КК України, ОСОБА_9 - за ч. 3 ст. 307, ч. ч. 1, 2 ст. 317, ч. 2 ст. 315 КК України, ОСОБА_14 - за ч. 3 ст. 307, ч. ч. 1, 2 ст. 317, ч. 2 ст. 315 КК України, ОСОБА_10 - за ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 315 КК України, ОСОБА_12 - за ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_15 - за ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_16 - за ч. 3 ст. 307 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що, реалізовуючи свій злочинний умисел по утворенню організованої групи з метою збуту наркотичних засобів та психотропних речовин, в листопаді 2018 року, точний час досудовим розслідування не встановлено, ОСОБА_13 через мережу Інтернет, месенджер «Telegram» підшукав серед споживачів осіб, які б незаконно отримували, зберігали з метою збуту та збували наркотичний засіб чи психотропні речовини, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , у месенджері «Telegram» повідомив їм про свої злочинні наміри та довів до відома деталі вищевказаного злочинного плану.

Вказані особи, бажаючи отримувати власну матеріальну вигоду, керуючись корисливим мотивом, прийняли пропозицію ОСОБА_13 та надали свою добровільну згоду на участь у злочинній групі, діяльність якої спрямовувалася на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів та психотропних речовин.

Всі зазначені особи добровільно та свідомо увійшли до складу організованої групи, усвідомлюючи наслідки своїх дій, зорганізувавшись у стійке об`єднання для вчинення особливо тяжких злочинів, пов`язаних із незаконним перевезенням, зберіганням з метою збуту та збутом наркотичних засобів та психотропних речовин з метою досягнення єдиної мети незаконного отримання прибутку, об`єднаних єдиними планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Свою злочинну діяльність організована група здійснювала згідно заздалегідь розподілених між її учасниками ролей.

ОСОБА_9 , як співвиконавець організованої групи згідно розподілених ОСОБА_13 як організатором функцій:

- виконував вказівки та доручення ОСОБА_13 , пов`язані із незаконною діяльністю групи;

- підібрав та залучив до участі в організованій групі інших її учасників;

- зберігав по місцю свого проживання з метою збуту психотропні речовини та наркотичні засоби;

- особисто збував своїм близьким знайомим наркотичні засоби та психотропні речовини;

- отримував у відділеннях ТОВ «Нова Пошта», що в місті Тернопіль, замовлені ОСОБА_13 наркотичний засіб чи психотропні речовини;

- залишав у непомітних для сторонніх осіб місцях «закладки» із наркотичним засобом та психотропною речовиною, після чого фотографував дане місце, та зазначав його координати;

- надсилав у месенджері «Telegram» ОСОБА_13 текстові повідомлення та графічні файли з місцезнаходженням «закладок» із наркотичним засобом та психотропною речовиною;

- складав звіт злочинної діяльності, який надсилав у месенджері «Telegram» ОСОБА_13 ;

- одержував грошові кошти від незаконної діяльності.

ОСОБА_10 , як співвиконавець організованої групи згідно розподілених ОСОБА_13 як організатором функцій:

- виконував вказівки та доручення ОСОБА_13 , пов`язані із незаконною діяльністю групи;

- зберігав по місцю свого проживання з метою збуту психотропні речовини та наркотичні засоби;

- виготовляв так звані закладки із наркотичним засобом та психотропною речовиною;

- особисто збував своїм близьким знайомим наркотичні засоби та психотропні речовини;

- залишав у непомітних для сторонніх осіб місцях «закладки» із наркотичним засобом та психотропною речовиною, після чого фотографував дане місце, та зазначав його координати;

- надсилав у месенджері «Telegram» ОСОБА_13 текстові повідомлення та графічні файли з місцезнаходженням «закладок» із наркотичним засобом та психотропною речовиною;

- складав звіт злочинної діяльності, який надсилав у месенджері «Telegram» ОСОБА_13 ;

- одержував грошові кошти від незаконної діяльності.

Таким чином, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 зорганізувались у стійке об`єднання організовану групу для вчинення особливо тяжких злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів. Між її учасниками існувала згуртованість та одностайність, постійні міцні внутрішні зв`язки, які ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 підтримували між собою. Організована група була стабільною, що проявлялось у тривалості її існування, системності та детальній організації її функціонування, мала постійний склад. Кожен із учасників групи був обізнаний з єдиним планом організованої групи з розподілом функцій та ролей, спрямованих на досягнення цього плану.

Утворена ОСОБА_13 організована група, до складу якої входили також співвиконавці ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 діяла з листопада 2018 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, вчиняла умисні особливо тяжкі корисливі злочини в сфері незаконного обігу наркотичних засобів і припинила своє існування 20 січня 2020 року внаслідок затримання її учасників співробітниками правоохоронних органів.

Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 25.05.2020 продовжено щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави в сумі 168 160 грн. із покладенням на нього відповідних обов`язків у випадку її внесення. При ухвалені даного рішення місцевий суд згідно вимог кримінального процесуального законодавства не застосував більш м`які запобіжні заходи, аргументуючи це тим, що такі заходи не будуть достатніми для запобігання ризикам, які передбачені ст. 177 КПК України.

Задовольняючи клопотання прокурора, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що на момент судового розгляду кримінального провадження ризики, передбачені ст.177 КПК України, які стали підставою обрання даного запобіжного заходу, не зменшились та виправдовують подальше тримання особи під вартою.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу, та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

На думку колегії суддів, ухвала місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.

Таким чином, наявність ризиків у межах кримінального провадження ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі "Летельє проти Франції").

Таким чином, продовжуючи строк тримання під вартою, суддя, оцінивши обставини кримінального провадження, врахувавши при цьому характеризуючі дані обвинуваченого, переконливість наявних ризиків, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у випадку визнання їх винними у вчиненні кримінального правопорушення, що їм інкримінуються, дійшов вірного висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та запобігти викладеним у клопотаннях прокурора ризикам, прийшов до вірного висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Що стосується доводів апелянтів про те, що ризики, про наявність яких у своєму клопотанні вказує прокурор, а в оскаржуваній ухвалі - суддя, не доведені, спростовуються наступним.

З урахуванням тяжкості інкримінованих обвинуваченим злочинів, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою на 60 днів для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що інший, більш м`який запобіжний захід, не зможе запобігти вказаним ризикам.

Всі викладені захисниками апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом при продовженні йому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг, не встановлено.

Інші доводи апеляційних скарг спростовуються мотивами, яким керувався суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, а тому колегія суддів вважає за доцільне повторно не відповідати на дані аргументи.

При цьому колегія суддів враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Беручи до уваги те, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані судом під час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дані про осіб обвинувачених, серйозність пред`явленого обвинувачення та тяжкість покарання, що їм загрожує у разі визнання винуватими у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з тримання під вартою на домашній арешт, як про це просять апелянти.

При цьому таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - адвокатів ОСОБА_17 та ОСОБА_8 є непереконливими. Судом при розгляді клопотань було повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційних скаргах доводи не є достатніми для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст. ст. 176, 177, 179, 183, 199, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , та адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 травня 2021 р., якою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 21 липня 2021 р. з визначенням розміру застави - 80 (вісімдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 168 160 (сто шістдесят вісім тисяч сто шістдесят) грн. із покладенням на них відповідних обов`язків у випадку її внесення - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді