В И Р О К
Іменем України
07.05.2021 року м.Мостиська

єдиний унікальний номер:448/313/19
провадження № 1-кп/448/25/21
Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду в м.Мостиська (81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 1/9, Львівської області) кримінальне провадження №0000253 від 23.11.2018 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рівне Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.305 та ч.2 ст.307 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
обвинувачений ОСОБА_4 ,
його захисник-адвокат ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и в:
Судом визнано доведеним, що 07.12.2018р., громадянин України ОСОБА_4 , використовуючи невстановлений досудовим розслідуванням автотранспортний засіб та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 шляхом перетину державного кордону України через пункт пропуску «Шегині», що розташований у Мостиському районі Львівської області на кордоні з Республікою Польщею, прибув до зазначеної держави з метою здобуття за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, пігулок, що містять у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено МДМА (3,4 метилендіоксиметамфетамін), для подальшої контрабанди вказаної особливо небезпечної психотропної речовини та збуту на території України.

В період з 07.12.2018р., по 17.12.2018р. ОСОБА_4 , перебуваючи на території Республіки Польща, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин здобув, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб та час, предмети у вигляді пігулок сірого кольору, що за формою та відтиском нагадують голову фараона та містять у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину МДМА, (3,4-метилендіоксиметамфетамін), у кількості 80 одиниць, для подальшого їх переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю та збуту на території України.

Відповідно до п.8 Порядку видачі дозволів на право ввезення на територію України, вивезення з території України або транзиту через територію України наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №146 від 03.02.1997р., наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори, що ввозяться в Україну без дозволу підлягають затриманню відповідними митницями України.

17.12.2018р. ОСОБА_4 , прямуючи з території Республіки Польщі до України потягом №716 сполученням «Перемишль-Київ» через залізничну станцію «Мостиська-ІІ», використовуючи для перетину державного кордону України паспорт громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , під час перебування потягу в зоні митного контролю, в ході його руху від залізничної станції «Мостиська-ІІ» до залізничної станції «Львів» повідомив співробітників митниці про відсутність будь-яких заборонених у вільному обігу речей, предметів та речовин. Під час проведення митного огляду співробітниками відділу митного оформлення № 2 митного посту «Львів-Поштовий» Львівської митниці ДФС України у особистих речах ОСОБА_4 , а саме: у чорно сірій спортивній сумці виявлено поліетиленовий пакет із вмістом 80 одиниць предметів, ззовні схожих на пігулки сірого кольору, що за формою і відтиском нагадують голову фараона.

Згідно висновку експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України № 216/5 від 20.12.2018р. надана на дослідження таблетована речовина сірого кольору у вигляді таблеток та фрагментів таблеток (77 цілих таблеток та 3 пошкоджених таблетки у фрагментах) в своєму складі містить-МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін), вміст МДМА в таблетованій речовині становить 9,985г.

МДМА є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено відповідно до Таблиці І Списку 2 «Особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено» Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою КМУ № 770 від 06.05.2000р.

Відповідно до Таблиці невеликих, великих та особливо великих розмірів психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 188 від 01.08.2000р., 9,985 г. особливо небезпечної психотропної речовини МДМА (3,4 метилендіоксиметамфетамін) належить до великих розмірів.

Таким чином, ОСОБА_4 17.12.2018р., зберігав у особистих речах та перевозив з території Республіки Польщі до України потягом №716 сполученням «Перемишль-Київ» особливо небезпечну психотропну речовину «МДМА» вагою 9,985 г., тобто у великому розмірі, з метою подальшого збуту на території України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , вину у інкримінованих йому злочинах на попередніх судових засіданнях визнавав частково, однак після дослідження судом доказів сторони обвинувачення вину визнав повністю, підтвердивши обставини, що наведені у обвинувальному акті. Пояснив, що у грудні місяці 2018 року перебував у РП, зокрема у м.Познань по особистих справах. В подальшому подався до м.Перемишль. Перебуваючи у вказаному населеному пункті, на окраїнах такого знайшов пакунок, у якому були таблетки сірого кольору. Про те, що обіг таких заборонено, він на підсвідомому рівні розумів. Надалі, у нього виник намір перемістити вказані таблетки через державний кордон України, що він і зробив. При перетині кордону, під час огляду його особистих речей працівники прикордонної та митної служб виявили вказані таблетки. Згодом його було затримано працівниками СБУ за вищевказані ним протиправні дії. У вчиненому кається. Просив суд не застосовувати суворої міри покарання. Покликався на те, що після вчинених ним злочинів до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався. На даний час має незадовільний стан здоров`я.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 , просив суд при призначенні покарання його підзахисному врахувати положення ч.1 ст.69 КК України та призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Прокурор ОСОБА_5 , заперечував щодо призначення обвинуваченому покарання нижче нижчої межі встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу (ч.1 ст.69 КК України), оскільки в судовому засіданні не було встановлено жодних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину.

Щире розкаяння обвинуваченого ОСОБА_4 , вже після дослідження судом доказів на його (прокурора) переконання не слід розцінювати як пом`якшуючу обставину, оскільки як на досудовому слідстві так і під час судового розгляду (до моменту дослідження доказів) обвинувачений вину у вчинених ним злочинах заперечував категорично. Лише визнав вину та покаявся, як було ним зазначено вище, після дослідження наданих стороною обвинувачення доказах.

Потерпілі в кримінальному провадженні відсутні.

Крім визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини у вчиненому, його вина повністю та об`єктивно стверджується наступними доказами по справі досліджені судом:
- показаннями свідка ОСОБА_7 , який в судовому засідання показав, що 17.12.2018 року виконував наказ на охорону державного кордону України, був залучений до огляду потягу №716 сполучення «Перемишль-Київ» у складі прикордонного наряду. Зазначив, що окрім прикордонників огляд потягу здійснювали також співробітники митниці ДФС. Покликався на те, що під час спільного огляду вказаного вище потягу було виявлено громадянина ОСОБА_4 , якому в подальшому було запропоновано показати особисті речі. Під час огляду особистих речей, зокрема сумки, у такій було виявлено целофановий пакет, в якому були пігулки сірого кольору. На питання де взяв вказані пігулки, то обвинувачений зазначив, що такі знайшов у м.Перемишль РП, і вирішив в подальшому перемістити такі через державний кордон України. Про те, що обіг вказаних пігулок заборонено, обвинуваченому відомо не було, про що останній зазначив при розмові з прикордонниками та митниками;

- показаннями свідка ОСОБА_8 , який в судовому засідання показав, що 17.12.2018 року згідно графіку-розподілу функціональних обов`язків здійснював митне оформлення пасажирського потягу №716 сполучення «Перемишль-Київ». Вказував, що у ході митного оформлення вказаного потягу, який слідував із РП серед пасажирів був громадянин ОСОБА_4 , якому в подальшому було запропоновано показати особисті речі. При огляді особистих речей, зокрема у спортивній сумці вказаної особи було виявлено целофановий пакет, в якому були таблетки сірого кольору. На запитання де взяв вказані таблетки, то обвинувачений ствердив, що такі знайшов у м.Перемишль та мав намір перемістити через державний кордон України.

Показання вказаних свідків є логічними, послідовними, взаємодоповнюючими, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів в їх достовірності, а тому суд визнає їх належними та допустимими доказами вини обвинуваченого ОСОБА_4 , в пред`явленому обвинуваченні за наведених вище фактичних обставин.
Судом повно та всебічно досліджено докази, що містяться у матеріалах кримінального провадження, які були надані суду стороною обвинувачення та стороною захисту, зокрема:

- рапорт ст. о/у в ОВС ГВ БКОЗ ГУ СБУ у м.Києві та Київській області ОСОБА_9 , про виявлення кримінального правопорушення від 04.12.2018 року;

- витяг з ЄРДР №0000253 від 05.12.2018 року, з якого відомо, що 17.12.2018 року гр.України ОСОБА_4 , 1977р.н., вчинив контрабанду особливо небезпечної психотропної речовини МДМА, обіг якої заборонено, у великому розмірі, а саме її переміщення через митний кордон України, з приховуванням від митного контролю;

- протокол огляду місця події сумки громадянина України ОСОБА_4 , у службовому кабінеті митного поста «Львів поштовий» за адресою: м.Львів, площа Двірцева, 1, Львівської області;

- протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 17.12.2018 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_8 від 17.12.2018 року;

- лист головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02.01.2019 року щодо перетинання державного кордону України громадянином України ОСОБА_10 ;

- висновок експерта №216/5 від 20.12.2018 року, з якого відомо, що надана на дослідження таблетована речовина сірого кольору у вигляді таблеток та фрагментів таблеток (77 цілих таблеток та 3 пошкоджених таблеток у фрагментах) в своєму складі містять МДМА (3,4 метилендіоксиметамфетамін).

МДМА є особливо небезпечної психотропною речовиною, обіг якої заборонено.

Загальна маса таблетованої речовини становить 39,780г. Вміст МДМА в таблетованій речовині становить 25,1%. Загальна маса МДМА, що міститься в таблетованій речовині становить 9,985г.

Дослідивши надані сторонами кримінального провадження докази та даючи їм належну правову оцінку, суд приходить до наступного.

Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам (ч.1 ст.1 КК України).

Завданням кримінального провадження, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Відповідно до ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд при розгляді кримінального провадження досліджує докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, аналізує їх та дає оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною першою статті 85 КПК України встановлено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При розгляді вказаного обвинувального акту в суді, судом всім учасникам провадження було створено належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, зокрема були допитані всі заявлені свідки та вирішені заявлені клопотання.

Будь-яких належних та допустимих доказів захисту на спростування доказів обвинувачення стороною захисту, під час судового розгляду суду не надано.

Судом встановлено, що всі докази, досліджені в судовому засіданні і покладені в основу вироку, є достовірними, допустимими і достатніми, які повною мірою підтверджують встановлені в суді фактичні обставини по справі.

Суд вважає за необхідним зазначити, що судовий розгляд кримінального провадження проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, що передбачено ч.1 ст.337 КПК України.

В силу вимог ст.ст. 370, 373 КПК України суд обґрунтовує вирок лише на доказах, які були розглянуті у судовому засіданні і обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Щодо клопотання сторони захисту про призначення обвинуваченому покарання на підставі ч.1 ст.69 КК України, то з даного приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ч.1 ст.69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотне знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, зокрема, за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Положення статті 69 КК України надає суду право в особливих, виняткових випадків скоригувати вимогу загальних засад призначення покарання, закріплену ст.65 КК і призначити більш м`яке покарання порівняно з тим, яке передбачене в конкретній санкції статті Особливої частини КК за вчинений злочин.

Підставами для призначення більш м`якого покарання в ст.69 КК України визначено дві групи чинників, які певним чином характеризують вчинений злочин і особу винного: - наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину та дані, що характеризують особу винного.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Разом з тим, як було встановлено в судовому засіданні об`єктивних даних, які б свідчили про щире каяття обвинуваченого ОСОБА_4 , встановлено не було, оскільки такий як на досудовому слідстві так і під час розгляду справи в суді (до моменту дослідження доказів) вину у вчинених злочинах категорично заперечував, а лише після дослідження наданих стороною обвинувачення доказів, вину визнав повністю, щиро покаявшись у вчиненому, що в свою чергу на переконання суду не є достатньою підставою, яка б достеменно давала підстави стверджувати, що обвинувачений щиро кається у вчинених злочинах, і відповідно є достатніми підставами для застосування ч.1 ст.69 КК України, як того просив в дебатах адвокат.

Окрім цього, застосування ч.1 ст.69 КК України має місце лише за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотне знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, проте в судовому засіданні таких обставин судом встановлено не було; в обвинувальному акті такі також не зазначено.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 , доведеною у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень злочинів та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за:

- ч.2 ст.305 КК України контрабанда психотропних речовин, тобто їх переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, предметом якого була особливо небезпечна психотропна речовина, у великих розмірах;

- ч.2 ст.307 КК України незаконне зберігання та перевезення з метою збуту психотропних речовин, предметом якого була особливо небезпечна психотропна речовина, у великих розмірах.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018р. (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018р. (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018р. (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зазначив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020р. (справа №716/1224/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, у відповідності до вимог ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначаючи ступінь небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема характеру вчинених дій, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення, які згідно ст.12 КК України є тяжкими злочинами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.66 КК України, - є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.67 КК України, судом не встановлено.

Що стосується питання осудності обвинуваченого ОСОБА_4 , суд керується тим, що його поведінка в ході досудового слідства та в судовому засіданні була адекватною, свої пояснення він надавав послідовно та змістовно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, а тому на стійке переконання суду обвинувачений є осудною особою.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 , під час кримінального провадження розповідав про обставини, які повністю викривають його у вчинених кримінальних правопорушеннях, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, внаслідок вчинених кримінальних правопорушень тяжких наслідків не настало, враховуючи обставини справи, а також особу обвинуваченого, котрий вперше притягається до кримінальної відповідальності, після вчинення даних злочинів до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, виключно позитивно характеризується за місцем праці, проживає із співмешканкою, з якою виховує двох неповнолітніх дітей, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, має незадовільний стан здоров`я (діагноз: МКБ10), його роль у скоєному злочині та поведінку до і після вчинення злочинів.

Приймаючи до уваги наведені обставини в сукупності, суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_4 , можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, призначивши такому покарання у виді позбавлення волі.

При призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_4 слід керуватись положеннями ч.1 ст.70 КК України, а саме при сукупності злочинів, суд призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 , додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону, у виді конфіскації майна, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.

Отже, враховуючи зазначені роз`яснення, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 , додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді конфіскації майна.

Саме такий вид покарання, на думку суду, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання і є найбільш доцільною, достатньою для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Суд дійшов глибокого переконання, що таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Цивільні позови по даному кримінальному провадженні, не заявлено.

Заходи забезпечення у виді арешту, які накладені на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 23.01.2019 року підлягають скасуванню.

Питання речових доказів необхідно вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати на підставі ст.ст.124, 126 КПК України слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 , в дохід держави.

Вирішуючи питання про зарахування обвинуваченому ОСОБА_4 , строку попереднього ув`язнення у строк покарання суд зазначає наступне.
У даній справі обвинувачений ОСОБА_4 утримувався під вартою у період з 26.12.2018р., і до 21.03.2019р. включно.

Злочин учинено у грудні 2018 року.

Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 у справі №663/537/17, а також наведене вище, ОСОБА_4 слід зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 26.12.2018 року по 21.03.2019р. включно, - із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішуючи клопотання прокурора про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу, - із застави на тримання під вартою, то з даного приводу суд зазначає наступне.
Згідно ст.374 КПК України суд при ухваленні вироку вирішує питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ухвал Печерського районного суду м.Києва від 26.12.2018р. та від 08.02.2019р. відповідно, застосовано запобіжний захід до ОСОБА_4 , - тримання під вартою, котрий було продовжено. Крім того визначено розмір застави.

Згідно повідомлення Державної установи «Київський слідчий ізолятор», 22.03.2019 року ОСОБА_4 , було звільнено із Державної установи «Київський слідчий ізолятор», оскільки було внесено заставу, визначену, відповідно до ухвали Печерського районного суду м.Києва.

З огляду на належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 , під час судового розгляду, з метою забезпечення виконання зазначеного вироку суду, запобіжний захід у виді застави належить залишити без змін до набрання вироком законної сили, яке на переконання суду, буде достатнім заходом для зазначеного.

Відповідно до положень п.11 ст.182 КПК України, враховуючи відсутність підстав для звернення застави у дохід держави, внесеної застоводавцем ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд вважає за необхідне після набрання вироком суду законної сили повернути суму застави, внесеної останнім.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-376 КПК України, суд
у х в а л и в:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч.2 ст.305 КК України та ч.2 ст.307 КК України, і призначити йому покарання:

- за ч.2 ст.305 КК України 8 (вісім) років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ч.2 ст.307 КК України - 7 (сім) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

Згідно із вимогами ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст.305 КК України та ч.2 ст.307 КК України, шляхом поглинення менш суворого більш суворим покаранням, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання 8 (вісім) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

До набрання вироком законної сили, залишити ОСОБА_4 , запобіжний захід у вигляді застави.

Після набрання вказаним вироком законної сили повернути ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за його заявою грошові кошти у якості застави за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 21144 (двадцять однієї тисячі сто сорок чотири) гривні.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк покарання час його попереднього ув`язнення з 26.12.2018 року по 21.03.2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 , необхідно рахувати з моменту (часу) приведення вироку до виконання.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженні, не заявлено.

Заходи забезпечення у виді арешту, які накладені на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 23.01.2019 року підлягають скасуванню.

Речові докази: предмети, котрі упаковані у поліетиленовий пакет синього кольору, горловина якого зав`язана та прошита ниткою білого кольору, кінці якої обклеєні фрагментом паперу із відтиском на ньому печатки «Служба безпеки України*Для речових доказів, об`єктів дослідження та зразків №7» із підписом експерта, згідно висновку №216/5 від 20.12.2018, у складі наданих на дослідження предметів міститься особливо небезпечна психотропна речовина МДМА (3,4 - метилендіоксиметамфетамін), обіг якої заборонено. Загальна маса МДМА, що міститься в наданих на дослідження предметах, становить 9,985 г., котрі знаходяться у кімнаті зберігання речових доказів СУ ГУ СБУ у м.Києві та Київській області, - знищити.

Речовий доказ: мобільний телефон марки «Samsung» imei: НОМЕР_2 із сім-картою мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_3 , - конфіскувати в дохід держави.

Речові докази: два квитки на потяг «Przemys61- Kyiv-Pas» 17.12 №389468181 та № НОМЕР_4 , котрі знаходяться при матеріалах кримінального провадження, - залишити при матеріалах кримінального провадження №0000253.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертизи науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз СБ України №216/5 від 20.12.2018 року в сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) гривень (реквізити для оплати: р/р 7395 в ДКСУ у м.Києві, Код: 820172, ).

На вирок протягом 30-ти діб з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області.

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок виготовлено та підписано суддею у нарадчій кімнаті 07.05.2021 року.

Суддя ОСОБА_1