Справа №573/596/21 Головуючий у суді у 1 інстанції -
Номер провадження 11-п/816/102/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
Іменем України

17 травня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми подання голови Білопільського районного суду Сумської області ОСОБА_5 щодо направлення кримінального провадження № 573/596/21 на розгляд іншого суду,

установила:

11.05.2021 до Сумського апеляційного суду надійшло подання голови Білопільського районного суду Сумської області щодо направлення вказаного кримінального провадження на розгляд іншого суду, яке обґрунтоване тим, що після заявлених суддями районного суду самовідводів та їх задоволення відповідними ухвалами цього суду, неможливо утворити склад суду для розгляду кримінального провадження.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду подання голови місцевого суду, сторони судового провадження в судове засідання не з`явились, будь-яких заяв чи клопотань від них про відкладення судового розгляду не надходило, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд у відсутності сторін кримінального провадження, явка яких не є обов`язковою з огляду на вимоги ч. 4 ст. 34 КПК.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи подання голови суду, колегія суддів вважає, що подання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом, а суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 1-2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства, а згідно ч. 1 ст. 6 цього Закону, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом, а згідно ч. 1-2 ст. 8 цього Закону ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб.

Відповідно ч. 4-5 ст. 15 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційною (автоматизованою) системою у порядку, визначеному процесуальним законом. Справи розподіляються, крім іншого, з урахуванням заборони брати участь у перегляді рішень для судді, який брав участь в ухваленні судового рішення, про перегляд якого порушується питання (крім перегляду за нововиявленими обставинами), а також інших передбачених законом випадків, через які суддя не може здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді судових справ.

Кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо після задоволення відводів (самовідводів) чи в інших випадках неможливо утворити склад суду для судового розгляду (п. 2 ч. 1 ст. 34 КПК). Питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала (ч. 2 ст. 34 КПК). Спори про підсудність між судами не допускаються (ч. 5 ст. 34 КПК).

Згідно подання голови суду станом на 06.05.2021 в Білопільському районному суді Сумської області працює 4 суддів, із яких суддя ОСОБА_6 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а інші судді ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заявили самовідводи, які були задоволені відповідними ухвалами суддів цього суду. При цьому підставами для самовідводів судді вказали п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК, згідно якого суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості. Такою упередженістю зокрема, суддя ОСОБА_9 вважала «розгляд аналогічного клопотання засудженого ОСОБА_10 під її головуванням, у задоволенні якого було відмовлено за непідсудністю», під головуванням судді ОСОБА_7 «кримінальне провадження за аналогічним клопотанням засудженого ОСОБА_10 було направлено до Сумського апеляційного суду для визначення підсудності», а суддя ОСОБА_5 «розглянула аналогічне клопотання засудженого та відмовила в його задоволенні», тобто висловили власну правову позицію, що унеможливлює їх участь при повторному розгляді.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК, суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості, а згідно ч. 1 ст. 80 цього Кодексу за наявності підстав, передбачених ст. 75-79 КПК, суддя зобов`язаний заявити самовідвід. При цьому відвід повинен бути вмотивованим (ч. 5 ст. 80 КПК) і одночасно необхідно зауважити, що підстави недопустимості повторної участі судді в кримінальному провадженні наведені у ст. 76 КПК і їх перелік є вичерпним.

Аналізуючи зазначені вимоги закону, колегія суддів приходить до переконання, що головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду конкретної справи, а мета самовідводу запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді, оскільки кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом (ст. 6 Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод). При цьому незалежність судів є прерогативою (привілеєм), що надається не на користь власних інтересів суддів, а на користь забезпечення верховенства закону та в інтересах тих осіб, що покладають надію на правосуддя. Незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів, які повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає на здатність судді приймати незалежні рішення (Висновок № 1 (2001) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів).

Підходи до встановлення наявності упередженості та безсторонності суддів викладені у рішеннях ЄСПЛ (зокрема, справа «Мироненко та Мартиненко проти України», п. 66, 69, 70), згідно яких наявність безсторонності має визначатися для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за допомогою об`єктивного та суб`єктивного критеріїв. У кожній окремій справі необхідно визначити, чи мають стосунки, які розглядаються, такі природу і ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім. Застосовуючи об`єктивний критерій, необхідно з`ясувати, чи існують певні факти, які можуть бути підставою для сумніву в безсторонності судді. У справі «Білуха проти України» (рішення від 09.11.2006) ЄСПЛ констатував, що наявність безсторонності відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (п. 49). При вирішенні питання, чи є у справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (п. 52).

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді. Саме така позиція відображена у п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 № 2006/23, та ст. 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22.02.2013.

Коментарем до Кодексу суддівської етики, затвердженим рішенням РСУ від 04.02.2016 № 1, роз`яснено, що суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але повинен бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. Довіра з формуванням суспільної думки націлена на правомірні очікування з боку громадськості певної моделі поведінки від суддів, що втілюється у ефективному відправленні судочинства і виступає мірою реалізації завдань справедливого суду. Моральна складова суддівської етики вимагає від суддів дотримання правил поведінки, які включають в себе як загальновизнані норми моралі, що існують в суспільстві, так і стандарти, що регулюють службову діяльність, тобто вимоги, встановлені законодавством до професії, та стандарти, що стосуються позаслужбової поведінки й іншої дозволеної діяльності. Лише високопрофесійна, моральна, етична поведінка судді здатна викликати повагу до суду та забезпечити впевненість учасників судового процесу і відвідувачів суду в неупереджених результатах розгляду справи. Відчуття упередженості це формування у судді до тієї чи іншої людини, яка є учасником судового розгляду, власного ставлення, заснованого не на об`єктивному критерії, а на особистих симпатіях або антипатіях. Зловживання правом на самовідвід не допускається. У цьому контексті зловживання правом на самовідвід означає недобросовісне використання суддею незначного приводу для того, щоб уникнути розгляду справи. Заявлення суддею самовідводу є допустимим лише у разі неможливості ухвалення суддею об`єктивного рішення у справі.

Пунктом 1.5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998) встановлено, що суддя зобов`язаний підтримувати високий рівень компетентності, необхідний для вирішення справ у кожному конкретному випадку, оскільки від рішення судді залежать гарантії та права особи.

Таким чином, під час розгляду подання голови суду колегією суддів було встановлено, що судді Білопільського районного суду Сумської області ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не дотримались наведених вище правил заявлення самовідводів, оскільки у висловлених ними мотивах відсутній об`єктивний критерій їхньої безсторонності, який у цьому випадку є обов`язковим, а відвід повинен бути вмотивованим (ч. 5 ст. 80 КПК), що передбачає наявність належних і достатніх мотивів та підстав для ухвалення рішення про задоволення відводу/самовідводу, і вмотивованість є самостійною вимогою для цього.

Зокрема, викладені у заявах суддів про самовідводи єдиної однотипної для усіх підстави винесення судового рішення за аналогічними клопотаннями засудженого ОСОБА_10 про його звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, не є тією обставиною, що виключає участь судді в кримінальному провадженні (ст. 75 КПК), у тому числі і з підстав недопустимості повторної участі судді в кримінальному провадженні (ст. 76 КПК).

Крім того, колегія суддів вважає, що наведені суддями підстави для самовідводу не свідчать про будь-яку упередженість чи безсторонність цих суддів, їх побічну чи пряму зацікавленість щодо майбутніх результатів розгляду зазначеного вище кримінального провадження, наявність певних виключно суб`єктивних внутрішніх переконань щодо порушених засудженим питань, неможливість ухвалення суддями місцевого суду об`єктивного рішення у справі, сумнівів у сторін чи інших осіб щодо неупередженості визначеного у порядку ст. 35 КПК складу суду та забезпечення суддями довіри до судової влади України, збереження та підвищення її авторитету. При цьому у колегії суддів викликає здивування і той факт, що судді районного суду заявили собі самовідводи у той час, коли засуджений ОСОБА_10 безпосередньо ніяких застережень чи побоювань щодо їх упередженості чи безсторонності не висловлював, неможливості ухвалення цими суддями об`єктивного, умотивованого і обґрунтованого рішення за наслідками розгляду його заяви про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку (у тому числі з приводу повторної участі цих суддів) під будь-який сумнів не ставив.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання про необґрунтованість і безпідставність подання голови суду, внаслідок чого вважає за необхідне відмовити у його задоволенні. Одночасно колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно п.п. «д» п. 1 ч. 1 ст. 106 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав умисного або внаслідок недбалості порушення правил щодо відводу (самовідводу), про свідчить дисциплінарна практика ВРП.

Керуючись ст. 34 КПК України,

постановила:

В задоволенні подання голови Білопільського районного суду Сумської області ОСОБА_5 відмовити.

Кримінальне провадження № 573/596/21 за заявою засудженого ОСОБА_11 про його звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку повернути до Білопільського районного суду Сумської області для розгляду по суті.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3