Київський апеляційний суд
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Бутівка Городнянського району Чернігівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Провадження № 11-кп/824/651/2021
Єдиний унікальний № 756/5521/20
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_8
Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та на нього покладено обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Судом першої інстанції вирішено питання стосовно речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 18 вересня 2019 року приблизно о 16 годині 10 хвилин ОСОБА_5 , керуючи технічно справним сідловим тягачем «Renault Magnum DXI 480», номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом «Schmitz S 01», номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по проїзній частині вулиці Полярної зі сторони вулиці Автозаводської у напрямку Мінського проспекту в місті Києві, в порушення пунктів 1.3, 1.5, 1.7, підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 10.1, 18.1 Правил дорожнього руху, зупинившись перед дорожньою розміткою 1.14.3 (нерегульований пішохідний перехід з підвищеною вірогідністю виникнення ДТП), що перед площею Шевченка в місті Києві, усвідомлюючи, що на пішохідному переході найбільш вірогідна поява такої категорії осіб, як діти та люди похилого віку, що вимагає особливої уваги від водіїв, будучи обізнаним, що на пішохідному переході для пішоходів діє право на першочерговий рух, що в будь-який момент дорожня обстановка може змінитися (внаслідок виходу пішоходів на пішохідний перехід), перед початком руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що початок руху транспортного засобу буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, маючи змогу виявити в зовнішнє дзеркало транспортного засобу пішохода ОСОБА_9 , яка наближалась справа до його смуги руху та продовжила рух перед передньою частиною транспортного засобу, розпочав рух вперед та здійснив на неї наїзд, спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона померла на місці пригоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, своєї винуватості у його вчиненні та правильності кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, а саме призначити йому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги обвинувачений зазначає про те, що при призначенні йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами суд не врахував того, що скоєне ним кримінальне правопорушення є необережним, що під час дорожньо-транспортної пригоди він у стані алкогольного сп`яніння не перебував, що він працює водієм і не має іншого джерела заробітку, що його дружина не працює, є інвалідом другої групи і він єдиний годувальник в сім`ї. У зв`язку із цим вказує, що позбавлення його права керувати транспортними засобами позбавить його родину джерела доходів, поставить у скрутне матеріальне становище та може призвести до порушення стійких соціальних зв`язків.

Також звертає увагу на те, що в суді першої інстанції сторона обвинувачення не просила застосувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та що потерпілі і їх представники підтримали позицію обвинувачення про призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки зі звільненням від його відбування з випробуванням та іспитовим строком 2 (два) роки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 в підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження в частині даних, що характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за викладених у вироку обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених і викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Перевіряючи вирок суду в межах апеляційної скарги обвинуваченого стосовно призначеного покарання, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_5 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про його особу, те, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків та наявність тяжкого захворювання. Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Зваживши зазначені обставини, що впливають на захід примусу та на порядок його відбування, врахувавши те, що кримінальне правопорушення скоєне обвинуваченим з необережності, та позицію потерпілих, які не наполягали на призначенні суворого покарання, суд, призначивши ОСОБА_5 основне покарання в межах санкції закону, за яким він визнаний винуватим, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнив його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, визначивши іспитовий строк 3 (три) роки. Також, суд вважав за доцільне призначити ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки з тих підстав, що його поведінка на автошляху є небезпечною для оточуючих.

Колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_5 основного покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням суд першої інстанції врахував всі передбачені ст. ст. 65, 75 КК України обставини, та воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке хоча і є необережним, однак тяжким, конкретним обставинам його скоєння та спричиненим невідворотним наслідкам у виді смерті людини, а також даним про особу обвинуваченого. З огляду на встановлені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу, колегія суддів переконана, що визначений судом розмір основаного покарання у виді позбавлення волі та іспитового строку випробування є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 , попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень і сприятиме досягненню мети покарання, регламентованій у ч. 2 ст. 50 КК України.

Підстав вважати, що розмір призначеного ОСОБА_5 основаного покарання у виді позбавлення волі, як і визначеного іспитового строку випробування, є явно несправедливим внаслідок суворості та підлягає зменшенню колегією суддів не встановлено. Не наведено таких і в апеляційній скарзі обвинуваченого в обґрунтування апеляційних вимог в цій частині.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 в тій частині, що суд несправедливо призначив йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно з вироком, мотивуючи доцільність призначення ОСОБА_5 такого додаткового покарання на строк 2 (два) роки суд вказав про те, що його поведінка на автошляху є небезпечною для оточуючих.

Водночас, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_5 з 2013 року працює водієм у ФОП ОСОБА_10 і це є основним місцем його роботи та джерелом заробітку (а.п. 182, 183), що він фактично утримує сім`ю і є єдиним годувальником, оскільки його дружина ОСОБА_11 , 1959 року народження, не працює, є пенсіонером, інвалідом другої групи та їй протипоказані фізичні навантаження (а.п. 145, 146, 147, 148, 181), у зв`язку із чим позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами залишить його родину без основного джерела доходу, а також вік обвинуваченого і стан здоров`я, обтяжений тяжким захворюванням (а.п. 149), що може ускладнити відшукання нової роботи, не пов`язаної з керуванням транспортними засобами.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу на те, що за даними трудової книжки ОСОБА_5 має значний водійський стаж, починаючи з 1978 року (а.п. 179-180), і жодного разу до адміністративної відповідальності, в тому числі за порушення вимог правил дорожнього руху, не притягувався, що підтверджується довідкою Городнянського відділення поліції (а.п. 150).

Враховуючи наведене, а також ставлення ОСОБА_5 до вчиненого та його поведінку після дорожньо-транспортної пригоди, зокрема те, що він вибачився перед потерпілими, добровільно вжив заходи для відшкодування завданої їм шкоди, при цьому залучив частину коштів внаслідок боргових зобов`язань, незмінну позицію останніх в судах першої та апеляційної інстанції, які просили не застосовувати до нього додаткового покарання (а.п. 136, 198, 199, 200), з огляду на те, що позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами на тривалий час залишить не тільки його, але і його дружину без основного джерела доходу і постановить його родину у скрутне матеріальне становище, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_5 додаткового покарання є необґрунтованими і в даному випадку не відповідають принципам індивідуалізації і справедливості покарання та його меті, визначеній у ч. 2 ст. 50 КК України.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання підлягає зміні в поряду п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України з виключенням призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року в частині призначеного покарання змінити. Виключити з вироку призначене ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3