Справа № 441/971/20 Головуючий у 1 інстанції: Перетятко О.В.
Провадження № 11-кп/811/663/21 Доповідач: Гуцал І. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді Гуцала І.П.,

суддів Гончарук Л.Я., Партики І.В.,

з участю секретаря Манишина О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_1 адвоката Шніцара Андрія Олеговича на ухвалу Городоцького районного суд Львівської області від 2 липня 2021 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000066 від 16 січня 2013 року щодо ОСОБА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а :

ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 2 липня 2021 року строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено до 27 серпня 2021 року включно.

Не погоджуючись з даною ухвалою, захисник ОСОБА_1 адвокат Шніцар О.А. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 2 липня 2021 року скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. Зокрема, вказує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 КПК України.

З клопотання прокурора у кримінальному провадженні про продовження строку тримання під вартою підозра ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами. Разом з тим, усі наведені стороною обвинувачення докази в сукупності, за винятком протоколу допиту свідка ОСОБА_2 , протоколу слідчого експерименту за участю цього ж свідка та даних НСРД, можуть підтвердити лише факт кримінального правопорушення, а не особу, яка його вчинила, оскільки у своїй сукупності не несуть інформації щодо об`єктивних обставин, які б вказували на причетність обвинуваченого до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Стосовно показів свідка ОСОБА_2 , то такі на даний час містяться виключно у вигляді протоколу допиту, що свідчить про недослідження судом вказаних показів безпосередньо у порядку ст. 23 КПК України, хоча такий свідок міг бути допитаний в судовому засіданні за клопотанням сторони обвинувачення. Однак на даний час клопотання про допит свідка стороною обвинувачення не заявлено.

Зазначає, що прокурором свідомо та завідомо приховуються докази, які виправдовують ОСОБА_1 .

Посилається на те, що застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, в тому числі з використанням електронних засобів контролю, зможе в повній мірі забезпечити виконання обвинуваченим всіх його процесуальних обов`язків та унеможливить його переховування від органу досудового розслідування та суду.

Звертає увагу на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не мають місця та не підтверджуються матеріалами справи. Зокрема, відсутні будь-які докази, що ОСОБА_1 має намір переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Також немає доказів того, що обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для справи.

Вказує на те, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_1 вчинялися активні дії щодо ухилення від органу досудового розслідування чи суду, оскільки сам факт перебування ОСОБА_1 у розшуку свідчить хіба про те, що його місцезнаходження не було відоме органу досудового розслідування.

При цьому зазначає, що наявність формальних ризиків без фактичної їх наявності не може слугувати підставою для тримання ОСОБА_1 під вартою, тобто застосуванням найсуворішого виду запобіжного заходу.

Апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката Шніцара А.О. не містить клопотання про її розгляд за участю сторін, а відтак апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані матеріали, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час розгляду клопотання суддею першої інстанції встановлено, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачена відповідальність від семи до п`ятнадцяти років позбавлення волі, а також обставини вчинення кримінального правопорушення.

Також суддею першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого, його вік, сімейний та матеріальний стан, крім того враховано необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі чого суддя місцевого суду дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_1 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_1 колегія суддею місцевого суду враховано не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Доводи захисника про недопустимість доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, то такі, під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою не з`ясовуються, а підлягають перевірці в ході розгляду справи по суті.

Крім того, обвинувачений певний час знаходився у розшуку, що свідчить про схильність обвинуваченого до переховування від органу досудового розслідування, задля уникнення покарання.

Крім цього, оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_3 особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я двох осіб, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого обвинувачується, колегія суддів не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Стосовно того, що до обвинуваченого судом першої інстанції не було застосовано альтернативного запобіжного заходу, то дані доводи не беруться до уваги колегією суддів, оскільки така позиція узгоджується з вимогами п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, якою передбачено право суду не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

З огляду на наведене, колегія суддів першої інстанції прийняла рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняла відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано продовжено раніше застосований до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що менш суворий запобіжні захід, передбачені ст. 176 КПК України, зможе забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 2 липня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_1 адвоката Шніцара Андрія Олеговича без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

Гуцал І.П. Гончарук Л.Я. Партика І.В.