ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/627/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/754/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Маячка Василівського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, не маючий на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 22 травня 2012 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;
2) 13 січня 2014 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 120 годин громадських робіт;
3) 8 лютого 2017 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;
4) 13 вересня 2017 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 5 місяців позбавлення волі. Звільнений 16 січня 2020 року умовно-достроково на невідбутий строк 11 місяців 13 днів,
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року та призначено остаточне покарання у вигляді 5 років 1 дня позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 10 грудня 2020 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 10 грудня 2020 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 1000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2021 року було виправлено описку, допущену у вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2021 року та зазначено, що в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року та призначено остаточне покарання у вигляді 5 років 1 дня позбавлення волі без конфіскації майна.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року було виправлено описку, допущену у вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2021 року та зазначено, що в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року та призначено остаточне покарання у вигляді 5 років 1 дня позбавлення волі без конфіскації майна,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, за наступних обставин.

20 листопада 2020 року, приблизно о 02.00 год., ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , та в подальшому проник до приміщення гаражу, розташованого на території вказаного домоволодіння. Далі, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, з приміщення гаражу викрав майно, яке на праві власності належать ОСОБА_11 , після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, спричинивши матеріальний збиток на загальну суму 4080 гривень.
Крім того, 24 листопада 2020 року, приблизно о 02.00 год., ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 та в подальшому проник до приміщення гаражу, розташованого на території вказаного домоволодіння. Далі, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, з приміщення гаражу викрав майно, що належить ОСОБА_12 , після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, спричинивши матеріальний збиток на загальну суму 1568 гривень 38 копійок.
Крім того, 7 грудня 2020 року, приблизно о 03.00 год., ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 та в подальшому проник до приміщення гаражу, розташованого на території вказаного домоволодіння. Далі, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, з приміщення гаражу викрав майно, яке на праві власності належать ОСОБА_13 , після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, спричинивши матеріальний збиток на загальну суму 7435 гривень.
Крім того, 8 грудня 2020 року, приблизно о 17.00 год., ОСОБА_7 знаходився поблизу кафе «Алдан» по вул. Бородинській, буд. 9/12 в м. Запоріжжі, де познайомився з ОСОБА_10 , з яким в подальшому розпивав спиртні напої біля входу до вищевказаного кафе. Приблизно о 19.00 год., коли ОСОБА_10 відійшов на кілька хвилин, залишивши свої особисті речі на парапеті біля входу до приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_6 , ОСОБА_7 маючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою особистого незаконного збагачення, шляхом вільного доступу, таємно викрав сумку чорного кольору, що належить ОСОБА_10 , в якій знаходились грошові кошти у розмірі 1000 гривень та планшетний персональний комп`ютер вартістю 559 гривень 67 копійок. Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , утримуючи при собі викрадене майно, залишив місце вчиненого кримінального правопорушення та розпорядився ним на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду у загальному розмірі 1559 гривень 67 копійок.
Крім того, 10 грудня 2020 року, приблизно о 02.00 год., ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , повністю огородженого парканом, та в подальшому через не зачинені двері зайшов до приміщення гаражу, розташованого на території вказаного домоволодіння, де знаходився автомобіль марки «ЗАЗ 110247», в кузові синього кольору, державний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_14 , вартістю 26860 гривень 09 копійок. В той час у ОСОБА_7 виник раптовий умисел, спрямований на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом, з метою реалізації якого ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, за допомогою ключа, який він знайшов у приміщенні гаражу, а саме в одному із столів, проник до салону автомобіля «ЗАЗ 110247» та відчинивши ворота гаражу зсередини, викотив автомобіль з території домоволодіння. Після чого, ОСОБА_7 , за допомогою ключа завів вказаний транспортний засіб та розпочав рух, тим самим незаконно заволодів зазначеним транспортним засобом, вартістю 26860 гривень 09 копійок, чим спричинив збиток потерпілому на вказану суму.
Крім того, 10 грудня 2020 року, приблизно о 02.00 год., ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, перелізши через паркан, проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , повністю огородженого парканом, та в подальшому через незачинені двері зайшов до приміщення гаражу, розташованого на території вказаного домоволодіння. Далі, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, з приміщення гаражу викрав майно, що належать ОСОБА_14 , після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, спричинивши останньому матеріальний збиток на загальну суму 1336 гривень 98 копійок.
Крім того, 10 грудня 2020 року, приблизно о 02.30 год., ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , та в подальшому, шляхом підбору ключа, проник до приміщення гаражу та котельні, розташованих на території вказаного домоволодіння. Далі, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, з приміщення котельні викрав майно, яке на праві власності належать ОСОБА_15 , після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, спричинивши матеріальний збиток на загальну суму 16776 гривень 60 копійок.
Крім того, 10 грудня 2020 року, приблизно о 03.00 год., ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , та в подальшому проник до приміщення гаражу, розташованого на території вказаного домоволодіння. Далі, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, з приміщення котельні викрав майно, яке на праві власності належать ОСОБА_16 , після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, спричинивши матеріальний збиток на загальну суму 3817 гривень 64 копійки.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконними у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 1 ст. 70 КК України, оскільки застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим і призначив ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, в той час як попередньо призначив йому за ч. 2 ст. 289 КК України покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Крім того, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України, суд першої інстанції не зазначив, що йому не призначається додаткове покарання.

Просить вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2021 року змінити та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року та призначити остаточне покарання у вигляді 5 років 1 дня позбавлення волі без конфіскації майна.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів вважає, що ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2021 року та 10 лютого 2021 року про виправлення описок у вироку, постановлені в порядку ст. 379 КПК України, не відповідають вимогам кримінального процесуального закону.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України, суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
Як вже було вказано вище, ухвалами Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 5 лютого 2021 року та 10 лютого 2021 року було виправлено описки, допущені у вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2021 року та зазначено, що в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року та призначено остаточне покарання у вигляді 5 років 1 дня позбавлення волі без конфіскації майна (а.с. 184-185, 189-190).

Однак, колегія суддів вважає, що виправлення описки в частині вироку, яка стосується застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, та як наслідок, призначення особі іншого покарання, ніж було призначене вироком суду, є недопустимим, оскільки це змінює зміст проголошеного судового рішення.
Переглядаючи вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність внаслідок того, що призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України, суд першої інстанції не вирішив питання щодо доцільності чи недоцільності призначення йому додаткового покарання у виді конфіскації майна, що суперечить принципу правової визначеності та є неприпустимим.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є, окрім іншого, не застосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінальне правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, санкцією ч. 2 ст. 289 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Виходячи з приписів вказаної норми Закону, посилання на застосування або не застосування додаткового покарання у вироку є обов`язковим.

Разом з тим, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції взагалі не обговорив можливість призначення чи не призначення за ч. 2 ст. 289 КК України додаткового покарання у виді конфіскації майна, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню.

Крім того, призначаючи ОСОБА_7 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд першої інстанції зазначив про призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, в той час як попередньо призначив йому за ч. 2 ст. 289 КК України покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

На переконання колегії суддів, у даному випадку суд першої інстанції допустив очевидну помилку, оскільки застосовуючи при призначенні покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, обвинуваченому ОСОБА_7 не могло бути призначено за сукупністю кримінальних правопорушень інше покарання, ніж у вигляді 5 років позбавлення волі.

Враховуючи те, що прокурор в апеляційній скарзі просив призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, при призначенні покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України просив застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, а при призначенні остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України просив частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року та призначити остаточне покарання у вигляді 5 років 1 дня позбавлення волі без конфіскації майна (тобто остаточний вид і розмір покарання є аналогічним тому, яке призначив суд першої інстанції), колегія суддів вважає, що з урахуванням вимог ст. 420 КПК України підстави для ухвалення нового вироку в частині призначеного покарання відсутні.

Враховуючи, що при постановленні вироку судом першої інстанції було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, а внесення відповідних коректив у вирок з метою приведення його у відповідність з вимогами законності і обґрунтованості, не погіршує становище обвинуваченого, вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України підлягає зміні, а апеляційна скарга прокурора на вирок підлягає задоволенню.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 вересня 2017 року та призначити остаточне покарання у вигляді 5 (п`яти) років 1 (одного) дня позбавлення волі без конфіскації майна.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 334/627/21