ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурора обвинуваченого захисника представника потерпілогоОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0003306 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобам на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту затримання після вступу вироку в законну силу.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта в розмірі 5230,40 грн.

Вирішена доля речових доказів в порядку ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 13.09.2020 року, близько 22 години 22 хвилини, керуючи автомобілем Nissan Leaf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до судової експертизи технічного стану транспортного засобу №4/746 від 16.10.2020 року перебував у технічно-справному стані, та рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці Байди Вишневецького зі сторони вулиці Хрещатик в напрямку до вулиці Гоголя, на перехресті з бульваром Шевченка поблизу будинку № 183 по бульвару Шевченка, проявив неуважність та порушив вимоги: п. 2.3.6), п. 16.11. та дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України.
Під час руху він, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при наближенні до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг та виїзді на перехрестя з другорядної дороги вулиці Байди Вишневецького, не зупинив керований ним транспортний засіб Nissan Leaf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед перехрестям з бульваром Шевченка для надання переваги в русі транспортним засобам, що рухались по головній дорозі, та не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», а продовжив рух прямо та виїхав на перехрестя з бульваром Шевченка, не надав перевагу в русі та допустив зіткнення з автомобілем Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по проїзній частині бульвару Шевченка зі сторони вулиці Святотроїцька в напрямку до вулиці Остафія Дашковича та перетинав перехрестя з вулицею Байди Вишневецького. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_11 від отриманих травм помер на місці пригоди.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у потерпілого ОСОБА_11 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №03-01/809 від 14.09.2020 року, мали місце ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, яка супроводжувалася руйнацією головного мозку, що представлена у вигляді: синця, саден та ран на голові; крововиливів в м`які покрови голови з боку внутрішньої поверхні; численних багатоуламкових переломів кісток лицевого черепа; численних багатоуламкових переломів кісток склепіння та основи черепа; руйнації півкуль головного мозку, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, та які знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.
Спричинення смерті потерпілого ОСОБА_11 , знаходиться в причинному зв`язку, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №4/785 від 22.10.2020 року, з порушенням водієм автомобіля Nissan Leaf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України та п. 16.11 Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, не заперечуючи доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просив вирок суду змінити в частині призначеного покарання, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.ст. 69, 75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції в повній мірі не враховано особу обвинуваченого, який характеризується виключно позитивно, раніше не судимий, має сталі соціальні зв`язки, на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, дружина та батько, який є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, його щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, його відношення до скоєного та поведінку після вчиненого. Те що він приймає активну участь у Соціальному проекті «Студія елементарного музикування», допомагає дітям, в тому числі, з особливими потребами.

Також залишено поза увагою висновки досудової доповіді, згідно яких виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої ймовірності небезпеки для суспільства.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 , правильності кваліфікації його дій, просив вирок суду скасувати через невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину, особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 8 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано характер та ступінь тяжкості наслідків, що настали, а саме смерть молодої людини, які є незворотними та невиправними.

Зазначає, що обвинувачений визнав вину лише під тягарем належних та допустимих доказів сторони обвинувачення, у вчиненому не розкаявся та не вибачився перед батьками загиблої дитини, не вживав жодних заходів по відшкодуванню потерпілим матеріальної та моральної шкоди, а тому суд безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття та позитивну характеристику.

На апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 подали заперечення.

Заслухавши суддю доповідача, думку представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу потерпілого, просив її задовольнити та заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 ; думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу, просили призначити покарання із застосуванням положень ст. 69, ст. 75 КК України, в задоволенні апеляційної скарги потерпілого відмовити; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення обох апеляційних скарг; ознайомившись із матеріалами кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілого та захисника не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обгрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Вказаним вимогам закону вирок районного суду відповідає.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та ніким з учасників судового провадження не оспорюється.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції за ч.2 ст.286 КК України кваліфіковані вірно.

Доводи захисника ОСОБА_8 про суворість призначеного обвинуваченому покарання та необхідність його пом`якшення із застосуванням вимог ст.ст. 69, 75 КК України не знайшли свого обґрунтованого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Згідно приписів ст. 75 КК України - якщо суд при призначенні покарання, в тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу винного, який на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, по місцю проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимий, дані досудової доповіді, думку потерпілого, який просив призначити покарання у вигляді реального позбавлення волі, пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, за відсутності обтяжуючих покарання обставин, обґрунтовано призначив останньому покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України - у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , та призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та із звільненням його від відбування реального покарання на підставі ст. 75 КК України, оскільки вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення хоча є необережним за суб`єктивною стороною, однак відноситься до категорії тяжких злочинів, в результаті дій обвинуваченого настали невідворотні наслідки у вигляді смерті молодої особи - ОСОБА_11 , в той час як життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, крім того, потерпілий ОСОБА_10 наполягав на призначенні реального покарання обвинуваченому у виді 8 років позбавлення волі.
Причиною ДТП стало порушення обвинуваченим ОСОБА_7 вимог ПДР, а саме: знаку 2.1. «Дати дорогу» та пунктів 2.3.б), 16.11, ненадання переваги в русі автомобілю, який рухався головною дорогою.
Вчиняючи відповідне порушення ПДР України ОСОБА_7 повинен був передбачати та усвідомлювати небезпеку, яку він створював для всіх учасників дорожнього руху.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням немає, і його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості в апеляційній скарзі захисника та м`якості призначеного покарання в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_10 не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим або занадто м`яким колегія суддів підстав не вбачає.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції в повній мірі не враховано дані про особу обвинуваченого, який характеризується виключно позитивно, раніше не судимий, має сталі соціальні зв`язки, на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, дружина та батько, який є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, його щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення та дані досудової доповіді, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання, в результаті чого було призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі, тобто не в максимальних межах, передбачених санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

Колегія суддів критично оцінює доводи захисника про те, що обвинувачений просив вибачення у потерпілого та намагався відшкодувати шкоду, спричинену останньому, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ні в ході досудового слідства, ні в суді першої останній не попросив вибачення у потерпілого та не намагався будь-яким чином відшкодувати завдану злочином шкоду, вказані дії обвинувачений почав вчиняти лише після постановлення вироку у даному кримінальному провадженні, під тягарем призначеного судом першої інстанції покарання у виді реального його відбування, хоча потерпілий відмовився отримувати кошти, які йому перераховував обвинувачений в ході апеляційного розгляду справи.

Під час слухання справи апеляційним судом не встановлено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі не є такими, що давали б підстави для призначення покарання ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 69 КК України.

На думку колегії суддів всі дані про особу ОСОБА_7 та обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання, і були враховані судом, у цьому випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Доводи апеляційної скарги потерпілого, які фактично зводяться до призначення більш суворого покарання обвинуваченому , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом при обранні міри покарання у виді позбавлення волі було враховано тяжкість кримінального правопорушення, його наслідки та особу обвинуваченого, інших підстав для погіршення становища обвинуваченого під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено та потерпілим не наведено.

Тому, колегія суддів вважає, що призначене районним судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співрозмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися несправедливим внаслідок м`якості чи суворості, недостатнім для досягнення мети покарання, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілого та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 в частині пом`якшення чи збільшення призначеного ОСОБА_7 покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження районним судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, ч. 1 п. 1 ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді