У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0002165

за апеляційною скаргою керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2020 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

потерпіла ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_9 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0002165 від 06.06.2020 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_8 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

На переконання апелянта, ухвалюючи вказане судове рішення, суд першої інстанції не врахував положення п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК та безпідставно закрив кримінальне провадження у зв`язку із відмовою потерпілої від обвинувачення, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є близькими родичами (син та мати відповідно), на час вчинення кримінального проступку проживали за однією адресою, про що прокурором зазначено у обвинувальному акті.

Просить врахувати, про встановлення судом факту вчинення ОСОБА_6 злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

З посиланням на ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017, вважає, що дії ОСОБА_6 стосовно своєї матері підпадають під ознаки фізичного насильства, як однієї з форм домашнього насильства, а тому судом безпідставно закрито провадження, оскільки вказане рішення суперечить положенням п. 7 ч. 1 ст.284 КПК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.

Потерпіла ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_6 в запереченнях на апеляційну скаргу зазначили, що неприязних стосунків у них не має. Конфлікт був одноразовий. Просять ухвалу суду залишити без змін.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

05 червня 2020 року приблизно о 15.00, у ОСОБА_6 , який знаходячись за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті тривалих особистих неприязних стосунків з матір`ю ОСОБА_8 виник умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень останній.

ОСОБА_6 , реалізуючи свій умисел, на ґрунті тривалих особистих неприязних стосунків із потерпілою, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, кулаком правої руки наніс один удар в область лівої сторони обличчя, після чого почав стискати верхні кінцівки потерпілої смикаючи в бік, заподіявши ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці обличчя та верхньої правої кінцівки, по ступеню тяжкості вказані тілесні пошкодження відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень, що не призвели до короткочасного розладу здоров`я (кожне).

Вказані дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Закриваючи провадження, суд першої інстанції зазначив про те, що потерпіла ОСОБА_8 відмовилась від обвинувачення, наслідки відмови від підтримання обвинувачення ОСОБА_8 зрозумілі, жодних претензій до обвинуваченого не має, дане кримінальне провадження здійснюється у формі приватного обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник не заперечували проти закриття провадження.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника, а також потерпілої ОСОБА_8 , які просили залишити ухвалу без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, кримінальне провадження за ознаками вчинення злочину, передбаченого ст. 125 КК України, є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення і може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України однією із підстав для закриття кримінального провадження є відмова потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 06.12.2017, Кримінальний кодекс України доповнено статтею 126-1, яка передбачає кримінальну відповідальність за домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції враховані при прийнятті рішення.

Як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_6 , знаходячись за місцем свого мешкання, на ґрунті тривалих особистих неприязних стосунків з матір`ю ОСОБА_8 , кулаком правої руки наніс один удар в область лівої сторони обличчя, після чого почав стискати верхні кінцівки потерпілої смикаючи в бік, тим самим спричинив потерпілій легкі тілесні ушкодження, що не призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Як встановлено судом першої інстанції, та вбачається із обвинувального акта, органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_8 надіслала до суду першої інстанції заяву про відмову від обвинувачення ОСОБА_6 (а.с. 27).

Зі змісту технічного носія інформації судового засідання суду першої інстанції від 23.10.2020 р., а також журналу судового засідання, вбачається, що потерпіла примирилась з обвинуваченим та відмовилась від підтримання обвинувачення (а.с. 32).

Під час апеляційного розгляду потерпіла підтвердила про примирення з обвинуваченим, який є її сином. В свою чергу, як потерпіла, так і обвинувачений пояснили, що події 05.06.2020 мали місце вперше, потерпіла заперечувала застосування до неї домашнього насильства, підтвердила, що в суді першої інстанції просила про закриття кримінального провадження, а обвинувачений висловив жаль з приводу вчинення кримінального проступку за ч.1 ст. 125 КК України.

Враховуючи обставини, викладені в обвинувальному акті, які прокурор вважав встановленими, кваліфікацію дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування за ч.1 ст. 125 КК України, а також раптовий характер конфлікту, який винив між обвинуваченим та потерпілою, суд дійшов вважає недоведеною таку ознаку домашнього насильства як умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, про що стверджує прокурор.

До того ж, склад такого злочину, як домашнє насильство визначено ст.126-1 КК України, що є окремим злочином, та підлягає самостійній кваліфікації, і такого обвинувачення ОСОБА_6 не висунуто.

Крім того, обов`язковою умовою визнання судом злочину, пов`язаного із домашнім насильством, є відображення ознак домашнього насильства у формулюванні обвинувачення (зокрема, у повідомленні про підозру, у обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин.

Встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний з домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість від нього захищатись.

Саме таку правову позицію виклала у своєму висновку Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі №453/225/19, провадження №51-4000кмо19 від 12.02.2020.
Разом з тим, матеріали кримінального провадження, а саме зміст викладених фактичних обставин вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, свідчать про те, що ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні злочину, пов`язаного із домашнім насильством, стороною обвинувачення не висувалось.

За наведеного, доводи прокурора про безпідставне закриття кримінального провадження, у зв`язку із відмовою потерпілої ОСОБА_8 від підтримання обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, є такими, що не заслуговують на увагу.

Обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , передбаченої п. 6-1 ч.1 ст. 67 КК України, щодо вчинення кримінального правопорушення у відношенні особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, в обвинувальному акті також не зазначено.

Посилання в обвинувальному акті лише на те, що потерпіла від злочину є членом сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну законом.

Для того, щоб обґрунтувати неможливість закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 7 частини 1 статті 284 КПК України, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.

Докази тому, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати.

Також при вирішенні питання про застосування пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, суд має розглянути докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо.

Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів.

Однак, суду першої інстанції не було надано відомостей, які доводили б, що потерпіла отримала спеціальний захист, передбачений Законом про домашнє насильство, наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно обвинуваченого, взяття на його на профілактичний облік та проведення з ним профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством тощо.

За таких обставин, твердження в апеляційній скарзі прокурора про те, що злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , пов`язаний з домашнім насильством, не ґрунтується на будь-яких обставинах, наведених у обвинувальному акті.

Тому, доводи прокурора про безпідставне закриття кримінального провадження на підставі відмови потерпілої ОСОБА_8 від підтримання обвинувачення не заслуговують на увагу.

При перевірці матеріалів справи в апеляційному порядку не виявлено істотного порушення кримінального процесуального закону, що слугувало б підставою для скасування оскаржуваної ухвали та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2020 року у відношенні ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3