Номер провадження: 11-кп/813/2365/20
Номер справи місцевого суду: 522/3250/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,
захисника обвинуваченої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_14 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2020 по об`єднаному кримінальному провадженню №0003647 від 06.06.2016, №0001262 від 28.03.2016, №0002088 від 23.07.2016, якою відносно:
ОСОБА_9 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Октємберян Вірменія, громадянки України, офіційно не працевлаштована, з середньою освітою, не заміжня, в силу ст.89 КК України не має судимості, зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст.15 п.п. 1, 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 146 КК України, продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.01.2021,

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Бородіно, Тарутинського району, Одеської області, громадянки України, офіційно не працевлаштованої, не заміжньої, з неповною середньою освітою, проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 вважається такою, що не має судимості,

- обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 185 КК України, продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.01.2021,

ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Рені, Одеської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, з середньою освітою, одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , в силу ст. 89 вважається таким, що не має судимості,

-обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146 КК України, продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.01.2021,

ОСОБА_11 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Пенджикент, Ленінобадської області, Таджикістан, громадянки України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованої, не заміжньої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187 КК України, продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.01.2021,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеною ухвалою суду першої інстанції продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 на 60 днів, тобто до 12.01.2021.
Відмовлено в задоволенні клопотань сторони захисту про зміну обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 запобіжного заходу на менш суворий вид запобіжного заходу.
Мотивуючи своє рішення, колегія суддів виходила з того, що прокурором доведено та з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачення ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, санкції яких передбачають покарання у виді довічного позбавлення волі, та інших злочинів, зібрані докази, зазначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування, які судом ще не досліджувалися.
Відповідно до ст. 177 КПК України суд вважав доведеною наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені, з огляду на тяжкість покарання, яке їм загрожує у випадку доведеності їх вини можуть здійснити дії на спроби переховування від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 не мають офіційного джерела прибутку, міцних соціальних зв`язків, оспорюють обвинувачення; незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, яких ще не допитано, оскільки оспорюють обвинувачення, не відшкодували потерпілим заподіяну шкоду; вчинити інше кримінальне правопорушення з огляду на висунутий їм обсяг обвинувачення, відсутність офіційного джерела доходів, заробляння на прожиття злочинним шляхом.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що інші менш суворі види запобіжних заходів на даний час не зможуть забезпечити мети заходів забезпечення кримінального провадження, а відомості, що свідчать на користь обвинувачених, не можуть бути єдиною законною підставою для зміни запобіжного заходу на менш суворий вид через суспільний інтерес у триманні обвинувачених в ізоляції від суспільства.

Вимоги наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 зазначила, що висновки суду в оскаржуваній ухвалі не відповідають фактичним обставинам справи та постановлена з порушенням норм КПК України з таких підстав:

1) судом першої інстанції не взято до уваги, що сторона обвинувачення нехтує порядком розгляду санкції, не надає письмове клопотання про продовження запобіжного заходу з усіма додатками, які його обґрунтовують, чим порушується законність та рівність сторін;

2) судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_7 уже перебувала на домашньому арешті, який не порушувала;

3) за весь час кримінального провадження судом 1-ої інстанції навіть не заслухано обвинувальний акт, за чотири з половиною роки жодного засідання з розгляду справи по суті не відбулось, потерпілі та свідки не допитані не з її вини, а питання розумності строку розгляду кримінального провадження порушено;

4) прокурором не доведено, а суд безпідставно посилається на обґрунтованість її обвинувачення, оскільки жодного доказу у справі досліджено не було, натомість нею виявлені факти фальсифікації матеріалів справи та надане до суду першої інстанції клопотання, на яке вона відповіді не отримала;
5) судом першої інстанції жодного разу не досліджено: яким чином вона перешкоджала слідству за час перебування на домашньому арешті, та чи може вона не знаходячись під вартою здійснювати таке перешкоджання; як вона характеризується за місцем проживання, неофіційного працевлаштування та інші обставини, які мають значення для обрання запобіжного заходу.
Посилаючись на такі доводи обвинувачена ОСОБА_7 просила змінити ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою змінити їй запобіжний захід на домашній арешт.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 зазначив, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою з таких підстав:
1) судом не був здійснений аналіз ризиків, формально зазначених прокурором із урахуванням особливостей даного кримінального провадження та особи обвинуваченої;
2) судом не враховано, що в обґрунтування продовження строку тримання під вартою прокурор заявив про існування формальних ризиків, тяжкість злочину, який відсутній як ризик у ч. 1 ст. 177 КПК України, імовірний вплив на потерпілих та перешкоджання слідству без посилання на докази, які могли б впевнити у законності тривалого утримання під вартою обвинуваченої, однак потерпілі відмовляються приходити до суду;
3) оскаржувана ухвала за своїм змістом дублює всі попередні, в ній не наведено обґрунтування висновків, до яких дійшов суд, та які докази стали підставою того, що ризики є доведеними, окрім того не містить обґрунтування обставин, які не дають підстави суду застосувати більш м`який запобіжний захід відносно ОСОБА_7 .
4) судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_7 уже перебувала на домашньому арешті, який не порушувала, тільки після об`єднання кримінальних проваджень її знову узяли під варту не зазначивши доказів, якими порушувався більш м`який, вже обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Посилаючись на такі доводи захисник ОСОБА_8 просив скасувати ухвалу суду від 13.11.2020 та постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_7 , змінити запобіжний захід на більш м`який у вигляді домашнього арешту та звільнити її з-під варти.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_9 зазначив, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою з таких підстав:
1) ОСОБА_9 понад 4 роки перебуває під вартою, однак по теперішній час стадія судового розгляду так і не розпочата, лише формально продовжується запобіжних захід, що істотно порушує її конституційні права і свободи без достатніх на те правових підстав;
2) ОСОБА_9 має постійне місце проживання та родину в м. Одесі, а її активна позиція свідчить про намір з`ясувати істину та довести свою невинуватість, у зв`язку з чим вона не має намір переховуватись;
3) будь-які інші ризики на даний час відсутні, оскільки наявні в матеріалах провадження докази вилучені, необхідні судові експертизи проведені та свідки допитані, що виключає можливість будь-якого перешкоджання кримінальному провадженню з боку обвинуваченої;
4) ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_9 кримінальних правопорушень не може бути врахована судом першої інстанції при застосуванні та продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на положення ст. 62 Конституції України, згідно з якими особа вважається невинуватою доти, доки її вина не буде встановлена обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили;
5) в подальшому утриманні під вартою не зацікавлена і сторона обвинувачення. Оскільки не обтяжує себе обов`язком звернення із клопотанням про продовження запобіжного заходу, а вказане питання вирішується судом за власною ініціативою.
Посилаючись на такі доводи захисник ОСОБА_10 просив скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2020 та постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_9 та звільнити її з-під варти в залі судового засідання Одеського апеляційного суду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 зазначив, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою з таких підстав:
1) судом не був здійснений аналіз ризиків, формально зазначених прокурором із урахуванням особливостей даного кримінального провадження та особи обвинуваченої, висновки про продовження запобіжного заходу не підтверджуються доказами та нічим, крім тяжкості покарання не мотивуються;
2) судом не враховано, що в обґрунтування продовження строку тримання під вартою прокурор заявив про існування ризиків, тяжкість злочину, імовірний вплив на потерпілих, які відмовились з`являтись до суду, та перешкоджання слідству без посилання на докази, які могли б впевнити у законності тривалого утримання під вартою обвинуваченої;
3) суд не надав оцінку погіршенню стану здоров`я ОСОБА_11 , міцності соціальних зв`язків;
4) обвинувачена знаходиться під вартою тривалий час 4 роки, за цей час суд першої інстанції вирішує питання щодо продовження запобіжного заходу та дійшов лише до оголошення обвинувального акту, який ще не зачитаний.
Посилаючись на такі доводи захисник ОСОБА_15 просив скасувати ухвалу районного суду та змінити ОСОБА_11 запобіжний захід на домашній арешт та звільнити її з-під варти.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 зазначив, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою і такою, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог КПК України з огляду на наступне:
1)в порушення ст. 23 КПК України, суд 1-ої інстанції не дослідивши безпосередньо докази, дійшов висновку, що відносно обвинуваченого ОСОБА_13 такі докази зібрані;
2)суд першої інстанції із разу в раз продовжує запобіжний захід ОСОБА_13 посилаючись лише на тяжкість пред`явленого обвинувачення та не посилається на конкретні факти, не досліджуючи жодні докази існування ризиків, а обґрунтування продовження запобіжного заходу не змінюється, при цьому прокурором клопотання не подається;
3) ОСОБА_13 має родину: одружений та на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей;
4)судом першої інстанції не надано обґрунтованого мотивування неможливості застосування відносно ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, що є другим за суворістю запобіжним заходом, та з огляду на особу ОСОБА_13 зможе в достатній мірі забезпечити виконання покладених на нього обов`язків.
Посилаючись на вище зазначені доводи, захисник ОСОБА_14 просить скасувати хвалу суду першої інстанції в частині продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_13 та постановити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_7 , її захисник ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_10 , ОСОБА_14 підтримали свої апеляційні скарги, а захисник ОСОБА_12 підтримала апеляційну скаргу захисника ОСОБА_15 та просили їх задовольнити.
В свою чергу прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та вмотивованою, та такою, що не підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді, думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Київському районному суді м. Одеси перебуває об`єднане кримінальне провадження №0003647 від 06.06.2016 року, №0001262 від 28.03.2016 року, №0002088 від 23.07.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146 КК України.
Під час судового засідання з розгляду вказаного кримінального провадження ухвалою колегії суддів від 13.11.2020 продовжено дію запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 .
Водночас, ОСОБА_7 обґрунтовувала доводи своєї апеляційної скарги в тому числі тим, що прокурором нехтується порядок розгляду питання щодо продовження запобіжного заходу, додатки, які обґрунтовують клопотання прокурора до суду та обвинуваченій не додаються.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
При цьому, апеляційний суд вкотре зазначає, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вказана норма не зазначає про обов`язкову наявність клопотання прокурора, а лише зобов`язує суд повторно розглянути питання доцільності такого продовження, тому доводи обвинуваченої ОСОБА_7 є безпідставними.
Водночас, згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
З огляду на зазначені обставини, доводи захисника ОСОБА_14 щодо не дослідження доказів сторони обвинувачення в судовому засіданні щодо обвинувачення ОСОБА_13 та незаконності прийняття рішення щодо продовження тримання під вартою є голослівними, оскільки обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.
При цьому, яв встановлено у судовому засіданні, обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 зачитаний та судом почали досліджуватися письмові докази, та рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято, а доводи щодо обґрунтованості пред`явлено прокурором обвинувачення будуть відображені у судовому рішенні відповідно до вимог ст. 374 КПК України, а під час вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд має встановити обставини, які вказують на те, що ризики не зменшились, або з`явились нові.
Окрім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
В свою чергу, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акту прокурор відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України викладає фактичні обставини кримінального правопорушення, які вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, а вже суд під час розгляду кримінального провадження по суті, виконуючи вимоги ст. 23, 89, 91 досліджує докази, зібрані прокурором, які на його думку обґрунтовують таке обвинувачення особи у вчиненому злочині (-ах).
Зважаючи на що, доводи захисників обвинуваченої ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_14 з приводу перебування кримінального провадження на стадії лише продовження запобіжного заходу також спростовані в суді апеляційної інстанції, з чого також спростовуються і доводи захисників з приводу відсутності ризику впливу обвинувачених на потерпілих, оскільки останні ще не допитані у судовому засіданні.
Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2020, на виконання Рішення зміни до КПК України, які визначають процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування (продовження) запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не набрали законної сили.
Апеляційний суд, з огляду на матеріали провадження, а також обставини, досліджені в апеляційному суді, враховує обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 злочинів, їх кількість та зухвалість, які вчиненні за попередньою змовою групою осіб, повторно, з прямим умислом, спрямовані на заволодіння чужим майном, поєднанні із застосуванням насильства небезпечного для життя і здоров`ю особи, деякі із злочинів направленні на протиправне заподіянні смерті іншій людині, а також можливої міри покарання, яка може їм бути призначена у разі визнання винними (у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики переховування від суду, впливу на потерпілих перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Зважаючи на вищевикладене, а також матеріали провадження апеляційний суд бере до уваги той факт, що ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 не заміжні, до затримання не мали офіційного місця працевлаштування та офіційних джерел для існування, що свідчить про відсутність у них міцних соціальних зв`язків. ОСОБА_13 до затримання офіційно не працевлаштований, в силу ст. 89 КК України вважається таким, що є раніше не судимим, відповідно до відомостей викладених в апеляційній скарзі захисника одружений та має на утриманні трьох неповнолітній дітей, однак зазначені обставини не вплинули на поведінку останнього, який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146 КК України.

Зважаючи на що, судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б могли бути взяті до уваги за основу безперечного свідчення того, що у разі звільнення з під варти та застосування відносно них більш м`якого запобіжного заходу, не будуть існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою застосуванню запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , ОСОБА_13 як судом першої інстанції так і апеляційним судом не встановлено.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 що судом першої інстанції не досліджена її характеристика за місцем мешкання, неофіційного працевлаштування є такими, що не можуть бути перевірені під час апеляційного розгляду скарги з огляду на те, що матеріали провадження, надані апеляційному суду такі відомості не містять, а захисником ОСОБА_8 надано до суду лише довідка голови виконкому Бородінської селищної ради від 16.11.2020, з якої вбачається, що ОСОБА_7 народилась та проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Будь-яких інших даних на те, до якого періоду часу вона там проживала, як характеризувалась, чи займалась суспільно-корисною працею та чи приймала участь в житті селища, дані довідки не містять. Інших даних щодо характеристика ОСОБА_7 до суду апеляційної інстанції не надано.
Беручи до уваги, вище зазначене, апеляційний суд вважає, що ризики передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України щодо здійснення спроб переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, впливу на свідків та потерпілих у кримінальному проваджені, вчинення інших кримінальних правопорушень продовжують існувати.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинувачених у вчиненні ними особливо тяжких злочинів, дають підстави вважати, що на даний час існують зазначені районним судом ризики, які виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою. Застосування до ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки такий запобіжний захід не здатний запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам, забезпечити належну поведінку обвинувачених та виконання ними своїх процесуальних обов`язків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.
Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 залишенню без змін.
Апеляційний суд вкотре знаходить слушними доводи апеляційних скарг захисників та обвинуваченої ОСОБА_7 щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачені постійно перебувають під вартою; враховує обставини зазначені прокурором щодо тривалого визначення колегії суддів, які відповідно до вимог КПК України можуть приймати участь у судовому розгляді кримінального провадження, проте вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , пояснень обвинуваченої ОСОБА_7 , захисників та прокурора, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачені тримаються під вартою, судовий розгляд розпочатий та на теперішній час судом досліджуються письмові докази за одним епізодом кримінального правопорушення та остаточне рішення не прийнято.
Колегія суддів вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне повторно звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. 177, 178, 182, 183, 194, 199, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2020, якою відносно ОСОБА_9 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_11 , обвинуваченої у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст.15 п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 187 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченої у скоєнні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_13 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146 КК України продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12.01.2021 залишити без змін.
Повторно звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду зазначеного кримінального провадження відповідно до вимог ст. 28 КПК України.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4