Справа № 567/513/16-к Провадження №11-кп/802/115/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст. 115 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 (в режимі
відеоконференцзв?язку),
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 (в режимі
відеоконференцзв?язку),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000152 за апеляційними скаргами прокурора Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями, захисника-адвоката ОСОБА_10 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В
Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2017 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ольгополь Чечельницького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, одруженого, непрацюючого, раніше судимого: 12 жовтня 2015 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн., 28 грудня 2015 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ст.75 КК України на один рік шість місяців позбавлення волі з іспитовим строком один рік
визнано винним та засуджено за ч.1 ст.115 КК України на вісім років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Острозького районного суду Рівненської області від 28 грудня 2015 року та призначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк девять років.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту його затримання - з 05 квітня 2016 року із урахуванням положень ст.72 КК України - з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі.
Вироком стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на залучення експерта у розмірі 2751 грн. 25 коп.
Судом вирішено питання стосовно речових доказів по справі.
Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він вчинив умисне вбивство, тобто протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 за таких обставин.
В ніч з 02 на 03 квітня 2016 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , перебували за місцем проживання ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 , де спільно розпивали алкогольні напої. Там між ними на ґрунті сталих неприязних стосунків виникла сварка, яка переросла у бійку, під час якої ОСОБА_12 вчинив протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 .
Так, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись у власному помешканні, наніс потерпілому ОСОБА_11 не менше 19-ти ударів кулаками рук та взутими ногами, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої поєднаної тупої травми грудей та живота у вигляді: синців на грудній клітці та животі, неповних переломів ребер справа: 2-11-го по передньо-аксілярній лінії, 5-го по лопаточній лінії, 2-11-го по прихребтовій лінії; неповних переломів ребер зліва: 1-7-го по передньо-аксілярній лінії та 7-9-го по прихребтовій лінії; крововиливів у м`яких тканинах в зоні переломів ребер, множинних розривів тканини печінки з крововиливами навколо розривів, які перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх отримання, що призвели до масивної крововтрати, внутрішньої кровотечі та внаслідок яких настала смерть потерпілого ОСОБА_11 .
В апеляційній скарзі прокурор Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 просить вказаний вирок в частині призначеного покарання скасувати у зв?язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років. На підставі ч.1 ст.71 КК України до цього покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Острозького районного суду Рівненської області від 28 грудня 2015 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотирнадцять років.
На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначила, що при призначенні покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував особу обвинуваченого та тяжкість вчиненого ним злочину. Так, прокурор вказала, що злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , відноситься до категорії особливо тяжких злочинів. При цьому, судом визнано обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, з`явлення із зізнанням та активне сприяння розкриттю злочину, однак під час судового розгляду ОСОБА_7 у вчиненому не розкаявся та усіляко намагався спростувати свою участь у вчиненні даного злочину. Водночас наявні обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, рецидив злочинів. Крім того, ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується негативно та перебуває на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті Острозької центральної районної лікарні з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю». Тому, на переконання прокурора, місцевий суд призначив покарання, яке не є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, з врахуванням доповнень, просить даний вирок змінити, перекваліфікувавши його дії з ч.1 ст.115 КК України на ст.124 КК України. На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що потерпілий ОСОБА_11 під час розпивання алкогольних напоїв почав наносити йому удари кулаками та ногами по різних частинах тіла, а тому він почав наносити йому удари у відповідь, проте перевищив межі необхідної оборони. Обвинувачений зазначив, що у судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили, що він боявся за своє життя, а також що перед цим випадком потерпілий його побив і він перебував у лікарні. При цьому, обвинувачений вказав на те, що його показання про те, що ОСОБА_11 почав першим наносити тілесні ушкодження нічим не спростовано.
Захисник-адвокат ОСОБА_10 в апеляційній скарзі, з підстав, аналогічних викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченого, також просить змінити вирок та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.1 ст.115 КК України на ст.124 цього Кодексу.
Заслухавши суддю-доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив вирок скасувати, його захисника - адвоката ОСОБА_8 , яка також просила вирок скасувати з підстав, викладених у скаргах захисту, міркування прокурора на підтримання апеляційної скарги прокурора ОСОБА_9 та безпідставність апеляційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд доходить наступного висновку.
Статтею 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону. При цьому, висновок місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині ОСОБА_11 та кваліфікації його дій за ч.1 ст.115 КК України, апеляційний суд вважає правильним та таким, що ґрунтується на обставинах кримінального провадження.
Так, ОСОБА_7 зазначив, що 02 квітня 2016 року він купив торт, шампанське, квіти, щоб привітати ОСОБА_13 із днем ангела. Однак в цей день до нього додому прийшов ОСОБА_11 , якого він впустив у хату, оскільки хотів дізнатись за що той побив його у лютому 2016 року. Проте під час розпивання алкогольних напоїв між ними виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_11 , сидячи за столом та будучи в стані сильного алкогольного сп`яніння, першим вдарив ОСОБА_7 ногою в ділянку правого плеча та голови, а потім декілька разів у нирку. Обвинувачений зазначив, що він почав захищатись і наніс ОСОБА_11 декілька ударів руками і взутими ногами, від одного з яких потерпілий впав. Зазначив, що під час падіння потерпілий вдарився головою об газову плитку та розбив собі голову, однак встав та почав і далі бити ОСОБА_7 . Обвинувачений зазначив, що захищаючись, він наніс ОСОБА_11 велику кількість ударів, у тому числі і коли той лежав на підлозі. Удари він наносив по всьому тілу взутими ногами. Після цього він залишив потерпілого на підлозі, а сам пішов спати. Прокинувшись, обвинувачений побачив, що ОСОБА_11 мертвий. Швидку медичну допомогу та поліцію він не викликав, адже злякався та пішов до ОСОБА_13 , якій розповів про те, що сталось.
Згідно протоколу огляду місця події від 04.04.2016 року на місці вчинення злочину у квартирі АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_7 , виявлено труп ОСОБА_11 з тілесними ушкодженнями.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 49 від 05.04.2016 року смерть ОСОБА_11 настала від нападу з метою вбивства чи нанесення тілесних ушкоджень; від масивної крововтрати, внутрішньої кровотечі, закритої поєднаної тупої травми грудей і живота з чисельними переломами ребер та ушкодженнями печінки, смертельно травмований від дії тупих предметів.
При цьому, з висновку судово-медичного експерта №49 від 25 травня 2016 року вбачається, що симптомокомплекс ушкоджень у потерпілого ОСОБА_11 у вигляді синців грудної клітки і живота, множинних переломів ребер справа і зліва та розривів м`яких тканин печінки, перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх отримання. Також на тілі трупа потерпілого виявлено легкі тілесні ушкодження у вигляді ран волосистої частини голови, правої і лівої верхніх кінцівок та лівої нижньої кінцівки. Виявлені у потерпілого ОСОБА_11 тілесні ушкодження виникли не менше як від 19 (дев`ятнадцяти) травматичних дій (ударів) тупих предметів прижиттєво незадовго до настання смерті. Смерть ОСОБА_11 настала від масивної крововтрати, внутрішньої кровотечі, внаслідок закритої поєднаної тупої травми грудей і живота з чисельними переломами ребер та ушкодженнями печінки.
Так, диспозиція ст.124 КК України передбачає відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Для кваліфікації злочину за ст.124 КК заподіяння тяжкого тілесного ушкодження повинно бути вчиненим з метою захисту охоронюваних правом інтересів від суспільно небезпечних посягань або затримання злочинця і доставлення його до відповідних органів влади.
При цьому, частина 1 ст.36 КК України встановлює, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Таким чином, вказаною статтею передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку,а лише від суспільно небезпечного посягання.
Проте, матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_11 відносно ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, у зв`язку з чим обвинувачений міг перебувати у стані необхідної оборони.
Натомість, згідно висновку судово-медичного експерта №77 від 05 квітня 2016 року у ОСОБА_7 виявлено садно з синцем навколо садна на лівому ліктьовому суглобі, набряк м`яких тканин зовнішніх поверхонь обох кистей, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Набряк м`яких тканин зовнішніх поверхонь обох кистей міг виникнути внаслідок нанесення ОСОБА_7 ударів сторонній особі. Будь-яких тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_7 характерних для боротьби та самооборони не виявлено. Під час допиту у суді першої інстанції вказаний висновок судово-медичної експертизи було підтверджено судово-медичним експертом ОСОБА_16 .
Вказане спростовує доводи обвинуваченого, наведені ним під час апеляційного розгляду щодо наявності у потерпілого ОСОБА_11 спеціальної підготовки для завдання тілесних ушкоджень противнику.
Між тим, як роз`яснив Верховний Суд України у Постанові №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», зокрема у п.22, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК ), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з?ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб?єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.
При цьому, колегія суддів зауважує, що умисне вбивство може бути вчинено не лише з прямим умислом, але й непрямим умислом, тобто коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Таким чином, вбивство, яке було наслідком дії особи, котра хоча й не ставила собі за мету позбавлення життя, але байдуже ставилася до такого наслідку, можливість якого вона свідомо допускала, має кваліфікуватися як умисне вбивство. Відповідальність за умисне спричинення смерті настає і у випадках, коли винний, умисно завдаючи шкоду потерпілому, не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди, в тому числі й смерті, яка фактично настає.
З огляду на велику кількість тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому обвинуваченим, більшість з яких були нанесені у життєво важливі органи грудну клітку, в область печінки, а також зважаючи на силу ударів, які були достатніми для настання смерті, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_7 був умисел на вбивство ОСОБА_17 .
Крім того, допитані місцевим судом свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , а також потерпіла ОСОБА_19 , підтвердили факт наявності неприязних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 . При цьому, потерпіла зазначала про неодноразові погрози її сину ОСОБА_11 з боку обвинуваченого.
Таким чином, доводи сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого та наявність в його діях перевищення меж необхідної оборони, колегія суддів вважає позбавленими підстав та розцінює як намагання уникнути покарання за більш тяжкий злочин.
Крім того, судом перевірено у встановленому порядку заяву обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього під час досудового розслідування незаконних методів, внаслідок яких він себе обмовив.
З даного приводу за результатами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за 0000077 за заявою ОСОБА_7 , 10.11.2020 слідчим Третього слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому винесена постанова про закриття кримінального провадження щодо перевищення службових повноважень з боку працівників поліції стосовно ОСОБА_7 , у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України. Наведена постанова є чинною. (т.5 а/п 28-32).
Таким чином, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не містять протиріч щодо встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, виходячи з сукупності вказаних та інших досліджених в судовому засіданні доказів, яким надана відповідна правова оцінка у вироку, в межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано та правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст.115 КК України.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Ухвалюючи вказаний вирок, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає як особі винного, так і встановленим обставинам кримінального провадження.
Так, місцевим судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, у відповідності до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, наявність обтяжуючих покарання обставин, а саме вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів, пом`якшуючі покарання обставини, до яких відніс з`явлення із зізнанням та активне сприяння розкриттю злочину, а також негативну характеристику обвинуваченого за місцем проживання.
Таким чином, обставини, на які вказує прокурор як на підставу призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, місцевим судом були враховані при ухваленні вироку. Водночас, залишення поза увагою судом першої інстанції перебування обвинуваченого на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті Острозької центральної районної лікарні з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю» не є безумовною підставою для скасування законного за своєю суттю вироку.
Також не знайшли свого підтвердження доводи сторони обвинувачення щодо безпідставного визнання місцевим судом пом`якшуючих покарання обставин, адже у матеріалах кримінального провадження наявна заява про явку із зізнанням ОСОБА_7 . При цьому, під час досудового розслідування обвинувачений добровільно приймав участь у всіх слідчих діях, під час судового розгляду надавав показання щодо обставин вчиненого ним злочину. Тому, на переконання колегії суддів, факт не визнання обвинуваченим наявності у нього умислу на вбивство потерпілого, не спростовує наявності вказаних пом`якшуючих обставин.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що вирок місцевого суду є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог як кримінального процесуального закону, так і закону про кримінальну відповідальність, а тому підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, відсутні.
Згідно зі змінами, внесеними у ч. 5 ст. 72 КК України Законом № 838-VIII від 21 листопада 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 (провадження № 13-31кс18), якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і до неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом України від 18 травня 2017 року № 2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» (далі Закон № 2046-VIII), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII. У такому разі він має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки його зворотна дія як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК не допускається.
Таким чином під час зарахування ОСОБА_7 попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII, та провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, стосовно всього періоду попереднього ув`язнення засудженого, а саме:
?із 05 квітня 2016 року - дня фактичного затримання по 04 вересня 2017 року - дня етапування останнього з ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" у ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)";
?з 08 жовтня 2018 року - дня прибуття ОСОБА_7 до ДУ Київський слідчий ізолятор" по 06 листопада 2018 року - день вибуття із ДУ "Київський слідчий ізолятор" у ДУ "Городищенська ВК №96;
?з 05 грудня 2018 року - день прибуття у ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" до 17 травня 2019 року - день вибуття з ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" у ДУ "Городищенська ВК №96;
? з 05 грудня 2019 року день прибуття до ДУ «Луцький слідчий ізолятор» до 10 червня 2020 року, тобто дати набрання вироком законної сили.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В
Апеляційні скарги прокурора Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника-адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України без змін.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання період попереднього ув`язнення а саме:
?із 05 квітня 2016 року - дня фактичного затримання по 04 вересня 2017 року - дня етапування останнього з ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" у ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)";
?з 08 жовтня 2018 року - дня прибуття ОСОБА_7 до ДУ Київський слідчий ізолятор" по 06 листопада 2018 року - день вибуття із ДУ "Київський слідчий ізолятор" у ДУ "Городищенська ВК №96;
?з 05 грудня 2018 року - день прибуття у ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" до 17 травня 2019 року - день вибуття з ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" у ДУ "Городищенська ВК №96;
? з 05 грудня 2019 року день прибуття до ДУ «Луцький слідчий ізолятор» до 26 листопада 2020 року, тобто дати набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 в той же строк з моменту отримання її копії.

Головуючий

Судді