Дата документу 27.01.2021 Справа № 320/7859/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/7859/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/574/21 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст. 187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
21.04.2016 Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. Ухвалою Приазовського районного суд Запорізької області від 19.02.2018 року звільнено від призначеного покарання,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187 КК України, і призначено йому покарання за ч.3 ст.187 КК України - 7 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 02.08.2017, зараховано на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015) в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення із 02.08.2017 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
25.01.2016 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.185 КК України до 100 годин громадських робіт,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187 КК України, і призначено йому покарання за ч.3 ст.187 КК України - 7 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з 10.01.2018, зараховано на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015) в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10.01.2018 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 судові витрати у розмірі 351 грн. 84 коп. з кожного.
В прядку ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 15 квітня 2016 року приблизно о 21 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, що зазнала нападу, діючи за попередньої змовою групою осіб, проникли до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , який є житлом.
Продовжуючи свої злочинні дії, знаходячись у приміщенні будинку, розташованого за вищевказаною адресою, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою, спричинили потерпілій ОСОБА_12 тілесні ушкодження, а саме черепно-мозкову травму, струс головного мозку, синці, травматичний набряк м`яких тканин, садна в області голови та погрожуючи застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , а саме застосуванням відносно останньої металевої сокири, заволоділи майном ОСОБА_12 , а саме: грошовими коштами у розмірі 80 гривень; грошовими коштами у розмірі 5000 російських рублів, що по відношенню до гривні відповідно до офіційного курсу НБУ складає 1900 гривень; мобільним телефоном марки «Самсунг», модель «GТ-Е 12001». в корпусі чорного кольору. імей: НОМЕР_1 , вартістю 100 гривень, в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора «Київстар», вартістю 20 гривень, на абонентському рахунку якої грошові кошти були відсутні; телевізором марки «JVС», діагоналлю 20 дюймів, в корпусі чорного кольору, вартістю 200 гривень, чим спричинили потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 2300 гривень. При цьому ОСОБА_7 наносив рукою удари потерпілій, погрожуючи застосуванням відносно останньої металевої сокири, яку тримав у руці, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 висували вимоги потерпілій надати майно та кошти.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_11 не спорюючи висновки суду щодо винуватості вважають, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні у зв`язку з тим, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Апелянти обґрунтовують скарги тим, що при призначені покарання суд не врахував всіх обставин та необґрунтовано не застосував до ОСОБА_7 положення ст.69 КК України, а призначив покарання, яке є занадто суворе і не відповідає особі обвинуваченого. Суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 упродовж судового провадження давав визнавальні показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення і не оспорював фактичних обставин їх вчинення. Цим ОСОБА_7 сприяв скорішому здійсненню правосуддя, а також розкриттю правопорушення. Обвинувачений ОСОБА_7 у здійсненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України свою провину визнав повністю, щиросердечно розкаявся. Під час судового розгляду попросив вибачення у потерпілої ОСОБА_13 , у зв`язку з чим потерпіла не наполягала на суворому покаранні для обвинуваченого. Матеріальна шкода, яка була нанесена потерпілому є незначною. ОСОБА_7 має стійкі соціальні зв`язки, на його утриманні знаходиться неповнолітній син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має дружину ОСОБА_15 , раніше не судимий, має постійне місце проживання і роботу. На диспансерному обліку лікарів нарколога та психіатра обвинувачений не перебуває. За місцем проживання характеризується позитивно.

Апелянти просять апеляційний суд змінити вирок суду першої інстанції від 10.06.2020 року, відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання. Врахувати всі пом`якшуючи обставини і призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України, обмежившись фактично відбутим покаранням, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_7 з під варти в залі суду.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 , не спорюючи висновки суду щодо винуватості вважають, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні у зв`язку з тим, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Апелянти зазначають, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_9 не врахував усіх обставин, що характеризують особу обвинуваченого. Так, ОСОБА_9 визнав суспільну небезпечність своїх дій і розкаявся у вчиненому, потерпіла будь-яких претензій матеріального або морального характеру до ОСОБА_9 не має. Крім того, ОСОБА_9 будь-яких дій щодо спричинення потерпілій тілесних пошкоджень не вчиняв, погроз на адресу потерпілої не висказував. Обвинувачений звертає увагу, що у нього є батьки похилого віку, які потребують його допомоги. Також ОСОБА_9 має неповнолітніх дітей, а саме ОСОБА_16 , 2010 року народження, ОСОБА_17 , 2012 року народження.

Апелянти просять вирок суду першої інстанції від 10.06.2020 року змінити в частині призначення кримінального покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , і призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді п`яти років позбавлення волі, зарахувавши у відбутий строк термін попереднього ув`язнення з 10.01.2018 року та обмежитися відбутим строком.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинувачених та їх захисників, які підтримали доводи апеляційних скарг; прокурора, який заперечував проти апеляційних скарг, вважав вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Згідно із ст.1 КПК України, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Статтею 2 КПК України, визначені завдання кримінального провадження, серед яких крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 були дотримані.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що рішення суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо доведеності вини обвинувачених у скоєнні кримінального правопорушення, за вказаним кримінальним провадженням є обґрунтованими та учасниками кримінального провадження не оспорюються.
Зі змісту скарг випливає, що апелянти фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінального правопорушення покарання обвинуваченим суд першої інстанції призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєне кримінальне правопорушення.
Вирішуючи питання про розмір призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за вчинений злочин, колегія суддів, зазначає, що відповідно до п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Тобто, суд призначає покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч.2 ст.50 КК України).
Окрім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 наголосив, що «…окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину…».
У справі «Скоппола проти Італії № 2» від 17.09.2009 р. ЄСПЛ виклав правову позицію, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2004 виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, досліджувати судам необхідно всебічно матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Відповідно до ст.3 та ст.27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» необхідно звернути увагу судів на необхідність суворого додержання вимог законодавства, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 раніше судимі за корисливі злочини.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою, спричинили потерпілій ОСОБА_12 тілесні ушкодження, черепно-мозкову травму, струс головного мозку, синці, травматичний набряк м`яких тканин, садна в області голови та погрожуючи застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , а саме застосуванням відносно останньої металевої сокири, заволоділи майном ОСОБА_12 : грошовими коштами у розмірі 80 гривень; грошовими коштами у розмірі 5000 російських рублів, що по відношенню до гривні відповідно до офіційного курсу НБУ складає 1900 гривень; мобільним телефоном марки «Самсунг», модель «GТ-Е 12001». в корпусі чорного кольору. імей: НОМЕР_1 , вартістю 100 гривень, в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора «Київстар», вартістю 20 гривень, на абонентському рахунку якої грошові кошти були відсутні; телевізором марки «JVС», діагоналлю 20 дюймів, в корпусі чорного кольору, вартістю 200 гривень, чим спричинили потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 2300 гривень. При цьому ОСОБА_7 наносив рукою удари потерпілій, погрожуючи застосуванням відносно останньої металевої сокири, яку тримав у руці, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 висували вимоги потерпілій надати майно та кошти.
Враховуючи обставини кримінального провадження, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 будучи раніше судимими за корисливі злочини, знову вчинили корисливий злочин, який за ст.12 КК України кваліфікується, як особливо тяжкий злочин, наслідком якого стали обставини, які загрожували життю і здоров`ю потерпілої та подальшого заволодіння чужого майна.

Своїми умисними діями обвинувачені шляхом розбою заволоділи її майном, тобто посягнули на невід`ємні природні права людини, які охороняються і захищаються Державою, а саме життя і здоров`я людини та право власності.
Враховуючи матеріали провадження, колегія суддів зауважує, що кримінальне покарання розглядається в трьохракурсному плані: кара за вчиненні суспільно-небезпечні діяння, виправлення поведінки особи, запобігання вчиненню особою нових злочинів.
У психологічному аспектів покарання базується на закономірностях, що кримінальне покарання є дієвим з урахуванням суб`єктивної сторони злочину та перспективи зміни особистості засудженого, змусить останнього відчути каяття совісті, прагнення до позитивних самозмін та створити перешкоди у антисоціальному способу житті.
Складовим змістовним елементом індивідуалізації кримінальної відповідальності, на думку колегії суддів є створення для особи правового впливу суспільства шляхом створення для нього стану судимості, в подальшому посилення ефекту кримінального покарання в разі вчинення нового злочину.
Вчинення обвинуваченими корисливих злочинів протягом життя, свідчить про їх стійке небажання ставати на шлях законослухняної поведінки, скоєння злочинів для них стало звичним життям, що значною мірою підвищує суспільну небезпеку осіб обвинувачених. Кримінальне покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особами обвинувачених.
Також при призначенні покарання, слід враховувати й ставлення обвинувачених після скоєного злочину, що проявляється в не намаганнібудь-яким чином, допомогти потерпілій, допомогти їх оговтатися від пережитого, компенсувати їй перенесені страждання та полегшити душевний біль.

Судова колегія вважає, що ст.69 КК України визначає передумови призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Підстава для застосування ст.69 КК України складається з двох елементів, що характеризують вчинений злочин і особу обвинуваченого, а саме: наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; данні, що певним чином характеризують особу винного.

Застосування ст.69 КК України можливо лише у тому випадку, коли встановлено по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим (позиція Верховного суду у справі №442/1997/16-к).

Судова колегія наголошує, що обвинувачені раніше судимі, скоїли особливо тяжкий злочин, наслідком якого стали обставини, які загрожували життю і здоров`ю потерпілої, а тому наявність щирого каяття не може істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Доводи обвинувачених та їх захисників про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 мають позитивні характеристики, обставини, які пом`якшують покарання, стійкі соціальні зв`язки і те, що вони готові змінитися і перевиховатися, на думку апеляційного суду мають формальний характер, і є сформованою правовою позицією захисту, яка направлена на зменшення призначеного кримінального покарання за скоєний особливо тяжкий злочин.
Доводи обвинувачених про наявність на утриманні дітей та інших родичів є непереконливими, оскільки у матеріалах провадження відсутнє документальне підтвердження, що останні потребують догляду чи утримання від ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .
Окрім того, такі доводи не можуть бути єдиною підставою для застосування ст.69 КК України, оскільки зазначене не впливає на істотне зменшення тяжкості скоєного злочину.
Таким чином, апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників не містять доводів, які могли свідчити про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також свідчать про явну несправедливість призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна за вчинений розбій і заволодіння чужого майна через його суворість, з огляду на тяжкість злочину, обставини його скоєння та даних про особу обвинувачених, з урахуванням положень ст.414 КПК України та приписів статей 50, 65 КК України. Цих обставин не надано стороною захисту і під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
Окрім того, апеляційний суд наголошує, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За таких обставини, апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників про зміну вироку та призначення більш м`якого покарання, з урахуванням наведених ними доводів, належить вважати безпідставним, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченому ОСОБА_7 та обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67 КК України, призначивши покарання на мінімальній межі санкції ч.3 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про осіб обвинувачених та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування положення ст.69 КК України.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів, а тому є справедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника адвоката ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2020 року, яким визнано обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4