КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарях - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 листопада 2014 року за № 120 141 102 200 005 86, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , та потерпілого ОСОБА_8 , на вирок Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року, -

за участю:

прокурорів - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілого - ОСОБА_12

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Також вироком суду задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 в частині стягнення матеріальної шкоди та стягнуто з ОСОБА_6 на його користь 10 103 гривень 14 копійок.
Цивільний позов потерпілого в частині стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Відповідно до вироку суду, 22 листопада 2014 року приблизно о 17 годині біля магазину «ЕКО», що знаходиться на вулиці Соборності, 61-а, в місті Миронівка Київської області, ОСОБА_6 під час сварки з ОСОБА_8 на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою заподіяння останньому тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар кулаком в область голови потерпілого. Після отримання удару, з метою захисту від подальшого нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 схопив ОСОБА_6 за поли верхнього одягу, після чого їхні дії були припинені сторонніми особами.
Далі потерпілий ОСОБА_8 відійшов до власного автомобіля, який знаходився на парковці біля магазину «ЕКО», та спілкувався зі своїм знайомим ОСОБА_13 . В цей час, до них підбіг ОСОБА_6 , який з метою досягнення злочинного наміру, умисно наніс ще один удар кулаком правої руки в область голови ОСОБА_8 .
Внаслідок вказаних дій ОСОБА_6 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 68/к від 12 липня 2016 року, потерпілому ОСОБА_8 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток основи черепа, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя у момент заподіяння.

В апеляційній скарзі з доповненнями до неї захисник ОСОБА_7 просить вирок скасувати і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Захисник вважає, що судовий розгляд проведений неповно, однобічно, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим висновки суду стосовно винуватості ОСОБА_6 в умисному заподіянні ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, суперечать доказам по справі, а тому вирок є незаконним.
При цьому апелянт зазначає, що показання потерпілого ОСОБА_8 є сумнівними і неправильно покладені судом в основу вироку, як і показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , оскільки вони мають тісні зв`язки з потерпілим. Натомість показання свідка ОСОБА_17 , які підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_19 стосовно обопільності бійки, безпідставно не взяті судом до уваги з припущенням, що вона не могла бачити подій, оскільки знаходилась на значній відстані. Апелянт вказує, що в суді першої інстанції не був переглянутий та оцінений наявний в матеріалах кримінального провадження відеозапис з камер спостереження, на якому зафіксована бійка ОСОБА_6 і ОСОБА_8 . У зв`язку із цим, з метою встановлення істини по справі, ОСОБА_7 просив апеляційний суд викликати і допитати свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 і ОСОБА_17 .
Захисник наголошує, що висновки експертиз № 122/к від 15 січня 2016 року і № 68/к від 12 липня 2016 року є недопустимими доказами, оскільки були проведені з порушенням вимог КПК та Наказу МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року. Також медична документація, на яку посилаються експерти, а саме: шість рентгенівських знімків та два знімки МРТ, не є доказами у кримінальному провадженні і були вилучені у непроцесуальний спосіб, що свідчить про упередженість та недостовірність висновків зазначених експертиз. Крім того, захисник звертає увагу, що судом у вироку не дана оцінка іншим висновкам експертиз, зокрема № 19 від 01 жовтня 2015 року та № 19/19 від 16 листопада 2016 року, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Також, на думку апелянта, обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України тому, що сформульоване у ньому обвинувачення є неконкретним, а саме не містить відомостей про час, місце і спосіб нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , а реєстр матеріалів досудового розслідування складений з порушенням вимог ст. 109 КПК України.
Захисник ОСОБА_7 також просить врахувати, що ОСОБА_6 сумлінно виконував покладені на нього вироком суду обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, за місцем проживання характеризується позитивно і сплачує потерпілому збитки, на підтвердження чого надав довідку державного виконавця.

В апеляційній скарзі з доповненнями до неї потерпілий ОСОБА_8 , не оспорюючи правильності встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років, яке обвинуваченому слід відбувати реально. Крім цього потерпілий просить стягнути з обвинуваченого на його користь витрати на правову допомогу.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, потерпілий зазначає про те, що суд при призначенні ОСОБА_6 покарання не в повній мірі врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, те, що саме обвинувачений був ініціатором сварки, яка переросла у бійку, його зневажливу і агресивну поведінку під час скоєння злочину та ставлення до наслідків, дані про його особу, який своєї вини не визнав, давав неправдиві показання, щоб уникнути кримінальної відповідальності, намагався змусити його, ОСОБА_8 , і свідків змінити показання, матеріальних та моральних збитків не відшкодував.
Також апелянт звертає увагу на те, що внаслідок заподіяних йому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень він змушений був госпіталізуватися, йому було проведено хірургічну операцію, що негативно впливає на його самопочуття, тривалий час він не міг нормально працювати, було істотно порушено його нормальні життєві зв`язки. Проте суд першої інстанції не вирішив його клопотання про визнання таких тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 .
З урахуванням наведеного потерпілий вважає, що призначений ОСОБА_6 мінімальний розмір покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі є м`яким і недостатнім для його виправлення.
При цьому ОСОБА_8 стверджує, що виправлення ОСОБА_6 неможливе без ізоляції від суспільства, а тому висновки суду про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є безпідставними та у вироку належним чином не вмотивовані.
Крім цього потерпілий вказує на те, що суд першої інстанції не стягнув з ОСОБА_6 на його користь витрати на правову допомогу при підготовці та подачі до суду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Також потерпілий ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в яких, з наведенням відповідних міркувань, зазначає про необґрунтованість її доводів.

Заслухавши суддюдоповідача, пояснення: захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого; представника потерпілого - адвоката ОСОБА_20 в підтримку апеляційної скарги потерпілого та заперечень на апеляційну скаргу захисника; прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які частково підтримали апеляційну скаргу потерпілого і заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши їх в частині проведених у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз, наявного відеозапису подій, даних, що характеризують особу ОСОБА_6 , допитавши судово-медичного експерта ОСОБА_21 , обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Згідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у заподіянні ОСОБА_8 умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за викладених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються перевіреними в судовому засіданні доказами.

Так, відповідно до показань в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , 22 листопада 2014 року, коли вони з ОСОБА_13 знаходились в магазині «ЕКО», він побачив ОСОБА_6 і зрозумів, що той пропонує йому вийти на вулицю, щоб поспілкуватись. На вулиці ОСОБА_6 став пред`являти до нього безпідставні претензії, ображати, погрожувати фізичною розправою, потягнув його за одяг і здійснив плювок в обличчя. Коли він, ОСОБА_8 , намагався витертися, ОСОБА_6 здійснив удар правою рукою в область його лівої брови. Він відчув фізичний біль та відступив на декілька кроків назад. ОСОБА_6 продовжував наступ на нього, намагаючись нанести ще удари. Маючи намір припинити дії ОСОБА_6 , він взяв його за верхній одяг, повалив на асфальт і руками зафіксував його. В цей час з магазину вийшов ОСОБА_13 і розборонив їх. Після цього ОСОБА_6 відійшов в бік, а вони з ОСОБА_13 підійшли до його, потерпілого, автомобіля. Далі до них підбіг ОСОБА_6 та в черговий раз наніс йому удар кулаком в голову. В цей час біля них з`явився чоловік, як потім з`ясувалося ОСОБА_22 , і припинив дії ОСОБА_6 . Всього під час інциденту йому було нанесено два цілеспрямованих удари в область голови.
Після цього, відчувши погіршення самопочуття, потерпілий поїхав до лікарні, де під час обстеження у нього були виявлені тілесні ушкодження, внаслідок яких він пройшов стаціонарне лікування та йому було зроблено операційне втручання. Він надавав рентгенівські знімки та результати томографічного обстеження слідчому ОСОБА_23 .

Наведені показання потерпілого ОСОБА_8 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні, який був очевидцем конфлікту між потерпілим і ОСОБА_6 , та находився поруч із ОСОБА_8 , коли обвинувачений підійшов до них і наніс другий удар потерпілому в область голови. Також свідок показав, що він супроводжував ОСОБА_8 до лікарні, де йому було проведено обстеження та надана медична допомога. З отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_8 знаходився на стаціонарному лікуванні.

Показання потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_13 підтверджуються показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , які під час події знаходилися біля магазину «ЕКО» і були безпосередніми очевидцями події, в тому числі бачили як ОСОБА_6 наніс потерпілому два удари по голові, один удар біля входу в магазин «ЕКО» і другий біля автомобіля. При цьому свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та інші заперечили можливість отримання потерпілим ОСОБА_8 тілесних ушкоджень в результаті падіння і удару головою об бордюр.

Показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_14 повністю узгоджуються між собою, не містять протиріч та підтверджуються дослідженими в суді:
- заявою ОСОБА_8 від 22 листопада 2014 року до Миронівського РВ ГУ МВС України у Київській області про те, що в цей день приблизно о 17 годині біля супермаркету «ЕКО», що в місті Миронівка Київської області, ОСОБА_6 наніс йому тілесні ушкодження;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 21 березня 2015 року за участю потерпілого ОСОБА_8 ;
- протоколом огляду місця події від 07 серпня 2015 року за участю потерпілого ОСОБА_8 і понятих.

Будь-яких підстав ставити під сумнів наведені показання потерпілого та свідків, які в суді першої інстанції були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та приведені до присяги, а також свідчення яких повністю узгоджуються з іншими доказами в кримінальному провадженні, не суперечать дослідженому в суді апеляційної інстанції відеозапису подій, у колегії суддів не має, тому вони обґрунтовано прийняті судом до уваги при постановленні обвинувальному вироку.

Враховуючи аналогічні за змістом показання шести свідків у кримінальному провадженні, які під час сварки між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , що переросла у бійку, знаходились біля магазину «ЕКО» та були безпосередніми очевидцями події, суд першої інстанції обґрунтовано поставив під сумнів достовірність показань свідка ОСОБА_17 , яка, крім іншого, знаходилась на значній відстані від місця конфлікту.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 стосовно неправильної оцінки показань свідків у кримінальному провадженні, а тому клопотання захисника про повторний допит свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 з підстав нібито неправдивості їх показань, та правдивості свідчень ОСОБА_17 , залишено колегією без задоволення, оскільки воно не узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 404 КПК України. Крім того, стороною захисту не наданого жодного доказу, які б ставили під сумнів показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 чи інших свідків у провадженні. Той факт, що частина свідків знала потерпілого ОСОБА_8 по його роботі як адвоката, чи виконанню інших функцій по місцю проживання, ніяким чином не ставить під сумнів об`єктивність їх свідчень.

Відповідно до висновку експерта № 68/к від 12 липня 2016 року за підсумками проведеної комісійної судово-медичної експертизи у ОСОБА_8 мала місце закрита черепно-мозкова травма з переломами кісток основи черепа, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.

Згідно цієї ж експертизи, виявлені у потерпілого ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження не могли виникнути за обставин, зазначених під час проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_6 22 червня 2016 року. Даний висновок в цій частині підтверджується відсутністю місцевих (локальних) тілесних ушкоджень, що мали утворитись за обставин, на які вказує підозрюваний, а саме внаслідок падіння та удару об бордюр. При такому падінні та ударі об бетонний бордюр або на його кут біля 90 градусів мали утворитися садна від тертя з нерівною шорсткуватою поверхнею і ймовірніше з утворенням забитої рани в місці контакту.

Цим же висновком встановлено, що виявлені у потерпілого ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження могли виникнути за обставин, зазначених під час проведення слідчого експерименту з потерпілим 02 липня 2016 року, а саме від удару кулаком правої руки по голові ОСОБА_8 в область лівої брови.

Зазначений висновок зроблений на підставі: висновку експерта № 122/к від 15 січня 2016 року; медичної документації потерпілого ОСОБА_8 , зокрема рентгенограмах і СКТ знімках; матеріалах кримінального провадження, в тому числі протоколів проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_8 02 липня 2016 року та з підозрюваним ОСОБА_6 22 червня 2016 року.

Таким чином, оцінивши наведенні докази в їх сукупності та належним чином мотивувавши свої висновки, суд першої інстанції обґрунтовано відкинув показання обвинуваченого в суді та під час проведення слідчого експерименту 22 червня 2016 року про те, що він ОСОБА_8 тілесних ушкоджень не спричиняв та вони могли утворитись в результаті падіння з висоти власного росту на тверду виступаючу поверхню асфальтного покриття, оскільки вони спростовуються послідовними показаннями потерпілого, свідків та висновками експертиз, істотних протиріч у яких не виявлено.

При цьому, посилання сторони захисту на постанову слідчого СВ Миронівського РВ ГУМВС України в Київській області від 12 вересня 2015 року, якою кримінальне провадження за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 закрито за відсутністю складу злочину, ніяким чином не спростовує обґрунтованість висновку суду першої інстанції в цій частині.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що висновки експерта № 68/к від 12 липня 2016 року та № 122/к від 15 січня 2016 року, про виявлення у ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, які суд поклав в основу вироку, є неналежними доказами, оскільки медична документація, зокрема, шість рентгенівський знімків і два знімки МРТ, на яких ґрунтуються такі висновки, не визнані доказами у справі, отримані не в передбачений кримінально-процесуальним законом спосіб, а звідси про упередженість та недостовірність висновків зазначених експертиз, на думку колегії суддів є неприйнятними.

Відповідно до положень частин 1-3 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно ст. ст. 3, 56 КПК України потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілого є процесуальним джерелом доказу. За наведеного, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК України належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом з відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження.

Саме на виконання зазначених кримінально-процесуальних норм, потерпілий ОСОБА_8 03 лютого 2015 року подав слідчому ряд медичних документів, зокрема, копію протоколу Олександрівського консультативно-діагностичного центру м. Києва СКТ № 2145 від 06 грудня 2014 року, а також 6 рентгенівських знімків та 2 знімки КТ (комп`ютерної томографії), які використовувалися при проведенні експертних досліджень (т. 2 а. с. 79-80).

Крім того, за запитом слідчого від 13 липня 2016 року, Олександрівським консультативно-діагностичним центром м. Києва 14 липня 2016 року додатково було надано CD - диск з обстеженням та один знімок КТ, а також примірник протоколу СКТ № 2145 від 06 грудня 2014 року.

Про отримання всіх матеріалів для проведення зазначених судово-медичних досліджень від слідчого у кримінальному провадженні підтвердив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції експерт ОСОБА_21 , який був головою судово-медичних комісій, які сформували відповідно висновки № 68/к від 12 липня 2016 року та № 122/к від 15 січня 2016 року.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, слідчий чотири рази призначав судово-медичні експертизи у кримінальному провадженні № 0000586. До постанов про призначення експертиз долучав оригінали вказаних документів або попередні висновки експертиз, чи протоколи слідчих дій (т. 1 а. с. 144, 149-150, 157, 162-163).

Також, як видно з матеріалів кримінального провадження, стороні захисту на виконання вимог ст. 290 КПК України було надано можливість ознайомитися з усіма матеріалами досудового розслідування, у тому числі з висновками експертиз № 122/к від 15 січня 2016 року та № 68/к від 12 липня 2016 року, що містять детальний аналіз медичної документації та рентгенівських знімків. При цьому сторона захисту не клопотала про надання їй доступу до медичної документації, на підставі яких було сформовано висновки цих експертиз. Не заявляла сторона захисту таких клопотань і в суді апеляційної інстанції з огляду на долучення до матеріалів кримінального провадження відповідної медичної документації потерпілим ОСОБА_8 .

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги захисника про те, що висновки експертиз № 122/к від 15 січня 2016 року і № 68/к від 12 липня 2016 року були проведені з порушенням вимог КПК і Наказу МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року та поза межами компетенції судово-медичних експертів.

Відповідно до ч. 3 ст. 102 КПК України, якщо при проведенні експертизи будуть виявлені відомості, які мають значення для кримінального провадження і з приводу яких не ставилися питання, експерт має право зазначити про них у своєму висновку.

Це ж положення закріплено в п. 2.9 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої Наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою слідчого від 11 листопада 2015 року була призначена комісійна судово-медична експертиза, проведення якої було доручено судово-медичним експертам Київського обласного бюро СМЕ (т. 1 а. с. 162-163, 157).

Згідно цієї ж постанови, для дослідження експертам були надані: оригінал амбулаторної карти потерпілого ОСОБА_8 , оригінал медичної карти стаціонарного хворого № 6303 Миронівської ЦРЛ, оригінал медичної карти стаціонарного хворого № 2306 ДУ «Інституту отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка НАМН України», оригінал висновку експерта Миронівського районного відділення КОБСМЕ № 19 від 01 жовтня 2015 року, 6 рентген знімків та 2 знімки СКТ ППН.

За результатами дослідження зазначеної медичної документації належної ОСОБА_8 , відповідно до висновку експертизи № 122/к від 15 січня 2016 року, на представлених рентгенограмах і СКТ знімках потерпілого було виявлено осколковий перелом кісткових утворень лобної кістки, даху лівої очниці, яка є складовою кісток основи черепа.
За вказаним висновком експертів у ОСОБА_8 мала місце закрита черепно-мозкова травма з переломом кісток основи черепа, яка відповідно до Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом № 6 Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя ( т.1 а. с. 164-168).

Даний висновок комісійної судово-медичної експертизи № 122/к від 15 січня 2016 року, як і висновок комісійної судово-медичної експертизи № 68/к від 12 липня 2016 року, який ґрунтувався в частині визначення ступеня тяжкості заподіяних ОСОБА_8 тілесних ушкоджень на висновку експертів від 15 січня 2016 року, підтверджений в судовому засіданні судово-медичним експертом ОСОБА_21 , який був головою судово-медичних експертних комісій, та який, крім іншого, зазначив, що до наведених висновків комісія експертів дійшла шляхом ретельного дослідження сукупності всієї медичної документації ОСОБА_8 , в тому числі рентгенограм і СКТ знімків.

З огляду на те, що висновки експертиз № 122/к від 15 січня 2016 року та № 68/к від 12 липня 2016 року, сформовані складом комісії експертів відповідного фахового рівня, в тому числі за участі лікаря-рентгенолога, які, за результатами вивчення відповідної медичної документації, прийшли до одностайного висновку щодо визначення ступеня тяжкості заподіяних потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, суд першої інстанції обґрунтовано поклав зазначені висновки, поряд з іншими доказами, в основу обвинувального вироку.

Не викликає сумнівів об`єктивність та достовірність вказаних висновків експертиз, які належним чином вмотивовані, містять докладний опис проведених експертами досліджень, відповідають в своїй оцінці Правилам визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року, і в колегії суддів.

За наведеного, в тому числі з урахуванням показань допитаного в суді апеляційної інстанції експерта ОСОБА_21 , колегія суддів не приймає до уваги висновки судово-медичних експертиз № 19 від 01 жовтня 2015 року та № 19/19 від 16 листопада 2015 року, проведеної експертом Миронівського районного відділення Київського обласного бюро СМЕ ОСОБА_24 , в частині визначення ступеня тяжкості заподіяних потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. Як і не вбачає підстав для призначення у кримінальному провадженні повторної комісійної судово-медичної експертизи. Не заявляла відповідне клопотання як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції і сторона захисту.
Таким чином, на переконання колегії суддів, висновок суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 в умисному заподіянні ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень за наведених у вироку обставин, ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК України на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені згідно з положеннями ст. 94 КПК України. При цьому суд дав належну оцінку кожному з досліджених доказів та їх сукупності у взаємозв`язку. Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б в контексті вимог ст. ст. 85, 86, 87 КПК України свідчили про необхідність визнання доказів недопустимим або неналежними, не встановлено.
Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

У сформульованому в обвинувальному акті обвинуваченні ОСОБА_6 зазначені обставини, які в силу ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, в тому числі час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення. Протилежні твердження захисника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі є необґрунтованими, як і доводи стосовно невідповідності реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам ст. 109 КПК України.

До того ж, відповідність обвинувального акта у даному кримінальному провадженні вимогам ст. 291 КПК України була предметом перевірки під час підготовчого судового засідання 03 серпня 2016 року за участі захисника ОСОБА_7 , який не заперечував проти призначення судового розгляду.

З огляду на викладене, колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, як про це просить захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання.

Так, згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом указаної норми закону, висновки суду про можливість звільнення особи від відбування покарання з випробуванням повинні бути мотивовані із зазначенням для того відповідних обґрунтованих підстав.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, даних вимог закону не дотримався.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працює, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання.

З огляду на вказані обставини, суд призначив ОСОБА_6 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

Водночас всі зазначені обставини стали підставами і для звільнення обвинуваченого від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, у вироку не наведено та під час апеляційного перегляду кримінального провадження не встановлено. Тому колегія суддів, враховуючи тяжкість, характер, ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення і конкретні обставини його скоєння, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , його ставлення до вчиненого, вважає, що його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не відповідатиме меті покарання, що передбачає виправлення обвинуваченого і попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Посилання захисника ОСОБА_25 на довідку органу пробації та ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року, згідно яких ОСОБА_6 виконав покладені на нього обов`язки під час іспитового строку, само по собі не свідчить про обґрунтованість застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, як і те, що ОСОБА_6 відшкодував потерпілому збитки за вироком суду та частково за рішенням суду в порядку цивільного судочинства, більшу частину з яких в порядку примусового виконання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 про неправильне застосування судом ст. 75 КК України підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції в цій частині, з підстав порушення вимог ст. ст. 409, 413 КПК України, скасуванню з постановленням апеляційним судом нового вироку, в порядку ст. 420 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості, суспільної небезпечності та характер вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, одружений, має на триманні малолітню дитину, працевлаштований, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно, відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували його покарання, колегія суддів вважає, що саме призначений судом першої інстанції строк покарання у виді позбавлення волі, яке йому слід відбувати реально, є справедливими, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому, колегія суддів визначаючи обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, враховує також час який сплинув з моменту вчинення кримінального правопорушення, стан здоров`я його малолітньої дитини. Разом з тим, не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. ст. 69, 69-1 КК України.

Щодо заподіяння злочином наслідків, на які вказує потерпілий ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі, то вони були враховані судом при кваліфікації дій ОСОБА_6 та вирішенні цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди, у зв`язку із чим не можуть бути додатково визнані обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого. Не визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому обумовлено обраною ним позицією захисту і також не може обтяжувати його покарання.

Інші обставини, на які посилається потерпілий в апеляційній скарзі, були враховані судом при призначенні ОСОБА_6 покарання.

Тому колегія суддів вважає безпідставним збільшення розміру покарання у виді позбавлення волі, призначеного ОСОБА_6 судом першої інстанції, як на цьому наполягає потерпілий ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_8 сплатив витрати на правову допомогу адвоката в сумі 3 700 гривень. Ці витрати підлягають стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 відповідно до ст. 124 КПК України, як про це просить потерпілий в апеляційній скарзі.

Таким чином, апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_8 підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 витрати на правову допомогу в розмірі 3 700 (три тисячі сімсот) гривень.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження: № 11-кп/824/1512/2020

Категорія КК України: ч. 1 ст. 121
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_26
Суддя-доповідач: ОСОБА_1