Дата документу 18.08.2020 Справа № 315/380/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/380/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1488/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Куйбишевського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 п.1 ст.115 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)»,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 26 вересня 2020 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинуваченому ОСОБА_6 не було проголошено повний текст оскаржуваної ухвали.
Копія оскаржуваної ухвали не була направлена судом першої інстанції ні на її адресу, ні на адресу обвинуваченого.
Копія резолютивної частини ухвали не містить будь-якої норми закону, на підставі якої суд прийшов до висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 .
Суд першої інстанції дійшов до вказаного висновку без будь-яких клопотань учасників кримінального провадження.
На думку апелянта, у прокурора не було бажання, законних та обґрунтованих підстав звертатись до суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу. Не зважаючи на це, суд самостійно ініціював питання та безпідставно продовжив запобіжний захід.
Згідно з ухвалою суду, на розгляді в суді перебуває вищевказане кримінальне провадження на стадії судового розгляду.
Під час судового засідання судом поставлено на обговорення питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою в зв`язку із тим, що судове провадження не може бути завершене до спливу попередньо продовженого строку тримання під вартою.
Прокурор та представники потерпілих просили продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, які стали підставою для обрання такого запобіжного заходу не зменшились, вважають, що лише тримання під вартою зможе їм запобігти.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, вважають, що прокурор в порушення норм глави 18 КПК України не надав обґрунтованого письмового клопотання та не довів наявність ризиків, про які зазначив в своїй промові. Зазначили про наявність численних недоліків в процесуальних документах, що були допущені під час їх оформлення на стадії досудового розслідування. Обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, застосований до нього раніше запобіжний захід у вигляді домашнього арешту він належно виконував, що вказує на відсутність ризиків переховування від суду і незаконного впливу на свідків, потерпілих чи експерта. Обвинувачений вказав, що він ніяких протиправних дій вчиняти не збирається та буде вчасно виконувати процесуальні обов`язки, а тому для забезпечення їх виконання достатньо застосувати більш м`який запобіжний захід, зокрема домашній арешт.
Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого, його захисника на підтримання апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як свідчать матеріали провадження, прокурор ОСОБА_9 у судовому засіданні просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки ризики, які були підставою обрання запобіжного заходу, існують до теперішнього часу.
Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, прокурора, представників потерпілих та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років, він неодружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб, у обвинуваченого відсутнє постійне місце роботи, він не має постійного джерела доходів, що вказує на відсутність міцних соціальних зв`язків та підтверджує можливість обвинуваченого переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності і покарання; оскільки потерпілий, свідки та експерти ще не допитані, отже існує ризик незаконного впливу на них з боку обвинуваченого.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, не зменшились, та запобігти цим ризикам неможливо без застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Щодо твердження апелянта про те, що обвинуваченому ОСОБА_6 не було проголошено повний текст оскаржуваної ухвали, колегія суддів звертає увагу на таке.
З матеріалів оскарження ухвали, убачається, що після проголошення вступної та резолютивної частини ухвали суду від 29 липня 2020 року, обвинуваченим не було заявлено клопотання про його бажання бути присутнім під час оголошення судом повного тексту ухвали.
У зв`язку із неявкою учасників провадження фіксація судового засідання під час оголошення повного тексту ухвали суду не здійснювалась, що підтверджується відповідною довідкою (а.п.27).
31 липня 2020 року копія оскаржуваної ухвали направлена судом першої інстанції на адресу ДУ «Вільяннська установа виконання покарань №11», для вручення ОСОБА_6 , на адресу захисника-адвоката ОСОБА_8 (а.п.29).
Стороною захисту реалізовано своє право на оскарження цієї ухвали.
Доводи апелянта про те, що копія резолютивної частини ухвали не містить будь-якої норми закону, на підставі якої суд прийшов до висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , є безпідставними, оскільки копія вступної та резолютивної частини ухвали у повному обсязі відповідає вимогам п.п.1,3 ч.1 ст.372 КПК України.
Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.372 КПК України, мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався, зазначаються у мотивувальній частині ухвали суду.

Посилання апелянта на те, що прокурором не було подано письмове клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не вказують на незаконність оскаржуваної ухвали, оскільки, як зазначено вище, питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою суд зобов`язаний розглянути незалежно від наявності клопотань, що передбачено ч.3 ст.331 КПК України, що і було здійснено в даному випадку.
Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 30 серпня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4