Справа № 297/2187/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/565/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого: ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката: ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не одруженого, із середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10 та цивільного відповідача приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки. Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту його затримання, тобто з 01.09.2019 року. Запобіжний захід, обраний ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, залишено в силі до набрання вироком законної сили. Цивільні позови ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про стягнення матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 98 300 (дев`яносто вісім тисяч триста) гривень 31 коп. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну та моральну шкоду у розмірі 131 902 (сто тридцять одна тисяча дев`ятсот дві) гривні 40 коп. Стягнуто пропорційно з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 витрати за надання правової допомоги в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_9 42 569 (сорок дві тисячі п`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 27 коп. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну та моральну шкоду у розмірі 499 877 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сімдесят сім) гривень 66 коп. Стягнуто пропорційно з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрати за надання правової допомоги в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертиз у розмірі 4710 (чотири тисячі сімсот десять) гривень 30 коп. Скасовано ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 вересня 2019 року про накладення арешту на майно. Вирішено питання речових доказів у справі.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що він 31 серпня 2019 року, близько 18 години 40 хвилини, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом, а саме автомобілем марки «Peugeot» модель «307», реєстраційний номер Республіки Угорщина « НОМЕР_1 », рухався по головній дорозі вулиці Бако Габора у напрямку її перехрещення з вулицями Тіноді та Фабрична у місті Берегово Закарпатської області. Наблизившись до вказаного перехрестя вулиць, де головна дорога, згідно таблички 7.8. «Напрямком головної дороги» до дорожнього знаку пріоритету 2.3 «Головна дорога», проходить з вулиці Бако Габора на вулицю Тіноді, в ліво по ходу руху водія ОСОБА_7 , останній, діючи в супереч вимогам п.п.1.3.; 1.5.; 2.3. «б»; 12.3.; 12.4.; 13.1. та 13.3. Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, та її зміни, рухаючись із швидкістю 60,5 км/год., що перевищує максимально допустиму швидкість руху у межах населеного пункту, не забезпечив безпеку дорожнього руху та при під`їзді перехрестя нерівнозначних доріг нерегульованого перехрестя, з моменту виявлення перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, під час виконання маневру повороту ліворуч та об`їзду перешкоди не дотримався безпечного інтервалу і допустив зіткнення з транспортним засобом, а саме автомобілем марки «OPEL» моделі «Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який у той час був зупинений у порушення вимог п.15.9 ґ), безпосередньо на перехрещенні проїзних частин вулиць Тіноді Фабрична, чим самим створював перешкоду для руху іншим транспортним засобам, поруч з яким, біля задньої лівої частини знаходилася його водій ОСОБА_11 та її пасажир ОСОБА_9 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , каретою швидкої медичної допомоги доставлена з місця пригоди до реанімаційного відділення Берегівської ЦРЛ з діагнозом: Політравма. Поєднана краніо-спінально-торакальна травма. Церебральна кома. ЗЧМТ. Забій головного мозку з формуванням вогнищ забою в лівій лобній та тім`яній частці з грубим правобічним геміпарезом та сенсо-моторною афазією. Набряк головного мозку. Забій легень. Травматичний гемо-пневмоторакс. Пневмомедіастинум. Перелом 4, 5 ребер зліва, 4-го справа. Підшкірна та між м`язова емфізема грудної клітки та шиї. Перелом сідничної та лобкової кісток справа. Забійно рвані рани лобно-тім`яної ділянки голови справа. Травматичний шок ІІ-ІІІ ступеню.

Відтак, ОСОБА_7 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Судовий розгляд у справі проведено у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду оскаржено представником потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10 та цивільним відповідачем - приватним акціонерним товариством «Страхова Група «ТАС». У поданій апеляційній скарзі представник цивільного відповідача приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» зазначає про те, що оскаржуваний вирок винесений з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема ч.1 ст.124 КПК України, п.24.1. ст. 24, п.30.2. ст.30 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Апелянт звертає увагу на те, що на даний час AT «СГ «ТАС» (приватне) не має підстав для здійснення виплати страхового відшкодування, оскільки позивачами не дотриманий передбачений законодавством порядок отримання страхового відшкодування. Крім того, згідно чинного законодавства, страховиком відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди з вирахуванням франшизи після надання відповідних документів страховику та звернення із заявою про страхове відшкодування, чого не було зроблено у даному випадку. Позивачами не надано виписки з історій хвороб, в якій зазначається про призначення лікарських препаратів позивачам, що унеможливлює проведення детального розрахунку обґрунтованих та документально підтверджених витрат на лікування. Також зазначає про те, що процесуальні витрати стягуються з обвинуваченого у разі обвинувального вироку, а стягнення з цивільного відповідача судових витрат не передбачено законодавством. З урахуванням наведеного просить оскаржуваний вирок скасувати в частині стягнення з AT «СГ «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_11 98300,31 грн. матеріальної шкоди, та пропорційно з AT «СГ «ТАС» (приватне) та ОСОБА_7 10000,00 грн. витрат на правову допомогу, та на користь ОСОБА_9 42569,27 грн. та пропорційно з AT «СГ «ТАС» (приватне) та ОСОБА_7 10000,00 грн. витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення, в якому відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з AT «СГ «ТАС» (приватне) матеріальної та моральної шкоди.

У поданій апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10 , не погоджуючись з оскаржуваним вироком в частині обрання міри покарання ОСОБА_7 , зазначає про те, що призначення судом мінімального покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки, з урахуванням такої обтяжуючої обставини як вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а також з урахуванням того, що потерпіла ОСОБА_9 зазнала значних фізичних страждань, свідчить про незаконність та необгрунтованісь судового рішення, оскільки суд першої інстанції допустив невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. З урахуванням наведеного просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, призначивши останньому покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років.

До початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції від представників потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надійшли заяви, у яких вони просять здійснити розгляд справи у їх відсутність та відсутність потерпілих, вимоги апеляційної скарги потерпілої підтримують, а апеляційну скаргу ПАТ «Страхова група «ТАС» просять залишити без задоволення.

ПАТ «Страхова група «ТАС» будучи належним чином повідомлене про дату, час і місце апеляційного розгляду, явку представника не забезпечило, про поважні причини свого неприбуття не повідомило. Оскільки їх участь в суді апеляційної інстанції є необов`язкова, колегія суддів прийшла до висновку про розгляд справи у відсутності представника цивільного відповідача.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, доводи обвинуваченого та його захисника, які також заперечили проти задоволення апеляційних скарг потерпілої та цивільного відповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга цивільного відповідача підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Основні та додаткові покарання визначені статтею 52 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згадані положення наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Вказані вимоги закону під час призначення покарання обвинуваченому судом першої інстанції дотримано.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є співрозмірним вчиненому, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, а також воно є справедливим.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, місцевий суд, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, конкретні обставини його скоєння, особу винного, який щиро розкаявся у вчиненому, вперше притягається до кримінальної відповідальності, раніше не був судимий.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 місцевим судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, таке визначено в межах санкції статті інкримінованого йому діяння. Підстав вважати це покарання явно несправедливим через його м`якість, не вбачається. Доводи апеляційної представника потерпілої у цій частині, висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні (частина друга статті 127 КПК України).

Частина перша статті 61 КПК України визначає, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Згідно із частиною першою статті 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Встановивши, що на час вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, цивільно-правова відповідальність його, як власника транспортного засобу була застрахована Страховою групою «ТАС», а ДТП за участю обвинуваченого визнано страховим випадком, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок прийшов до вірного висновку, що шкода, заподіяну майну та здоров`ю потерпілих має бути відшкодована, в межах лімітів відповідальності саме цивільним відповідачем ПАТ «Страхова група «ТАС», як страховиком з яким укладено договір.

Не заперечуючи факту настання страхового випадку, страховик вважає, що суд першої інстанції вирішуючи питання про стягнення з останнього на користь потерпілих шкоди, заподіяної майну, а також шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілої невірно застосував положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також за його твердженнями у нього не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, адже потерпілі, як цього вимагає згаданий Закон (стаття 35), не зверталися із заявами про страхове відшкодування.

Відповідно до частини шостої статті 368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) викладено висновок про те, що позов до МТСБУ (зобов`язання якого витікають із положень закону, але за характером є ідентичними зобов`язанням страховика) щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, в межах кримінального провадження, може бути пред`явлено до суду. Для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України вчинено обвинуваченим 31 серпня 2019 року, а з цивільними позовами потерпілі звернулися 28 жовтня 2019 року, тобто в межах визначених статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що виключає можливість відмовити у здійсненні страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілого врегульовано положеннями статей 28-30 цього Закону, а за приписами статей 34 та 36 обов`язок з первинного визначення розміру шкоди, та узгодження цього розміру з потерпілим, для виплати страхового відшкодування покладається саме на страховика.

На підтвердження розміру заподіяної майну потерпілої ОСОБА_11 шкоди нею надано суду висновок експерта, складений на підставі ухвали суду від 04 вересня 2019 року, який безпосередньо досліджений судом першої інстанції, та який визнано належним та допустимим доказом, оскільки його складено згідно з вимогами чинного законодавства та компетентними особами відповідно до вимог статей 94, 101, 102 КПК, а крім того, під час судового провадження учасники кримінального провадження будь-яких сумнівів у правильності такого висновку експерта не висловлювали. Зокрема, страховик не надав суду своєї оцінки розміру заподіяних потерпілій збитків, ні в суді першої інстанції, ні під час перегляду вироку у справі судом апеляційної інстанції.

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги у цій частині (про невірне визначення розміру заподіяних збитків), які є ідентичними доводам відзиву на цивільний позову, поданого до суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

З матеріалів справи видно, що розмір сум, які були заявлені потерпілою у цивільному позові, та які підлягали відшкодуванню як витрати, пов`язані з лікуванням, є обґрунтованими, у тому числі щодо їх розміру, та були безпосередньо досліджені місцевим судом, що підтверджується долученими до цивільного позову квитанціями та довідками.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу (пункт 1 частини першої статті 118 КПК України).

Враховуючи, що положення процесуального закону закріплюють обов`язок щодо покладення процесуальних витрат виключно на обвинуваченого, стягнення витрат на правову допомогу із цивільного відповідача (ПАТ «Страхова група «ТАС» ) є невірним.

У зв`язку із цим, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо невірного вирішення у вироку питання про розподіл процесуальних витрат, а саме витрат на правову допомогу, і як наслідок для її часткового задоволення та зміни оскаржуваного вироку і його скасування в частині стягнення витрат на правову допомогу на користь потерпілих з ПАТ «Страхова група «ТАС» та стягнення їх з обвинуваченого ОСОБА_7 . В решті вирок слід залишити без змін, як такий, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10 залишити без задоволення. Апеляційну скаргу цивільного відповідача приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» задоволити частково.
Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2020 року в частині вирішення стягнення витрат на правову допомогу змінити. Вирок суду в частині стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» процесуальних витрат на правову допомогу в користь ОСОБА_11 та в користь ОСОБА_9 скасувати. Витрати на правову допомогу в користь ОСОБА_11 10 000 (десять тисяч) грн. та в користь ОСОБА_9 10 000 (десять тисяч) грн. стягнути з ОСОБА_7 .
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, - в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4