Справа № 132/3150/18
Провадження № 1-кп/127/901/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі колегії суддів:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України.

На адресу суду 23.07.2020 р. надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 про зміну застосованого до ОСОБА_9 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_9 винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнає, а матеріали кримінального провадження не містять доказів, які спростовують його показання. Зауважив, що ризики, які визначенні кримінально-процесуальним законодавством відсутні, при цьому ОСОБА_9 вже тривалий час перебуває під вартою у зв`язку з чим стан його здоров`я значно погіршився та надалі останній не може утримуватися в умовах СІЗО.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 клопотання про зміну ОСОБА_9 запобіжного заходу підтримав з підстав викладених у ньому та просив його задовольнити. Натомість заперечив проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу, оскільки стороною обвинувачення не дотримано вимог чинного кримінально-процесуального законодавства щодо вручення копії клопотання обвинуваченому. Крім того, зауважив, що першочергово має вирішуватись саме клопотання сторони захисту.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 клопотання про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу підтримав, натомість вважає, що правові підстави для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою відсутні, а тому в задоволенні клопотання прокурора просив відмовити.

Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав думку своїх захисників.

Прокурор в судовому засіданні вважав, що правові підстави для задоволення клопотання сторони захисту відсутні, натомість вважає, що наявні правові підстави для продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою, оскільки ризики, які існували на час застосування до останнього запобіжного заходу не відпали.

Потерпіла ОСОБА_6 підтримала думку прокурора.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Порядок звернення сторони захисту до суду з клопотанням про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу регламентований статтею 201 глави 18 КПК. Порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК.

Захисники обвинуваченого посилались на те, що прокурором не дотримано вимоги чинного кримінально-процесуального закону щодо порядку звернення з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою. Однак, прокурор відповідне клопотання перед судом не ініціював, натомість висловив думку щодо клопотання захисників обвинуваченого. Крім того, приписами статті 350 КПК регламентовано, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Саме тому, суд вважає, що в судовому засіданні підлягає вирішенню клопотання сторони захисту з урахуванням думки прокурора та потерпілої щодо заявлених доводів.
Про обґрунтованість такого висновку також свідчать і приписи частини третьої статті 331 КПК, якою визначено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд вважає за доцільне зазначити, що приписи частини третьої статті 331 КПК є імперативними.

Строк тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою спливає 21.09.2020 р., до закінчення зазначеного строку стороною захисту ініційовано питання щодо зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу. В ході висловлювання думок щодо заявленого клопотання стороною обвинувачення було висловлено заперечення з посиланням на відповідні доводи. Саме тому, як вже судом зазначено вище, суд вважає за доцільне вирішити клопотання сторін кримінального провадження та надати їм відповідну правову оцінку.

При вирішенні питання щодо доцільності заміни запобіжного заходу або продовження строку його дії суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.
Згідно з положеннями частиною першою статті 183 КПК взяття під варту є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти України»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким чином, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на даний час судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) було відновлено, а тому вирішення зазначеного питання на даній стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При вирішенні питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернуто увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Також суд приймає до уваги, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (п. 63, справа «Тодоров проти України»).

Відповідно до вимог статті 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Як на підставу для зміни ОСОБА_9 запобіжного заходу сторона захисту посилалась на те, що в обвинуваченого за період перебування під вартою значно погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим останній не може утримуватись під вартою. Разом з тим, захисниками обвинуваченого надано суду копію відповіді на адвокатський запит, зі змісту якої випливає, що 02.10.2019 р., 06.12.2019 р. та 09.12.2019 р. в ході обстеження обвинуваченого ОСОБА_9 останньому виставлено відповідний діагноз та призначено відповідне лікування, від якого обвинувачений ОСОБА_9 в категоричній формі відмовився, про наслідки такої відмови йому було роз`яснено. І лише після чергової розмови, яка відбулась 20.12.2019 р., обвинувачений ОСОБА_9 погодився на отримання необхідного лікування. Також з наданої відповіді випливає, що стан здоров`я ОСОБА_9 погіршився, однак станом на 16.09.2020 р. є середньої ступені тяжкості (ближче до важкого). Аналогічні відомості щодо стану здоров`я обвинуваченого станом на 16.09.2020 р. містяться і у медичній довідці, наданій суду.
Суд вважає за доцільне з огляду на наведені вище мотиви зауважити, що надання медичної допомоги особам, що утримуються під вартою, регламентоване Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженим наказ Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10.02.2012 р. за № 239/5/104, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.02.2012 р. за № 212/20525.
Зазначеним Порядком регламентовано можливість надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку. При цьому сторонами кримінального провадження об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість надання обвинуваченому ОСОБА_9 лікування в умовах медичної частини СІЗО ВУВП № 1, суду надано не було. Також суду не було надано об`єктивних даних, які б свідчили, що перебування ОСОБА_9 у слідчому ізоляторі за станом його здоров`я не доцільне.
Аналізуючи докази, які були надані суду, суд приходить до переконання, що погіршення стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 не є наслідком утримання останнього під вартою, а саме наслідком неодноразових відмов від запропонованого лікування.
Захисники обвинуваченого посилались на те, що судом фактично здійснюється квазіавтоматичне продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, яке ЄСПЛ у справі «Шишков проти Болгарії» (пункт 66) та «Тасе проти Румунії» (пункт 40) визнано порушенням пункту 3 статті 5 Конвенції. Однак таке посилання захисників суд оцінює критично, оскільки сторони висловлюють свої доводи щодо доцільності чи недоцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою і зазначеним доводам судом надається належна правова оцінка. Також судом залежно від стадії судового розгляду кримінального провадження оцінюються ризики, на які посилається прокурор, з точки зору їх прийнятності для прийняття відповідного процесуального рішення. Крім того, як вже судом зазначено вище, імперативна норма частини третьої статті 331 КПК покладає на суд обов`язок постановки на обговорення питання щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до закінчення строку дії попереднього судового рішення.
Посилання захисників обвинуваченого на тривале перебування обвинуваченого під вартою як на підставу для зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу суд також оцінює критично. Зокрема, ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці зауважував, що розумний строк розгляду в сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод оцінюється з огляду на обставини справи; вивчаючи розумність строків кримінального процесу, суд звертає увагу inter alia (поміж іншим) на складність справи, поведінку заявника та рух справи в адміністративних органах та судах (п. 99 справа «Кениг проти Федеративної Республіки Німеччина»).
Слід зауважити, що судом тричі було завершено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, однак у зв`язку з надходженням до суду відповідних клопотань сторони захисту, в тому числі й про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи, таке з`ясування обставин справи судом відновлювалось для вирішення поданих стороною захисту клопотань. Варто також зауважити, що неодноразове подання до суду клопотань про призначення експертиз та вчинення інших процесуальних дій у кримінальному провадженні формально відповідало вимогам статті 350 КПК, однак фактично містило посилання на одні і ті ж обставини, які вже були предметом обговорення в судовому засіданні і яким судом надано відповідну оцінку. Чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить правових механізмів протидії процесуальному зловживанню (зловживанням праву), натомість зобов`язує суд вирішувати відповідні клопотання одразу після їх обговорення в судовому засіданні. Саме тому доводи сторони захисту про безпідставне затягування справи і відповідно перебування обвинуваченого під вартою з порушенням розумного строку суд оцінює критично, як такі, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Крім того, на даний час судом вживаються розумні заходи, спрямовані на реалізацію сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та обов`язків, а тому підстави для ствердження порушення розумного строку судового розгляду, на переконання суду, відсутні.
Суд враховує, що в якості підстави для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою прокурор посилався на те, що ОСОБА_9 раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Зазначеним доводам прокурора судом вже раніше було надано правову оцінку, зміст якої зводиться до того, що ОСОБА_9 в силу приписів статті 89 КК є особою, раніше не судимою, а тому посилання на попередні судимості є безпідставним. Крім того, суд вважає за доцільне наголосити, що згідно з положеннями частини п`ятої статті 17 КПК поводження з ОСОБА_9 має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Однак, суд враховує, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи (умисному вбивстві). Суд також приймає до уваги ту обставину, що хоча в силу приписів статті 89 КК є особою, раніше не судимою, але раніше притягувався до кримінальної відповідальності у зв`язку з вчиненням насильницьких злочинів (проти життя та здоров`я особи). Крім того, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_9 в судових засіданнях неодноразово висловлював погрози в бік потерпілої ОСОБА_2 , на зауваження судді-доповідача щодо неприпустимості такої поведінки не реагував, що стало підставою для його видалення із зали судових засідань до закінчення засідання, яке відбулось 17.09.2019 р. В подальшому обвинувачений ОСОБА_9 в судових засіданнях продовжував здійснювати погрози на адресу потерпілої. Як вже зазначено судом вище, об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою, в тому числі й за станом здоров`я, суду надано не було. При цьому, сторона захисту, обґрунтовуючи своє клопотання про зміну ОСОБА_9 запобіжного заходу, послалась на ту обставину, що обвинувачений потребує лікування. Разом з тим, суд враховує, що захисниками суду не було надано відомостей, які б свідчили про характер і обсяг необхідного лікування, а також про те, що необхідне лікування (у разі такої потреби) не може бути надане в умовах СІЗО ВУВП № 1. Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, матеріали справи, суд приходить до переконання, що ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, може незаконно впливати на потерпілу в кримінальному провадженні, переховуватися від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

А тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, надані суду матеріали, суд приходить до переконання, що правові підстави для зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу відсутні. Натомість, враховуючи положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, з метою забезпечення кримінального провадження та попередження вчинення обвинуваченим позапроцесуального впливу на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, вчиненню інших кримінальних правопорушень та перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином, суд вважає за доцільне продовжити ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовити.

Запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, продовжити на 60 днів, з 16.09.2020 р. до 23:59 год. 14.11.2020 р.
Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її дію.

Суддя-доповідач:

Суддя:

Суддя: