ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/7595/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/2717/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.185 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , без участі обвинуваченої ОСОБА_7 , та без участі її захисника ОСОБА_8 , за умови, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченої, та без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомлених всіх про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 05 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харкова, українку, громадянку України, офіційно не працюючу, з повною загальною середньою освітою, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима 20 06 2017 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова за ч.1 ст.185 КК України, до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, -

визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено їй покарання у виді 2років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_7 до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 06 2017 року, у виді 3 місяців позбавлення волі, та остаточно призначено покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави за проведені експертні роботи витрати у сумі 471,03 гривень.

Визначено, що початок відбування покарання ОСОБА_7 слід рахувати з часу затримання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 21 09 2019 приблизно о 22:00 год., перебувала поблизу супермаркета «Сільпо», що розташований за адресою: м. Харків, пр. Московський, 256, де вона побачила раніше незнайомого їй ОСОБА_9 , з кишені штанів якого виглядав належний йому мобільний телефон ТМ «Хіоmі Redmi 6А».

ОСОБА_7 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний намір, спрямований на таємне викрадення мобільного телефону ТМ «Хіоmі Redmi 6А», діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи на меті незаконне збагачення за рахунок інших осіб, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, підійшла до ОСОБА_10 та під приводом підпалити цигарку, скориставшись тим, що ОСОБА_11 відволікся та за її злочинними діями ніхто не спостерігає, непомітно для останнього витягла з кишені його штанів належний йому мобільний телефон ТМ «Хіоmі Redmi 6А», вартість якого становить 1878 грн. 30 грн.

Після цього, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_12 майнову шкоду на суму 1878 грн. 30 грн.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно (а.с.64-67).

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

На вказаний вирок подав апеляційну скаргу захисник обвинуваченої, в якій просив оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити нове рішення, яким застосувати щодо ОСОБА_7 положення ст.75 КК України.

Такі вимоги обґрунтувала тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було враховано відомості, які б могли суттєво вплинути на міру покарання, зокрема: відсутність претензій з боку потерпілого; обвинувачена не лише щиро розкаялась, а в повній мірі розуміє, що накоїла; ОСОБА_7 вчинила злочин під впливом алкогольних та наркотичних засобів, однак вже пройшла курс ресоціалізації, вилікувалася від залежності та стала повноцінним членом суспільства; ОСОБА_7 пройшла курси волонтерів в ГО «Давір» та на теперішній час добровільно залишається у вказаному центрі та є волонтером, що свідчить про її виправлення та перевиховання.

Також вказала, що суд першої інстанції не врахував, оскільки на час ухвалення вироку обставин ще не було, що матері засудженої ОСОБА_13 була зроблена складна операція, тому вона потребує турботи, уваги та догляду з боку своєї доньки (а.с.74-76).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачена, її захисник та потерпілий, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, від них не надходило.

Прокурор, за умови належного повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, не заперечувала проти розгляду справи за їх відсутності, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченої. Вважала оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просила залишити вимоги апеляційної скарги захисника обвинуваченої без задоволення.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи та в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченої, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності обвинуваченої, її захисника та потерпілого, які в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє.

Надаючи оцінку апеляційним вимогам захисника обвинуваченої ОСОБА_7 щодо необхідності звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх непереконливими та такими, що не є підставою для зміни вироку.

В ході детального аналізу оскаржуваного вироку в частині призначеного обвинуваченій покарання, колегією суддів встановлено, що воно в повній мірі відповідає вимогам ст.65 КК України, оскільки призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував: суспільну небезпечність та характер вчиненого злочину, який відноситься до категорії середньої тяжкості, наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинувачених, а саме щире каяття; відсутність обтяжуючих покарання обставин; відношення обвинуваченої до скоєного злочину.

При цьому, судом було надано оцінку усім характеризуючим обвинувачену ОСОБА_7 відомостям, які містяться у матеріалах справи. Так, судом враховано, що ОСОБА_7 раніше була засуджена, злочин вчинила в період іспитового строку, не перебуває на обліку лікарів психіатра та нарколога. Згідно довідки ГО «Давир» ОСОБА_7 добровільно пройшла курс ресоціалізації та мешкає в зазначеному центрі ресоціалізації, зі сторони адміністрації претензій до неї не має. Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що її матір`ю зазначена ОСОБА_7 , але в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена повідомила, що вона рішенням суду позбавлена батьківських прав відносно своєї малолітньої дитини, якою опікується її мати бабуся дитини. Рішення суду щодо позбавлення батьківських прав обвинуваченої суду надану не було.

Крім того, судом враховано досудову доповідь органу пробації, з якої вбачається, що виправлення ОСОБА_7 , без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства - середні. Виконання покарання у громаді можливе лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

Враховуючи усі вищезазначені обставини, суд призначив обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді 2 років позбавлення волі, що є нижчим від середнього покарання, визначеного санкцією вказаної статті.

Судова колегія погоджується з тим, що саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 та попередження вчинення нею нового злочину.

В апеляційній скарзі, захисник ОСОБА_7 посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що обвинувачена не лише щиро розкаялась, а в повній мірі розуміє, що накоїла, а потерпілий не має до неї жодних претензій.

Однак колегією суддів встановлено, що такі доводи не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини вироку, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання. Більш того, щире каяття обвинуваченої суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання.

Слід зазначити, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчинені певного злочину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, з огляду на що, розуміння обвинуваченою того, що, вона накоїла не може бути визнано окремою обставиною, що пом`якшує покарання.

До посилань захисника на те, що злочин обвинувачена скоїла під впливом алкогольних напоїв та наркотичних засобів колегія суддів ставиться критично, оскільки дана обставина не була встановлена органом досудового розслідування. В протилежному випадку зазначена обставина, у відповідності до п.13 ч.1 ст.67 КК України, була б врахована судом як така, що обтяжує покарання.

Тій обставині, що ОСОБА_7 пройшла курс ресоціалізації та вилікувалася від залежності, - також було надано оцінку судом першої інстанції.

Крім того, як на підставу для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, захисник посилається на необхідність турботи та догляду за прооперованою матір`ю. Однак такі доводи колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами.

Разом з тим, зазначена обставина сама по собі безпосередньо не впливає на ступінь суспільної небезпечності ні вчиненого злочину, ні особи винної, та не може свідчити про призначення їй явно несправедливого покарання.

Інших обставин, які не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, та могли б вплинути на розмір призначеного ОСОБА_7 покарання, апелянтом не наведено.

Водночас, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_7 попередньо притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення умисного корисливого злочину проти власності, за який її суд на підставі ст.75 КК України звільняв від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в її особистості і не створило у неї готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки в період іспитового строку вона знову вчинила аналогічний злочин проти власності.

Наведені обставини дають підстави колегії суддів вважати, що призначення звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченої, а також може стимулювати у неї та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, створити хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Підсумовуючи наведене, приймаючи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначене ОСОБА_7 покарання, є співмірним скоєним нею протиправному діянню, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів.

При цьому, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції під час призначення обвинуваченій виду та міри покарання, враховувалися обставини, якими обґрунтовує апеляційні вимоги захисник обвинуваченої, з відповідною їх оцінкою.

З огляду на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і ухвалити законний, обґрунтований вирок, при перевірці судового рішення щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку не виявлено, то відповідно підстав для зміни вироку суду щодо останньої не вбачається.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 05 2020 року по справі щодо ОСОБА_7 ,- залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _____________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4