Постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 761/15577/17
провадження № 51-3964 км 20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000666, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Києві, зареєстрований на АДРЕСА_1 , проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 191 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 8200 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Крім того, стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 14010 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у період часу з 9 по 22 грудня 2016 року, виконуючи обов`язки майстра приймальника на станції технічного обслуговування «СТО 100», що на вул. М. Рибалко, 11 у м. Києві, діючи умисно, з корисливих мотивів, привласнив чуже майно, яке знаходилось у його віданні, за наступних обставин.
Так, 9 грудня 2016 року у денний час ОСОБА_7 , виконуючи обов`язки майстра приймальника на вказаній станції, прийняв замовлення від ОСОБА_10 щодо ремонту автомобіля марки AudiA4, державний номерний знак НОМЕР_1 . Через декілька днів ОСОБА_7 телефоном повідомив ОСОБА_10 вартість ремонтних робіт її автомобіля, надавши останній для оплати номер банківської карти, яка належала колишній дружині ОСОБА_7 ОСОБА_11 . В подальшому, 12 грудня 2016 року ОСОБА_10 перерахувала на вказану банківську карту грошові кошти у розмірі 5000 грн., які ОСОБА_7 не передав до каси «СТО 100», а привласнив.

Крім того, 16 грудня 2016 року у денний час ОСОБА_7 , виконуючи обов`язки майстра приймальника на тій же станції технічного обслуговування, що належить ФОП ОСОБА_8 , прийняв замовлення від ОСОБА_9 щодо ремонту автомобіля марки Mazda 6, державний номерний знак НОМЕР_2 . Надалі, 24 грудня 2016 року ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_9 про вартість ремонтних робіт його автомобіля та надав номер банківської карти своєї колишньої дружини ОСОБА_11 для оплати послуг з ремонту. Цього ж дня ОСОБА_9 перерахував на карту 2500 грн., які ОСОБА_7 привласнив.
Також, 20 - 21 грудня 2016 року (точний час не встановлено), ОСОБА_10 повторно звернулася до «СТО 100» з приводу ремонту автомобіля марки Audi A4, державний номерний знак НОМЕР_1 . Дане замовлення прийняв ОСОБА_7 та в подальшому текстовим повідомленням повідомив ОСОБА_10 про вартість ремонтних робіт її автомобіля, надавши номер банківської карти для сплати. 23 грудня 2016 року ОСОБА_10 перерахувала на банківську карту грошові кошти у розмірі 3200 грн., які ОСОБА_7 не передав до каси «СТО 100», а привласнив.

Таким чином, вказаними діями ОСОБА_7 , виконуючи обов`язки майстра приймальника на станції технічного обслуговування, вчинив привласнення чужого майна, яке було йому ввірене, а саме грошових коштів на загальну суму 10700 грн.
Крім того, 12 січня 2017 року, ОСОБА_9 звернувся до ОСОБА_7 , який на той час самостійно надавав послуги з технічного обслуговування автомобілів, з метою продовження ремонтних робіт його автомобіля марки Mazda6, державний номерний знак НОМЕР_2 , на що останній погодився.

13 січня 2017 року ОСОБА_7 , не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання з ремонту автомобіля ОСОБА_9 , діючи умисно, ввів в оману останнього, повідомивши про необхідність сплатити грошові кошти для проведення діагностики та ремонту автомобіля. В подальшому 13 та 16 січня 2017 року ОСОБА_9 перерахував на банківську карту грошові кошти на загальну суму 2800 грн.
31 січня 2017 року, продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_9 про необхідність сплатити додаткові грошові кошти у розмірі 8710 грн., які 1 лютого 2017 року отримав особисто від останнього на вул. Дорогожицькій, 13 у м. Києві, про що написав розписку.
Однак, ОСОБА_7 взяті на себе зобов`язання щодо ремонту автомобіля ОСОБА_9 умисно не виконав, заволодівши грошовими коштами останнього на загальну суму 11 510 грн.
Київський апеляційний суд 25 червня 2020 року задовольнив частково апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2020 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 191 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, строком на 2 роки; за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що положення ст. 75 КК до ОСОБА_7 застосовано неправильно, що в свою чергу призвело до м`якості призначеного йому покарання. Виправлення засудженого вважає можливим лише в умовах відбування покарання у виді обмеження волі.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора, просила її задовольнити, вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, в якій не заперечується винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 190 КК, вид та розмір призначеного покарання.
Відповідно до касаційної скарги, прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Так, у ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, котрі наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною, як однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 191 КК додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю, а також неправильного застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК, що призвело до м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання, то вказаних вимог закону апеляційний суд дотримався.
Скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, урахував конкретні обставини справи, характер, обсяг протиправних дій засудженого, його небезпечність для суспільства, та правильно призначив йому покарання за ч. 1 ст. 191 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, строком на 2 роки; за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, та на підставі ст. 70 КК визначив остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, строком на 2 роки, що не оспорюється прокурором у касаційній скарзі.
Разом з тим, виконуючи приписи ст. 65 цього Кодексу, суд зважив на дані про особу винного, котрий вперше притягається до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_9 .

Відповідно до правил ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Зазначене та відсутність обтяжуючих покарання обставин з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд обґрунтовано вирішив звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі. Таке рішення не суперечить умовам застосування вказаної норми матеріального права.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків суду з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання, справедливість обраного ОСОБА_7 заходу примусу, а також які би свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом порядок його відбування, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Крім того, аналогічні по суті доводи прокурора щодо неправильного застосування зазначеної статті закону України про кримінальну відповідальність були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який, навівши докладні мотиви та відповідні підстави, визнав їх необґрунтованими.
Вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК.
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду і доводили необхідність скасування вироку апеляційного суду, в касаційній скарзі прокурора відсутні.
За таких обставин, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3