Справа № 166/448/20 Провадження №11-кп/802/601/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000422 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 02 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , з повною середньою освітою, неодружений, непрацюючий, раніше не судимий:
засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;
Вироком вирішено долю речових доказів, судових витрат та арештованого майна.
ОСОБА_7 визнаний винний та засуджений за те, що він 15 грудня 2019 року близько 20.00 години, керуючи технічно справним автомобілем марки BMW 330, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі сполученням Тур - Заболоття в межах населеного пункту Заболоття між 5 та 6 кілометровими знаками від державного кордону з Республікою Білорусь, на вул.Шевченка Ратнівського району Волинської області, в напрямку центра смт.Заболоття, всупереч п.2.3, п.11.3, п.12.2, п.12,3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, проявив неуважність, не вибрав безпечної швидкості руху, не прослідкував за безпекою руху і не простежив за дорожньою обстановкою, виїхав на зустрічну смугу руху та на зустрічне узбіччя, де здійснив зіткнення з велосипедом іноземного виробництва синього кольору під керуванням ОСОБА_11 , який рухався на своїй смузі руху, по краю проїзної частини дороги в зустрічному напрямку, після чого покинув місце дорожньо-транспортної пригоди.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому нижньої третини обох кісток лівої гомілки зі зміщенням, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння; закритого уламкового підсуглобного перелому лівої лопатки зі зміщенням, закритого перелому стернального кінця лівої ключиці зі зміщенням, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень; рваних ран голови, обох гомілок, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині звільнення ОСОБА_7 від призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України, а також в частині строку призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, незаконним. Посилається на те, що звільняючи обвинуваченого від покарання судом не враховано ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, обставин його вчинення. Зокрема, не взято до уваги грубе порушення обвинуваченим правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілому завдані тяжкі тілесні ушкодження, після ДТП обвинувачений втік з місця його вчинення, при цьому не надав потерпілому першої медичної допомоги, залишивши його на проїзній частині дороги у вечірню пору доби, вчинений злочин відноситься до категорії тяжких. Вважає, що наведені у вироку обставини які характеризують обвинуваченого, не дають підстав для звільнення останнього від покарання на підставі ст.75 КК України. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Не погоджуючись з апеляційною скаргою прокурора, обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення, в якому просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала і просила скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які заперечили апеляційну скаргу прокурора та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з таких підстав.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, учасниками судового розгляду не оспорюються, у зв`язку з чим відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку в цій частині відсутні.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в частині призначеного покарання, який прийняв рішення про звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на такі положення законодавства.
Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, після ДТП покинув місце його вчинення, при цьому залишив потерпілого в безпорадному стані в темну пору доби, а тому суд не міг застосовувати до нього положення ст.75 КК України є безпідставними, оскільки вказані обставини, не є такими, які виключають можливість застосування до обвинуваченого вимог ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, за наявності для того законних підстав.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд відніс щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.
Крім того, судом при призначенні покарання правильно враховано й інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності, а саме те, що даний злочин вчинено ОСОБА_7 з необережності.
Зокрема судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, злочин вчинив вперше, збитки потерпілому, а також витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого відшкодував повністю.
Враховано місцевим судом також і позицію самого потерпілого ОСОБА_11 про відсутність претензій будь-якого характеру до обвинуваченого, оскільки збитки йому повністю відшкодовано.
В ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_11 просив призначити обвинуваченому найбільш м`яке покарання, не пов`язане із позбавленням волі.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілого у судовому засіданні не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Тому врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, суд призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нею нових злочинів і не є надто м`яким.
З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутності обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, позитивних даних про його особу, поведінку ОСОБА_7 після вчинення необережного злочину, а саме відшкодування потерпілому завданої шкоди, відсутність будь-яких претензій з його боку, місцевий суд обґрунтовано та вмотивовано дійшов висновку і про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі статей 75, 76 КК України та покладення на нього обов`язків в межах однорічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.
Крім того, доводи апеляції прокурора про збільшення строку додаткового покарання не заслуговують на увагу з таких підстав.
Суд першої інстанції належним чином обґрунтував своє рішення про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, з чим погоджується і апеляційний суд.
З огляду на викладене доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні додаткового покарання обвинуваченому та про невідповідність його призначення ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, є також необґрунтованими.

З урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що, всупереч доводам апеляційної скарги, мета покарання, передбачена ч.2 ст.50 цього Кодексу, а саме виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, може бути досягнута без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, а тому погоджується з прийнятим рішенням про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

Отже, призначене ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 02 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: