Ухвала
Іменем України
25 січня 2021 року

м. Київ
справа № 522/1938/20

провадження № 51-275 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Саратського районного суду Одеської області від 17 березня 2016 року за частинами 1, 3 ст. 357, частинами 1, 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк

3 роки 6 місяців; звільненого 27 травня 2019 року

за відбуттям строку покарання;
засуджено за:
- ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст.70 КК за сукупності злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 16 листопада 2019 року близько о 00 год. 30 хв., із застосуванням заздалегідь підготовленого предмету із металу, у трьох місцях віджав металопластикове вікно в будинку

АДРЕСА_1 та незаконно проник до приміщення кондитерської - пекарні « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де таємно викрав гроші в розмірі 3 410 гривень, що належали ОСОБА_6 .
Після скоєного, ОСОБА_5 , впевнившись, що його дії залишилися непоміченими, вистрибнув з вікна кондитерської-пекарні, тим самим виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак був помічений та затриманий пересічними громадянами, внаслідок чого був позбавлений можливості розпорядитись викраденим майном на власний розсуд з причин, які не залежали

від його волі.
Крім того, 16 січня 2020 року близько 15 год. 30 хв., ОСОБА_5 разом із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, перебуваючи

у приміщенні магазину «Єва», що розташований по проспекту Гагаріна, 16/1 у м. Одесі, впевнившись що за ними ніхто не спостерігає, а їх злочинні дії залишаться

не помітними для оточуючих, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, шляхом вільного доступу, дістав з полиці та поклав у капюшон куртки, в яку був одягнений ОСОБА_5 та стояв поруч, парфуми «Трусарді Роуз»,

ємністю 30 мл.
В подальшому, вказаний товар на касі для сплати не виклали та не оплатили його вартість, тим самим, шляхом їх виносу намагались таємно заволодіти чужим майном, вартістю 959 гривень 20 копійок (без ПДВ за одну одиницю).
Після скоєного, впевнившись, що їх дії залишилися не поміченими, почали рухатись

у бік виходу з магазину, де розташовані магнітні рамки та були затримані працівниками магазину.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій

ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, призначивши покарання: - за ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; - за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; на підставі ст.70 КК за сукупності злочинів, шляхом часткового складання покарань, остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці.

Обґрунтовуючи свою позицію, посилається на наявність пом`якшуючих обставин,

а саме: скрутне матеріальне становище засудженого, щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування матеріальної шкоди, які дають підстави для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом,

які судами не було взято до уваги та не надано належної оцінки.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги захисника, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК,

та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються

та не заперечуються.

Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог,

які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання

та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги

при призначенні покарання.
Статтею 69 КК передбачена можливість призначення більш м`якого покарання,

ніж передбачено законом. За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,

з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість злочинів за їх видом (категорією), які згідно

зі ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості й тяжким, а також обставини справи,

що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Підстав для застосування ст.69 КК суд не знайшов.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника ОСОБА_4 ,

у тому числі й щодо суворості призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, не знайшовши також підстав для застосування ст. 69 КК.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого

та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим через суворість чи недостатнім для досягнення мети заходу примусу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що немає підстав для задоволення касаційної скарги захисника з наведених у ній мотивів, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня

2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3