Номер провадження: 11-кп/813/233/20
Номер справи місцевого суду: 520/1330/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_13 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2019 року відносно:
ОСОБА_10 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, громадянки України, яка має вищу освіту, не заміжньої, маючої на утриманні неповнолітню дитину 2010 року народження, працюючої маркетологом в «Стар піца», зареєстрованої та проживаючої, за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк два роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного їй покарання з іспитовим строком один рік з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 в частині стягнення матеріальної шкоди.

Стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_12 з ПрАТ «Страхова група «Українська страхова група» матеріальну шкоду у розмірі 7112 грн. 72 коп.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 в частині стягнення моральної шкоди та стягнуто на його користь:

- з ПрАТ «Страхова група «Українська страхова група» у розмірі 355 грн. 64 коп.;

- з обвинуваченої ОСОБА_10 у розмірі 49644 грн. 36 коп.

Залишено без розгляду цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі комунальної установи Одеської міської ради «Міська клінічна лікарня №11» про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_10 витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_12 в сумі 9105,54 грн.

Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати у справі за проведення судових експертиз в сумі 6525 грн.42 коп.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_10 визнано винуватою у тому, що 23.06.2017, приблизно о 09 год. 15 хв., у світлий час доби, в умовах необмеженої видимості, на сухій поверхні дорожнього покриття асфальтобетон без пошкоджень, вона, керуючи належним їй технічно справним легковим автомобілем марки «Tоyota Yaris», р/н НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частини вул. Генерала Петрова з боку вул. Космонавтів, виконуючи на перехресті маневр повороту ліворуч з вул. Ген. Петрова на вул. Варненська в бік вул. Геров Крут (Валентини Терешкової) в Київському районі м. Одеси, в порушення вимог п.п. 2.3.«б», 12.3 Правил дорожнього руху не була уважною, неналежно стежила за дорожньою обстановкою, своєчасно не виявила небезпеку для руху, яку об`єктивно спроможна була виявити, не прийняла заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та маючи технічну можливість уникнути ДТП, скоїла наїзд правою боковою частиною свого автомобіля на пішохода ОСОБА_12 , 1943 р.н., який у темпі кроку перетинав проїзну частину вул. Варненська з права на ліво відносно руху автомобіля за пішохідним переходом на відстані кількох метрів від нього.
Внаслідок порушення водієм ОСОБА_10 вказаних правил дорожнього руху сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пішоходові ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження у виді закритого черезвертлюжного перелому правого стегна, забійної рани правої половини обличчя, садна правої верхньої кінцівки, які не були небезпечні для життя, а викликали тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день, і які за цим критерієм відповідно до Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень (1995р.) відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_13 , зазначив, що не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченої, вважає, що вирок суду 1-ої інстанції підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність з наступних підстав:

- судом першої інстанції незаконно призначено покарання обвинуваченій ОСОБА_10 у виді обмеження волі, оскільки таке покарання відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України не може бути застосоване відносно жінок, що мають дітей, віком до чотирнадцяти років, а ОСОБА_10 має малолітню дитину 2010 р.н. Натомість, судом безпідставно не призначене обвинуваченій додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами;

- судом не враховано, що ОСОБА_10 свою провину не визнала, вчинила злочин проти особи похилого віку, заподіяну шкоду потерпілому не відшкодувала, наслідки, що настали після ДТП не усунула.

Посилаючись на такі доводи прокурор просить скасувати вирок в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок в цій частині, яким вважати ОСОБА_10 засудженою за ч. 1 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 5100 грн., що складає 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 зазначив, що вирок суду 1-ої інстанції підлягає скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та неповним з`ясуванням обставин з огляду на наступне:

- показання потерпілого є технічно не спроможними, так як він не зміг пояснити, яким чином відбулись події, оскільки, надані ним покази в судовому засіданні, суперечать обставинам, які викладено в обвинувальному акті і його поясненням, даним на стадії досудового розслідування. Окрім того, обвинувачена наголосила на тому, що на пішохода вона не наїжджала, а він сам впав на її машину з правого боку;

- висновки судової транспортно-трасологічної експертизи №413-А від 28.08.2017 року не підтверджують факт лобового зіткнення автомобіля обвинуваченої та потерпілого (наїзду на потерпілого, як зазначено в обвинувальному акті), що спростовує висновок суду першої інстанції про достовірність такого доказу;

- автомобіль як речовий доказ не досліджувався, тому такі відомості з формулювання вірогідності наявності пошкодження, які могли бути на речовому доказі не можуть міститись у вироку суду, оскільки не відповідають критерію обґрунтованості рішення суду ( ч. 3 ст. 373 КПК України) та принципу безпосереднього дослідження доказів (ст. 23 КПК України);

- показання свідка ОСОБА_14 викладені у вироку є такими, що не відповідають дійсним показанням свідка, наданим у судовому засіданні, оскільки у вироку зазначено, що він побачив, як автомобіль «Tоyota Yaris» наїхав на чоловіка похилого віку, а у судовому засіданні він зазначив, що не бачив моменту зіткнення, та одразу після зіткнення на автомобілі не було слідів людини, окрім як лобового скла. Зазначені обставини дають змогу зробити висновок, що дійсно лобового зіткнення автомобілю та потерпілого не було;

- судом першої інстанції не дотримано принцип правової визначеності, що є порушенням ч. 2 ст. 9, ч. 1 ст. 94 КПК України та для об`єктивного і всебічного розгляду справи мало б бути досліджено питання внеску потерпілого у створення аварійної ситуації, за якої сталось ДТП, адже сам потерпілий в повній мірі визнав факт порушення зі свого боку ПДР, оскілки перетинав проїжджу частину у невстановленому місці;

- висновок авто-технічної експертизи було взято до уваги при визнання винуватості ОСОБА_10 , в якій зокрема розглянуто питання гальмівного шляху автомобіля, проте у протоколах огляду, поясненнях учасників провадження містяться дані про відсутність гальмівного шляху, що означає, що ОСОБА_10 зупинилась одразу після того, як почула удар та виконала вимоги п. 12.3 ПДР;

- удар потерпілого об автомобіль стався раптово, що підтверджено показами свідка, який зазначив, що потерпілого не було біля дороги, коли ОСОБА_10 здійснювала поворот, а він з`явився раптово, що свідчить про додаткову участь потерпілого у створенні аварійної ситуації;

- суд першої інстанції порушив вимоги ч. 3 ст. 61 КК України, яка визначає вичерпний перелік осіб, до яких не може застосовуватися обмеження волі, в тому числі до ОСОБА_10 , яка має на утриманні неповнолітню дитину 2010 р.н.;

- судом першої інстанції зазначено, що цивільний позов в частині матеріальної шкоди підтверджується на суму 7112,72 грн., проте не зазначено, які саме докази було прийнято до уваги, а які відхилено та мотиви такого рішення;

- не було враховано дії потерпілого, які сприяли настанню ДТП, мотиви, якими керувався потерпілий, порушуючи правила щодо здійснення перетину проїжджої частини та хвилювання обвинуваченої у зв`язку з ДТП, та однобоко прийнято рішення щодо часткового задоволення цивільного позову в частині задоволення моральної шкоди;

- судом першої інстанції було порушено порядок прийняття обвинувального акту до розгляду в контексті строків досудового розслідування, та він мав би бути повернутий прокурору;

- судовий розгляд за участі нового головуючого-судді ОСОБА_1 не було розпочато спочатку, думка сторін з цього приводу не з`ясовувалась.

Посилаючись на такі доводи, захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 просить скасувати вирок Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2019 р. та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції.

13.07.2020 р. захисником ОСОБА_11 до суду апеляційної інстанції подано письмове клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Щодо руху справи.

Згідно з матеріалами кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора та захисника ухвалами судді-доповідача Одеського апеляційного суду від 29.11.2019 р. та 09.12.2019 р. відкрито та призначено кримінальне провадження до розгляду на 28.01.2020 р., яке не відбулось у зв`язку із заявленим захисником клопотанням про відкладення судового розгляду. Причиною відкладення стала хвороба малолітньої дитини обвинуваченої, на підтвердження чого захисником долучено довідку з КНП «Дитяча МП №6».

Розгляд справи був перенесений на 26.03.2020 р. на 12 год. та не відбувся у зв`язку із заявленим захисником клопотанням про відкладення судового засідання з причин спалаху COVID-19 на території України та прийнятою Кабінетом Міністрів України Постановою №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12.03.2020 р. по 03.04.2020 р. по всій території України та розгляд апеляційних скарг прокурора та захисника перенесено на 04.06.2020 р.
04.06.2020 р. на електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_11 про перенесення судового засідання у зв`язку із хворобою малолітньої дитини обвинуваченої, на підтвердження чого захисником долучено довідку з КНП «Дитяча МП №6».

Судовий розгляд кримінального провадження повторно перенесено на 16.07.2020 р. на 10 год. 30 хв. та 13.07.2020 р. на електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання захисника про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_10 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_10 , якій апеляційним судом роз`яснено наслідки звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, заявила, що їй вони зрозумілі і вона наполягає на закритті провадження за таких підстав.

Захисник ОСОБА_11 підтримав заявлене ним клопотання та просив його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_9 не заперечував проти закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України та просив клопотання задовольнити.

Потерпілий ОСОБА_12 заперечував проти вимог клопотання захисника ОСОБА_11 .

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч. 8 вказаної статті, закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї ж статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.
Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Зазначені мотиви апеляційного суду повність співпадають з правовою позицією викладених у постановах Верховного суду від 11.02.2020 року у справі №385/1159/16, від 26.03.2020 року у справі 3730/69/16-к.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за яке передбачене покарання у виді штрафу до п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років та останній відноситься до злочину невеликої тяжкості (ч. 1 ст. 12 КК України).

Встановлено, що з дня вчинення ОСОБА_10 злочину (23.06.2017 року) і до дня розгляду апеляційної скарги (вирок не набрав законної сили) минуло три роки.

Обставини, наведені у ч.ч. 2-5 ст. 49 КК України, у даному кримінальному провадженні відсутні, тому обвинувачена підпадає під дію зазначеної норми закону.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, а також під час апеляційного розгляду скарг, обвинувачена ОСОБА_10 свою вину не визнавала, проте не заперечувала проти закриття провадження на підставі ст. 49 КК України.

У постанові Верховного Суду від 12.11.2019 р. (справа №566/554/16-к), роз`яснено, що визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінально відповідальності на підставі статті 49 КК, у зв`язку з чим незалежно від визнання вини, особа звільняється від кримінальної відповідальності, а провадження відносно неї підлягає закриттю.

Таким чином, колегія суддів вбачає у кримінальному провадженню наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тому вважає за необхідне клопотання задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження щодо неї, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Керуючись статтями 284, 370-372, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Клопотання захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 задовольнити.
ВирокКиївського районного суду м. Одеси від 23.10.2019 р. відносно ОСОБА_10 скасувати.

Звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України і закрити кримінальне провадження щодо неї на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4