Справа № 215/4452/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника адвоката ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, зарахування відбутого строку покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк,

ВСТАНОВИВ:

03.09.2020 засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним клопотанням, в обґрунтування якого зазначив, що він засуджений до довічного позбавлення волі вироком Кіровоградського апеляційного суду від 26.01.2006. На сьогоднішній день ним відбуто 17 років довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. В зв`язку з чим просив замінити його покарання більш м`яким, а саме з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахувати відбутий строк до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.

Засуджений ОСОБА_5 просив суд розглянути зазначене клопотання без його участі, про що зазначив це у п.4 прохальної частини клопотання.

Захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини

Прокурор у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні клопотання засудженого, оскільки законодавством України не врегульовано питання щодо звільнення від відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали клопотання засудженого, суд приходить до наступного.

Вироком Апеляційного суду Кіровоградської області від 26.01.2006 ОСОБА_5 був засуджений за ч.3 ст.185; ч.2 ст.186; ч.3 ст.186; ч.5 ст.185; ч.2 ст.263; ч.4 ст.187; ч.3 ст.28, п.п.6, 12 та 13 ч.2 ст.115; ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 та ч.1 ст.309 КК України та на підставі ст.70 КК України йому остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 07.12.2006 вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від 26.01.2006 щодо ОСОБА_5 змінено. Перекваліфіковано його дії з ч.5 на ч.3 ст.185 КК України та виключено з вироку посилання суду на ч.3 ст.28 КК України та кваліфікуючу ознаку ч.4 чт.187 КК України розбій, вчинений організованою групою.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.05.2016 зараховано в строк покарання засудженому вироком Апеляційного суду Кіровоградської області від 26.01.2006 ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення з 11.03.2005 по 07.12.2006 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за дав дні позбавлення волі.

Положеннями статті 152 КВК України передбачено, що підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які закріплені у ст.51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, що розташовані у певному порядку відповідно до ступеня їх суворості. Так, вказаною статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно зі ст. 4 КВК України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Відповідно до ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснення, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Таким чином, можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, що передбачена ст. 82 КК України, може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.

Разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).

Розглядаючи посилання засудженого ОСОБА_5 на прийняті рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України», в яких зазначено про порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.

Так, Постановою Великої Палати Верховного Суду України від 08 липня 2020 року в справі № 1-42/2004 за заявою ОСОБА_7 та доповнення до заяви захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про перегляд вироку Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року, ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2005 року та постанови Верховного Суду України від 16 травня 2011 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, було залишено судом без задоволення. Зазначено, що порушення, констатоване ЄСПЛ, полягає в тому, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке не можливо скоротити. Натомість ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можливо подолати лише заходами загального характеру, тобто шляхом внесення змін до законодавства.

В пункті 194 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України (№2)», Суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.

В пункті 193 вказаного вище рішення Суд повторює, що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречність тривалості тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбувати в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.

Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення вжиття заходів загального характеру.

В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України (№2)», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України (№2)» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.

Отже, ЄСПЛ визначив, які заходи повинна вжити Україна для виправлення ситуації з встановленим порушенням, при цьому ЄСПЛ окремо обумовлено, що застосування довічного позбавлення волі будь-яким чином не суперечить вимогам Конвенції.

Встановленні Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України у виді зміни законодавства, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно з якою, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України.

Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.

Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі.

Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавленням волі на певний строк, вирішення таких питань здійснюватиметься судом в порядку діючих статей 537, 539 КПК України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк та зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, зарахування відбутого строку покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, - відмовити.
Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.

Суддя