ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
іменем України
Справа № 210/4567/20
Провадження № 1-кп/210/748/20

"02" вересня 2020 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000400 відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
У провадження Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2020 року відносно обвинуваченого ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 07 вересня 2020 року.

Прокурор у судовому засіданні звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики які існували на момент обрання вказаного запобіжного заходу не відпали.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 (кожен окремо), заперечували щодо про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просили суд змінити його на домашній арешт.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого та його захисника, дослідивши обвинувальний акт, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доцільність залишення під вартою особи, яка обвинувачується в скоєнні тяжкого злочину, має оцінюватись в кожному випадку окремо, у відповідності з її особливими характеристиками.

Відповідно до ст.183 ч.1 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України, під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, за вчинення якого Законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що останній раніше судимий за злочин проти власності, вчинив злочин маючи не зняту та не погашену законом судимість, належних висновків для себе не зробив, проживав до арешту, за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працевлаштований, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей чи батьків похилого віку немає, суд вважає, що на даному етапі судового розгляду, оскільки його не розпочато, а саме: не оголошено обвинувальний акт, не встановлено позиції обвинуваченого щодо визнання вини, не допитано потерпілих та самого обвинуваченого, тому приходить до висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_4 доцільно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Судом встановлено, що станом на 02 вересня 2020 року, наявність заявлених ризиків, передбачених ст.177 КПК України не зменшилась, а саме, відповідно до матеріалів обвинувального акту: ОСОБА_4 раніше судимий, вчинив злочини у даному кримінальному провадженні під час відбування покарання у вигляді іспитового строку, в інших судах першої інстанції, а саме, Довгинцівському та Саксаганському районних судах м. Кривого Рогу перебувають кримінальні провадження відносно ОСОБА_4 , за обвинуваченням у вчиненні злочинів, вчинених після попереднього вироку, що не заперечується самим обвинуваченим.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання прокурора щодо наявності ризиків, зокрема, ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, що дає достатні підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 .

Застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки ризики передбачені ст.177 КПК України, останній перебуваючи на свободі може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки, схильний до вчинення злочинів.

Аналізуючи вказаний ризик в контексті практики Європейського суду із захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись із посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиев проти Молдови).

Інші, менш суворі запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого і продовження раніше обраного щодо них запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу судом враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, Рішення «Лабіта проти Італії», згідно якого тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.
З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк, що не перевищує двох місяців, тобто до 29 жовтня 2020 року.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 177, 199, 183, 291, 370, 372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місці, тобто до 29 жовтня 2020 року включно.

Копію ухвали направити до ДПтСУ Криворізька установа виконання покарань УДПтСУ у Дніпропетровській області №3, для виконання.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по справі.

Суддя: ОСОБА_1