Справа № 1-14/2003 Провадження №11-кп/802/141/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:в порядку КПК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника засудженого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Даною ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, а саме - про його звільнення від подальшого відбування покарання за спливом строку давності або ж заміну покарання більш м`яким.

Таке судове рішення місцевий суд мотивував тим, що відсутні, передбачені ч.5 ст.80 КК України підстави для звільнення засудженого ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання за спливом строку давності, або ж заміну йому покарання більш м`яким.

У поданих апеляційний скаргах:

- засуджений ОСОБА_7 вважає вищевказане рішення суду першої інстанції незаконним через істотні порушення кримінально-процесуального законодавства, оскільки суд не розглянув його заяву в повному обсязі. А тому, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яке в повному обсязі буде відповідати суті його заяви.

- захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 вказує про необґрунтованість та незаконність судового рішення суду першої інстанції. Зазначає, що вироком Апеляційного суду Волинської області від 29.12.2003 року ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна, який набрав законної сили 22 червня 2004 року. На сьогоднішній день ОСОБА_7 має майже 21 рік відбутої частини призначеного покарання. Застосований до ОСОБА_7 вид покарання - довічне позбавлення волі хоча і передбачений КК України, однак суперечить міжнародним правовим нормам, згідно з якими довічне позбавлення волі, яке не передбачає перспективи умовно-дострокового звільнення осіб, засуджених до такого покарання, суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. При розгляді заяви засудженого місцевий суд не врахував та не дотримався положень, викладених у рішенні ЄСПЛ "Петухов проти України" в якому, зокрема, зазначено, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто таке питання. Для виконання цього рішення Держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізм перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Вважає, що суд повинен застосувати щодо засудженого ОСОБА_7 давність відповідно до положень ч.5 ст.80 КК України та звільнити його від подальшого відбування покарання за спливом його давності, або ж замінити довічне позбавлення волі на певний строк. Посилаючись на це, просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву засудженого ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть оскаржуваної ухвали та доводи апеляційних скарг, заслухавши засудженого і його захисника, які апеляції підтримали повністю з мотивів наведених у них, прокурора, який скарги заперечив і просив залишити без задоволення через їх безпідставність, а судове рішення, - без змін, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскаржуване судове рішення вказаній вимозі закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вироком апеляційного суду Волинської області від 29.12.2003 року, який змінено ухвалою Верховного Суду України від 22.06.2004 року, засуджений за ч.1 ст.222 КК України (в редакції 1960 року), ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 185, п.8 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263, ст.ст.70, 71 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахується дня його затримання, тобто з 07.04.2002 року.

Вирок апеляційного суду Волинської області від 29.12.2003 року щодо ОСОБА_7 набрав законної сили 22.06.2004 року та приведений до виконання.

В даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Встановлено і те, що ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07.09.2016 року ОСОБА_7 зараховано в строк попереднього ув`язнення, з дня його затримання та тримання під вартою, як запобіжний захід з 07.04.2002 року по 22.06.2004 року включно та 10 місяців 18 днів, приєднаних на підставі ст.71 КК України, що становить 03 роки 01 місяць 03 дні, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до ст.152 КВК України однією з підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання вироку.

Згідно із положеннями ч.1, 5 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:

1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі;

3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;

4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;

5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

З аналізу цієї норми закону (ст.80 КК України) вбачається, що вона передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Давність виконання обвинувального вироку - це перебіг визначеного законом часу з моменту набрання вироком законної сили і приведення його до виконання, протягом якого покарання не було застосоване до засудженого і вирок залишається невиконаним.

Таким чином, положення ст.80 КК України можуть бути застосовані, якщо обвинувальний вирок не звернений до виконання.

Як встановлено судом, вирок Апеляційного суду Волинської області від 29.12.2003 року щодо ОСОБА_7 22.06.2004 року набрав законної сили та звернений до виконання і виконується по даний час, а тому строк давності цього обвинувального вироку щодо засудженого не може бути застований.

Що стосується доводів апелянтів щодо зміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, то вони також є необґрунтованим та не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

12 березня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення ст.3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

З огляду на обов`язковість для виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини, гарантовану ст.3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, слід звернути увагу на наступне.

Згідно з ч.1 ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому, ч.2 ст.6 Конституції України визначено, що о ргани законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Зі змісту ч.1 ст.75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

До повноважень Верховної Ради України згідно із п.п.3, 5 та 6 ч.1 ст. 85 Конституції України належать, зокрема, прийняття законів; визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики; затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля. При цьому, відповідно до п.1 ч.1 ст.91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Зі змісту ч.3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Як зазначено у п.4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.10.2005 року №6-рп/2005, розглядаючи положення ч.4 ст.5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями ч.ч.2. 3 цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 року №6-рп/99 (абз.1 п.2 мотивувальної частини).

Крім того, Верховним Судом України у своїй постанові від 17.12.2013 року у справі №21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути також увагу на те, що питання можливості звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі умовно-достроково, або заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом та у своїй постанові від 08.07.2020 року (справа № 1-42/2004), Велика Палата ВС висловила свою позицію та мотиви, якими керувався суд при ухваленні постанови.

Так, відповідно до п.77 вказаної постанови Велика Палата дійшла до такого висновку: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

Відповідно до п.78 вказаної постанови, суд вказав, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

У п.79 вказаної постанови наголошено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Відповідно до п.80 цієї ж постанови суд вказав, що з урахуванням тієї обставини, що на момент розгляду Великою Палатою Верховного Суду необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ «Петухов проти України №2» законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, Верховний Суд позбавлений можливості розглянути питання про перегляд призначеного засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі, як про це просить заявник.

Так само, як і суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, у даному випадку, враховуючи відсутність необхідних змін до національного законодавства, та використовуючи свої повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя, позбавлений можливості розглянути питання про перегляд призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

При цьому, усі твердження апелянтів, які викладені в апеляційних скаргах та були наведені в ході апеляційного розгляду, не спростовують вищенаведених висновків суду першої інстанції, а зводяться до суперечливої інтерпретації дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала суду першої інстанції щодо засудженого ОСОБА_7 є цілком законним, обґрунтованим, вмотивованим судовим рішенням, підстави для її скасування не встановлені.

Таким чином, апеляційні скарги засудженого та його захисника слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення, - без змін.

Зважаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові №738/1482/16-к від 23.01.2019 року, дане судове рішення оскарженню в касаційному порядку не підлягає, оскільки було ухвалене в порядку виконання вироку.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, а саме - про звільнення від подальшого відбування покарання за спливом строку давності або ж заміну йому покарання більш м`яким, - без змін.

Ухвала остаточна й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді