Ухвала

Іменем України
14 грудня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-5956 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 23 квітня 2010 року вироком Голосіївського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 296, ст. 70 КК України на 4 роки позбавлення волі;
- 22 січня 2019 року вироком Голосіївського районного суду м. Києва за ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 121, ст. 70 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі,
визнано винним за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на 10 років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, зарахувавши ОСОБА_4 покарання, відбуте частково за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з 22 січня 2019 року, зарахувавши у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 1 червня 2018 року по 21 січня 2019 року включно.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2020 року - без змін.
За вироком суду встановлено, що ОСОБА_4 13 травня 2018 року приблизно о 14:40 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння по АДРЕСА_2 , підійшов до ОСОБА_6 і тримаючи у правій руці невстановлений предмет, що має колючо-ріжучі властивості, наніс йому чотири удари у волосисту частину голови, шию та підборіддя, в результаті чого потерпілий помер, а ОСОБА_4 з місця вчинення злочину зник.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2020 року і ухвалу Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року та призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи незаконність постановлених відносно нього судових рішень, наводить доводи, які стосуються неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, вказує, що апеляційний суд не викликав у судове засідання свідка ОСОБА_7 , чим порушив його право на захист. Зазначає, що у нього був відсутній умисел на вбивство ОСОБА_6 , оскільки він захищався від потерпілого, який погрожував йому ножем.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Наведені вимоги закону при розгляді даного кримінального провадження судами були дотримані. Посилання у касаційній скарзі на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадженняне є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Висновки про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, доведено доказами, які зібрані у передбаченому законом порядку, досліджені в судовому засіданні, є належними та допустимими.
Зокрема, суд першої інстанції узяв до уваги показання самого обвинуваченого ОСОБА_4 , який, хоча і частково визнав свою вину у вчиненому, зазначаючи, що умислу на вбивство не мав, однак, він не заперечив того, що завдав ОСОБА_6 удари ножем в голову та шию, в результаті якого настала смерть потерпілого; протокол огляду місця події від 13.05.2018, відповідно до якого на тротуарі біля буд. № 11 по вул. А. Білецького у м. Києві виявлений труп ОСОБА_6 з колото-різаними ранами на передній поверхні шиї і правій тім`яно - скроневій ділянці; висновок судово-медичної експертизи, відповідно до якого на трупі ОСОБА_6 виявлені 4 колото-різані рани, які утворилися від дії плескатого гострого колючо-ріжучого предмету, типу клинка ножа, що мав обух з вираженими ребрами з одного боку та гостре лезо з іншого. Смерть потерпілого настала від колото-різаного поранення шиї з ушкодженням загальної сонної артерії та крововтрати.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що сукупністю доказів у кримінальному провадженні, доведено умисел ОСОБА_4 на умисне вбивство ОСОБА_6 .
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в якій він заперечував доведеність винуватості ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та просив перекваліфікувати дії засудженого на ст. 118 КК України, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
Твердження засудженого, що він захищався від потерпілого, у якого був ніж, тобто діяв з метою самооборони,є необґрунтованими з огляду на таке.
Так, умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Суди у своїх рішеннях констатували відсутність будь-яких доказів, які б свідчили, що потерпілий ОСОБА_6 вчинив дії, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності, і викликали би у ОСОБА_4 стан необхідної оборони. Не встановлено також використання під час вказаної сварки загиблим предметів або зброї, застосування яких могло бути реальною загрозою для життя або здоров`я ОСОБА_4 чи інших осіб.
Таким чином ОСОБА_4 під час вчинення умисного вбивства потерпілого не перебував у стані необхідної оборони.
Натомість суди взяли до уваги, що засуджений, використав знаряддя вчинення злочину (яке має колото - ріжучі властивості), характер, механізм утворення, локалізацію та кількості спричинених тілесних ушкоджень потерпілому (4 удари у життєво-важливі частини тіла голову і шию)те, що неправомірні дії припинено лише після досягнення результату, тобто після заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 переконався у його смерті, і тоді залишив місце події, тому прийшли до обґрунтованого висновку, про те, що ОСОБА_4 завдав удари маючи умисел на позбавлення життя потерпілого.

Доводи засудженого щодо порушення ст. 95 КПК України , через те, що в суді апеляційної інстанції не допитано безпосередньо свідка ОСОБА_7 , на показання якої суд посилається в ухвалі, не заслуговують на увагу.
За клопотанням сторони захисту в апеляційному суді було досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 17 липня 2018 року за участю ОСОБА_8 .
Відповідно до встановлених у ст. 240 КПК України положень слідчий експеримент проводиться слідчим, прокурором шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів та випробувань з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
Отриманні результати слідчого експерименту фіксуються у процесуальному документі - протоколі цієї слідчої дії та в подальшому досліджуються та оцінюються судом (ст. 358 КПК України).
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України протоколи слідчих експериментів належать до документів та в розумінні ст. 84 КПК України є самостійним джерелом доказів, під час якого слідчий, прокурор не допитує особу, а лише перевіряє або уточнює певні відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
В свою чергу показання особи - є також самостійним джерелом доказів, порядок отримання яких встановлено ч. 1 ст. 95 КПК України і його слід розмежовувати з іншим процесуальним джерелом доказів - протоколом процесуальної дії (слідчого експерименту).
Отже, зафіксовані в документі (протоколі) результати слідчого експерименту не є тотожними наданим слідчому, прокурору показанням, про які йдеться у частинах 1 та 4 ст. 95 КПК України.
Якщо відомості повідомлено учасником кримінального провадження під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.
Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103-105, 240 КПК України, колегія суддів зазначає,що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України.
Така позиція Суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у провадженні № 51-6070кмо19 (справа № 740/3597/17).
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким, також суд послався на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, врахував обставини, що обтяжують покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння і рецидив злочину, дані про особу винного, який раніше судимий, в тому числі за злочини проти життя та здоров`я людини, посередньо характеризується за місцем проживання, до затримання не працював.

Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вказав, що з огляду на обставини справи, даних про особу обвинуваченого, судом належним чином вмотивовано призначене ОСОБА_4 покарання.
Касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні вироку й ухвали.
Судові рішення відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду також вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3