ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
представника володільця майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 представника в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені слідчим суддею обставини.
Ухвалою слідчого судді у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001682 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченогоч. 3 ст. 286 КК України, задоволено клопотання слідчого другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_9 поновлено пропущений строк звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна та накладено арешт на автомобіль DAFXF 95.430 д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом KroneSDR 27 д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ DAFXF 95.430 № НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ KroneSDR 27 № НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_10 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , з позбавленням права відчуження, розпорядження, використання та проведення будь-яких ремонтних робіт, до скасування арешту майна у встановленому КПК України порядку.

Місцем зберігання речових доказів автомобіля DAFXF 95.430 д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом KroneSDR 27 д.н.з. НОМЕР_2 , визначено територію ФОП « ОСОБА_11 » за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з клопотанням та ухвалою слідчого судді, слідчим управлінням Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001682 від 02.11.2020, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Встановлено, що 02.11.2020 близько 19 години 00 хвилин водій ОСОБА_12 24.10.1990 (прокурор Сумської місцевої прокуратури Сумської області, службове посвідчення Прокуратури України № 038771) керуючи автомобілем Lexus GS 350 д.н.з. НОМЕР_5 , рухався по автодорозі Р-60 Суми-Пирятин в напрямку м. Суми, де проїжджаючи поблизу с. Яцини в Чорнухинському районі Полтавської області (за межами населеного пункту) допустив неуважність, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля та виїхав на зустрічну смугу для руху, де допустив зіткнення із сідловим тягачем DAF XF 95.430 д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом Krone SDR 27 д.н.з. НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався по своїй смузі для руху прямолінійно. В результаті ДТП водій автомобіля Lexus GS 350 ОСОБА_12 , його дружина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітня дитина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинули на місці події. Водій сідлового тягача ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді забою ділянки лівого плечового суглобу.

У період часу із 23 год. 20 хв. 02.11.2020 по 03 год. 01 хв. 03.11.2020 проведений огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, в ході якого вилучено автомобіль Lexus GS 350 д.н.з. НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ Lexus GS 350 д.н.з. НОМЕР_5 № НОМЕР_7 , автомобіль DAF XF 95.430 д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом Krone SDR 27 д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ DAF XF 95.430 № НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ напівпричепа Krone SDR 27 № НОМЕР_9 .

03.11.2020 вилучений в ході огляду місця дорожньо-транспортної пригоди автомобіль DAF XF 95.430 д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом Krone SDR 27 д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ DAF XF 95.430 № НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ напівпричепа Krone SDR 27 № НОМЕР_9 поміщений на зберігання на територію СТО ФОП « ОСОБА_11 » за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ DAF XF 95.430 № НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ напівпричепа Krone SDR 27 № НОМЕР_9 автомобіль з указаним напівпричепом належить ОСОБА_10 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи рішення щодо задоволення клопотання, слідчий суддя послався на те, що слідчим доведено, що вилучений під час огляду автомобіль із напівпричепом, свідоцтва про реєстрацію ТЗ мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказами злочину, об`єктами кримінально протиправних дій, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Крім того, постановою слідчого від 03.11.2020 року вищевказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0001682.

На виконання вимог ч. 1 ст.173 КПК України слідчим у клопотанні доведено необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.

Щодо необхідності поновлення строку, слідчий суддя вказав, що оскільки орган досудового розслідування знаходиться у місті Полтаві, а орган процесуального керівництва знаходиться у місті Києві, тобто необхідний значний час для надходження повідомлення про початок досудового розслідування до Генеральної прокуратури України, яка визначає групу прокурорів, якими здійснюється погодження клопотання про арешт майна. Призначення групи прокурорів в кримінальному провадженні фактично здійснено 05.11.2020 року, тому строк на звернення до слідчого судді з клопотанням пропущений із поважних причин.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи , яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити.

Вказує на безпідставне поновлення слідчому строку на звернення із клопотанням, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України та ч. 5 ст. 171 КПК України у разі не звернення у встановлений строк із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна слідчий зобов`язаний повернути майно особі у якої воно було вилучено.

Посилається, що слідчим не надано жодних доказів, щодо реєстрації ФОП « ОСОБА_11 », умов зберігання тимчасово вилученого майна та інші дані на підставі яких слідчим суддею може бутиздійснено оцінку можливості зберігання мана у вказаної фізичної особи підприємця.

Крім того, до матеріалів клопотання не було долучено постанову про призначення прокурора (групи прокурорів) та постанови про призначення слідчого (групи слідчих), у зв`язку з чим вказує на відсутність повноважень у слідчого ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_15 у кримінальному провадженні №0001682 від 02.11.2020.

Позиції інших учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції представник володільця майна апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав у ній наведених. Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною і обґрунтованою.

Мотиви суду.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

В силу ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На думку колегії суддів, слідчим суддею при винесенні рішення не враховано наведених положень КПК та практики Європейського Суду.

В ході апеляційного розгляду було встановлено, що майно, на яке слідчий у клопотанні прохав накласти арешт, 03.11.2020 було вилучено в ході огляду місця дорожньо-транспортної пригоди (ст. 168 КПК України).

Частиною 5 статті 171 КПК України визначено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Зазначена норма не передбачає можливості звернення з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна після закінчення визначеного строку для звернення з відповідним клопотанням.

Однак, слідчий другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_9 звернулася до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на автомобіль DAF XF 95.430 д.н.з. НОМЕР_1 із напівпричепом Krone SDR 27 д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ DAF XF 95.430 № НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ Krone SDR 27 № НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_10 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , лише 05.11.2020, тобто поза межами передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України строку, просила його поновити.

При прийнятті рішення про поновлення пропущеного строку та накладення арешту, поза увагою слідчого судді залишилося те, що поновлення строку на подання клопотання про арешт тимчасово вилученого майна кримінальним процесуальних законодавством не передбачено, а положення ч. 5 статті 171 КПК України містять імперативні вимоги, що в разі якщо клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна подане пізніше наступного робочого дня після його вилучення, таке майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Таким чином, обов`язком слідчого судді, при здійсненні судового контролю, у разі звернення слідчого із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна із пропуском граничних строків для звернення до суду, встановлених ч. 5 ст. 171 КПК України, є відмова в задоволенні такого клопотання, і поновлення строку не допускається.

За таких обставин, апеляційні вимоги підлягають задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 представника в інтересах ОСОБА_8 задовольнити, а ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2020 року скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_9 , погодженого прокурором - начальником Чорнухинського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_15 про поновлення процесуального строку та накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0001682 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4