ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1984/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/13/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду 23 липня 2020 р. апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 02 вересня 2019 р. у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 002965 за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кузнецовська Рівненської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04.12.2017 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України покарання, призначене ОСОБА_8 за цим вироком, та покарання, призначене йому за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 грудня 2017 року, ухвалено виконувати самостійно.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про стягнення майнової та моральної шкоди залишено без розгляду. Роз`яснено потерпілій ОСОБА_11 право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Також вказаним вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

В апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_10 просить вирок місцевого суду скасувати як незаконний та необґрунтований з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Зокрема зазначає, що місцевий суд в порушення ч. 4 ст. 70 КК України ухвалив покарання, призначене ОСОБА_8 за цим вироком, та покарання, призначене йому за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 грудня 2017 року, виконувати самостійно.

Звертає увагу на те, що 25 червня 2018 року висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові у справі №511/37/16-к вказано, що: «...коли після постановления вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст.70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановления першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК, потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановления першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу. У кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким, що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 вказаного Кодексу.

Окрім того вказує, що підставою для застосування реальної міри покарання для суду стало посилання на невідшкодування обвинуваченим ОСОБА_8 збитків потерпілому ОСОБА_9 , однак суд залишив поза увагою те, що потерпілий ОСОБА_9 не звертався з позовною заявою про стягнення будь-якої шкоди ні під час досудового слідства, ні під час судового розгляду справи. Зазначає, що, будучи безпосередньо допитаним у суді, ОСОБА_9 заявив, що претензій до ОСОБА_8 не має і просить його суворо не карати.

Також, на думку апелянта, судом допущено порушення вимог ч. 2 ст. 368 КПК України, де встановлено, що якщо особа обвинувачується у вчиненні декількох злочинів або декількох кримінальних проступків, суд вирішує питання, зазначені у пунктах 1-8 частини першої цієї статті, окремо за кожним кримінальним правопорушенням.

Окрім того вказує, що судом першої інстанції в порушення вимог ст.314-1 КПК України не розглядалось питання щодо складання досудової доповіді.

Також просить в судовому засіданні апеляційного суду прослухати звукозапис технічних засобів фіксування процесу у справі №607/1984/18.

Захисник ОСОБА_7 , яка приймала участь при перегляді вироку місцевого суду судом апеляційної інстанції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 зі згоди обвинуваченого ОСОБА_12 доповнила з огляду на його (підзахисного) апеляційну скаргу і просить змінити вирок суду, помякшивши останньому покарання, застосувавши ст. 75 КК України, та звільнити його від подальшого відбування покарання з іспитовим строком.

Крім того зазначає, що 24 грудня 2019 р. ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської обл., яка долучена до матеріалів справи, ОСОБА_8 був звільнений від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04.12.2017 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки - в звязку із закінченням іспитового строку.

Відповідно вважає, що на момент розгляду даної справи ОСОБА_8 вже є несудимим. Наголошує також на тому, що потерпілим, в тому числі ОСОБА_9 , збитки відшкодовані повністю;

- обвинувачений ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Зазначає, що місцевий суд не в повній мірі врахував усіх помякшуючих вину обставин, зокрема те, що він щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочинів, відсутність цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , інші потерпілі жодних претензії до нього не мають, відсутність негативної характеристики, а також обставин, що обтяжують покарання.

Також зазначає, що підставою для застосування відносно нього реальної міри покарання суд послався на невідшкодування ним збитків потерпілому ОСОБА_9 , однак суд залишив поза увагою те, що потерпілий ОСОБА_9 не звертався з позовною заявою про стягнення будь-якої шкоди ні під час досудового слідства, ні під час судового розгляду справи. Зазначає, що, будучи безпосередньо допитаним у суді, ОСОБА_9 заявив, що претензій до ОСОБА_8 немає і просить його суворо не карати.

На сьогоднішній день потерпілому ОСОБА_9 збитки відшкодовані повністю.

Так, згідно вироку суду 07 вересня 2017 року о 23 і од. 55 хв. у обвинуваченого ОСОБА_8 , який перебував по вулиці Є. Коновальця в місті Тернополі спільно із невстановленою в ході досудового розслідування особою, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, за попередньою змовою з останнім, виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане із проникненням в житло.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, 07 вересня 2017 року о 23 год. 55 хв. обвинувачений ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою групою осіб з невстановленою в ході досудового розслідування особою, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження (далі невстановлена в ході досудового розслідування особа), підійшли вдвох до будинку АДРЕСА_2 . Переконавшись, що за ними ніхто не спостерігає та їх дії не будуть помічені сторонніми особами, а також, що у квартирі АДРЕСА_2 , яка знаходиться на першому поверсі вказаного будинку, мешканці відсутні, невстановлена в ході досудового розслідування особа за допомогою заздалегідь підготовленої до злочину викрутки підважила металопластикове вікно вказаної квартири, через яке ОСОБА_8 та невстановлена в ході досудового розслідування особа проникли в приміщення квартири АДРЕСА_3 , з приміщення якої таємно викрали фотоапарат торгової марки «ФЄД 5-в» разом із чохлом коричневого кольору вартістю 185.83 гривень, фотоапарат торгової марки Зоркий -6 разом із чохлом коричневого кольору вартістю 197.83 гривень, дві пляшки горілки «Finlandia» об`ємом 0,5 літра вартістю 199 гривень кожна, кишеньковий годинник марки «Serkisof», вартість якого в ході досудового розслідування не встановлена, та ключ-брелок від автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «Vito», який матеріальної цінності для потерпілого не становить.

Із викраденим майном обвинувачений ОСОБА_8 разом із невстановленою в ході досудового розслідування особою втекли із місця вчинення злочину, чим завдали потерпілому ОСОБА_13 майнової шкоди на загальну суму 781,66 гривень.

Крім цього, 11 вересня 2017 року в нічний період часу у обвинуваченого ОСОБА_8 , який перебував по вулиці В. Великого в місті Тернополі спільно із невстановленою в ході досудового розслідування особою, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, за попередньою змовою з останнім, знову виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане із проникненням в житло.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, 11 вересня 2017 року в нічний період часу, продовжуючи свою злочинну діяльність, обвинувачений ОСОБА_8 , діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб з невстановленою в ході досудового розслідування особою, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження (далі невстановленою в ході досудового розслідування особою), направились вдвох до будинку АДРЕСА_4 , та підійшли до вікна квартири АДРЕСА_5 вказаного будинку, яка знаходиться на першому поверсі.

Переконавшись, що за ними ніхто не спостерігає та їх дії не будуть помічені сторонніми особами, а також, що у вказаній квартирі мешканці відсутні, невстановлена в ході досудового розслідування особа за допомогою заздалегідь підготовленої до злочину викрутки підважила металопластикове вікно квартири, через яке обвинувачений ОСОБА_8 та невстановлена в ході досудового розслідування особа проникли в приміщення квартири АДРЕСА_6 , з приміщення якої вдвох таємно викрали 3500 доларів США, що в еквіваленті до української гривні згідно офіційного курсу Національного банку України становить 91255,37 гривень, 700 евро, що в еквіваленті до української гривні згідно офіційного курсу Національного банку України становить 22010,79 гривень, 400 польських злотих, що в еквіваленті до української гривні згідно офіційного курсу Національного банку України становить 2957, 06 гривень, а також викрали 10000 гривень, срібний ланцюжок із срібною підвіскою у вигляді «Розп`яття Христового» 925 проби срібла загальною вагою 2.92 грами вартістю 38.75 гривень та срібний ланцюжок 925 проби срібла вагою 3.18 грама вартістю 42,19 гривень.

Із викраденим майном обвинувачений ОСОБА_8 разом із невстановленою в ході досудового розслідування особою втекли із місця вчинення злочину, чим завдали потерпілому ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 126 304.16 гривень.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просять задовольнити їхні апеляційні скарги з наведених в них мотивів, потерпілого ОСОБА_9 , який також просить задовольнити апеляційні скарги захисника та обвинуваченого, оскільки претензій ні матеріального, ні морального характеру до нього немає, збитки йому відшкодовані повністю, прокурора, який просить вирок суду залишити без змін, ознайомившись з доводами апеляційних скарг та матеріалами кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону та підлягає зміні в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 з підстав, наведених нижче.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників кримінального провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням в житло, вчинене повторно.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, його вік та стан здоровя, позицію потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , які просять не позбавляти волі обвинуваченого, часткове відшкодування збитків. Обставин, які обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції не знайшов правових підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .

Проте, апеляційний суд з урахуванням вищенаведеного вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому були не в повній мірі досліджені обставини справи, які могли вплинути на призначення йому покарання відповідно до норм діючого кримінального закону.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру він, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд в своїй постанові від 07 листопада 2018 року у справі №297/562/17.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Вказана правова позиція зазначена Верховним Судом в постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №559/1037/16-к.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року (справа № 302/904/16-к) вказує, що загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог статей 368, 374 КПК України суд зобов`язаний у вироку мотивувати обрану міру покарання, тобто його вид та строк. Суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При визначенні міри покарання суд повинен звернути увагу на тяжкість злочину (обставини злочину, форма вини, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер наслідків злочину) та особу винного (п.п. 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року). Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Всупереч наведених вимог законодавства, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, є студентом денної форми навчання Тернопільського національного економічного університету, що підтверджується відповідними належними доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, свою вину у інкримінованому йому злочину визнав повністю та неодноразово щиро розкаявся у скоєному, добровільно в процесі розгляду кримінального провадження відшкодував всім трьом потерпілим спричинені збитки на загальну суму 127 085.82 грн.

Крім того, потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 в суді першої інстанції, а потерпілий ОСОБА_9 ще й в суді апеляційної інстанції просили апеляційний суд не застосовувати до обвинуваченого реальну міру покарання, а ОСОБА_9 просив застосувати відносно нього покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ст. 75 КК).

В свою чергу, Верховний Суд у своїй постанові від 18.09.2019 року у справі №166/1065/18 зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість, судом першої інстанції фактичні обставини щодо щирого каяття та відшкодування матеріальної шкоди потерпілій взагалі не знайшли свого відображення в мотивувальній частині рішення, чим на думку колегії суддів істотно вплинули на призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .

Таким чином, судом першої інстанції прийнято рішення, висновки в якому не відповідають фактичним обставинам справи, що в свою чергу призвело до неправильно застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, особу винного як у загально-соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки, встановлених апеляційним судом конкретних обставин події, оцінки поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, а також протягом судового розгляду справи, що характеризує його особу, те, що до кримінальної відповідальності він раніше не притягувався, визнав свою вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся, відшкодував потерпілим завдану матеріальну шкоду, апеляційний суд вважає за можливе призначити ОСОБА_8 покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.

При цьому обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого і які встановлені судом апеляційної інстанції, є щире каяття, визнання ним своєї вини, відшкодування матеріальної шкоди потерпілій.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом апеляційної інстанції не встановлені.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що в судовому засіданні апеляційної інстанції знайшли своє підтвердження доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_10 , доповнені адвокатом ОСОБА_7 , що діяли в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та самого обвинуваченого, оскільки судом першої інстанції безпідставно не взяті до уваги обставини, які знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Пунктами 2 та 4 ч. 1 ст. 409 КПК України визначено, що підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Окрім того, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Отже, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільненню його від відбуття покарання з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити повністю, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 02 вересня 2019 р., яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, змінити в частині призначеного покарання.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання, призначеного вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 02 вересня 2019 р. з випробувальним терміном на три роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обовязки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок залишити без змін.

Обвинуваченого ОСОБА_8 звільнити з-під варти в залі апеляційного суду.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді