Справа № 751/7964/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/482/20
Категорія - ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0004620 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта середня-спеціальна, не працює, раніше неодноразово судимий, останній раз 11.05.2018 року Новозаводським районним судом міста Чернігова за ч.2 ст.185, ч. 3 ст. 185, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 70, ч.4 ст.70 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

засуджений за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

На підставі ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Новозаводського районного суду м.Чернігова від 11.05.2018 року й остаточно ОСОБА_8 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцять) років, з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання з 26 червня 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без зміни у виді тримання під вартою.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь місцевого бюджету м. Чернігова 12969 грн. 60 коп. витрат на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_10 .

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 9249,70 грн. процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 25 червня 2018 року, близько 22 год. 30 хв., ОСОБА_8 , знаходячись на сходовому майданчику в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , у ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин та ревнощів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_10 та бажаючи їх настання, умисно наніс потерпілому по одному удару ножем у ділянки лівої та правої кисті, обличчя, а також не менше двох ударів ножем у ділянку шиї, від яких ОСОБА_10 втратив рівновагу та впав на сходах під`їзду, а ОСОБА_8 побіг до квартири АДРЕСА_3 вищевказаного будинку забрати свої речі.

Забравши свої речі, обвинувачений, близько 22 год. 35 хв., прямуючи до виходу з під`їзду будинку за вищевказаною адресою, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання їх наслідків у вигляді смерті ОСОБА_10 та бажаючи їх настання, умисно наніс лежачому на сходах потерпілому не менше п`яти ударів ножем у ділянку лівої половини грудної клітки.

Виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, ОСОБА_8 з місця події зник. Однак, злочин не було закінчено з причин, що не залежали від волі обвинуваченого, у зв`язку із своєчасним наданням медичної допомоги ОСОБА_10 .

Унаслідок умисних дій ОСОБА_8 потерпілому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаної рани лівої виличної області, різаної рани обох кистей та колото-різаної рани шиї справа, які як у сукупності, так і кожне окремо відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; множинних проникаючих колото-різаних поранень лівої половини грудної клітки, ускладнених лівобічним гемотораксом, колото-різаної рани лівої бокової поверхні шиї з проникаючим ушкодженням хребтового каналу та ліквореєю, які як у сукупності, так і кожне окремо відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просив змінити вирок місцевого суду та перекваліфікувати дії його підзахисного з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, призначивши йому мінімальне покарання. Послався на відсутність доказів, що ОСОБА_8 мав намір саме позбавити життя ОСОБА_10 . З показань ОСОБА_8 слідує, що він наносив удари потерпілому задля безпеки свого життя, оскільки ОСОБА_10 також його бив. Вказав, що дії обвинуваченого по відношенню до ОСОБА_10 повністю охоплюються складом злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України. Також поза увагою суду залишилась думка потерпілого щодо призначеного покарання ОСОБА_8 , який просив не призначати обвинуваченому суворе покарання.

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

Доводи апелянта про те, що дії ОСОБА_8 слід перекваліфікувати із ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.115 КК України умисним убивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Склад злочину, передбачений ст.121 КК України, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК України) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Так, із системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч.1 ст.15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Колегією суддів встановлено, що в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин та ревнощів, ОСОБА_8 умисно наніс потерпілому по одному удару ножем у ділянки лівої та правої кисті, в обличчя, а також не менше двох ударів ножем у ділянку шиї, а потім, вже лежачому на сходах ОСОБА_10 , не менше п`яти ударів ножем у ділянку лівої половини грудної клітки, що згідно з висновком судово-медичної експертизи є тяжкими тілесними ушкодженнями, за критерієм небезпеки для життя; колото-різаної рани лівої виличної області, різаної рани обох кистей та колото-різаної рани шиї справа, які як у сукупності, так і кожне окремо відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

При цьому, з аналізу пояснень потерпілого слідує, що коли він та обвинувачений вийшли з кімнати палити, ОСОБА_11 виявив до нього претензії, на ґрунті ревнощів. Обвинувачений кинувся на нього з кулаками, почалася бійка. ОСОБА_10 в цілях самооборони застосував до ОСОБА_8 больовий прийом за шию, обвинувачений почав ножем різати йому руки та казав: «відпусти», на що він відповів: «не відпущу, поки не кинеш ножа». Тоді ОСОБА_8 завдав йому ножем один удар у шию зліва, другий у щоку зліва, після розвороту завдав удар ножем у праву частину під вухо. Після чого обвинувачений кинув його і пішов слідом за ОСОБА_12 до кімнати, а він лежав на сходах у калюжі крові і кликав ОСОБА_13 . Потім ОСОБА_11 підійшов до нього, присів навпочіпки та спитав: «Оксану тобі?». Він відповів: «Оксану», - тоді обвинувачений наніс йому ножем п`ять ударів в область грудної клітини з лівої сторони, після чого втік.

Пояснення потерпілого щодо завданих йому тілесних ушкоджень повністю узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи №410 від 01.08.2018 року, згідно якого ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаної рани лівої виличної області, різаної рани обох кистей та колото-різаної рани шиї справа, які як у сукупності, так і кожне окремо відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; множинних проникаючих колото-різаних поранень лівої половини грудної клітки, ускладнених лівобічним гемотораксом, колото-різаної рани лівої бокової поверхні шиї з проникаючим ушкодженням хребтового каналу та ліквореєю, які як у сукупності, так і кожне окремо відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Виходячи з кількості ушкоджень, їх характеру та розташування, можна припустити що ОСОБА_10 міг піддаватися впливу не менше 10 (десяти) травмуючи дій: не менше п`яти травмуючих дій в ділянку лівої половини грудної клітки, не менше двох травмуючих дій в ділянку шиї, як мінімум однієї травмуючої дії в ділянку лівої кісті, як мінімум однієї травмуючої дії в ділянку правої кісті, як мінімум однієї травмуючої дії в ділянку обличчя.

Приймаючи до уваги характер та локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 , в разі ненадання невідкладної своєчасної медичної допомоги він міг померти (т.1, а.к.п.138-144).

Також вина ОСОБА_8 підтверджується показаннями свідків:

- ОСОБА_14 , яка у місцевому суді показала, що у вказаний день вона була у своєї подруги ОСОБА_15 у гуртожитку. ОСОБА_8 покликав ОСОБА_16 палити, вони сварились, оскільки ОСОБА_10 коханець ОСОБА_17 , а ОСОБА_18 її співмешканець. У під`їзді між ними почалась бійка, а ОСОБА_19 їх розбороняла. ОСОБА_11 бив ОСОБА_16 руками по різним частинам тіла, п`ять шість разів. Обвинувачений застосовував ніж. Коли ОСОБА_8 бив потерпілого руками, той закривався, а коли ножем, то ОСОБА_10 присів. Вона зайшла у кімнату, обвинувачений та потерпілий продовжували битись. Невдовзі до кімнати забіг ОСОБА_11 , в якого на руках і ногах була кров. Він миттєво забрав свої речі і пішов. Після цього ОСОБА_20 та її мати вийшли подивитись на ОСОБА_10 , який лежав у під`їзді, був у свідомості, але нічого не казав, лише стогнав. Сусіди викликали «швидку допомогу» та поліцію;

- ОСОБА_12 , яка у судовому засіданні місцевого суду показала, що у вказаний час, у під`їзді гуртожитку, між 1 та 2 поверхом, між обвинуваченим і потерпілим виникла сварка, на ґрунті ревнощів. Вони почали штовхатися, вона намагалась їх розборонити, але хтось із них відштовхнув її, у неї з носа пішла кров, в зв`язку з чим вона побігла наверх до кімнати. Обернувшись, побачила, що ОСОБА_10 вже лежить, а ОСОБА_8 бив його рукою, наносив удари рази чотири. Чи було у нього щось у руці, вона не бачила. Коли вона була вже у кімнаті, забіг ОСОБА_8 , швидко зібрав речі і пішов. ОСОБА_12 вийшла у коридор, де побачила потерпілого, який лежав на підлозі, весь у крові. Після цього ОСОБА_21 , яка також була у кімнаті, викликала «швидку».

Крім того, сам ОСОБА_8 у судовому засіданні не заперечував факту нанесення ударів потерпілому, хоча і зазначив, що наміру вбивати його не мав.

Тобто, обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця - настання смерті, але не зміг довести свій умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, - внаслідок того, що потерпілому своєчасно була надана необхідна медична допомога.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що нанесення обвинуваченим ударів ОСОБА_10 ножем у життєво важливі органи грудну клітку та шию, свідчить лише про наявність прямого умислу на вбивство, тобто ОСОБА_8 розумів суспільну небезпеку свого діяння, передбачав суспільно-небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого та бажав їх настання.

Вказані дії обвинуваченого повністю охоплюються диспозицією ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 , а його дії в цій частині правильно кваліфіковані місцевим судом, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_8 не можна визнати обґрунтованими, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, не одружений, не працює, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має позитивний результат при обстеженні на наявність гепатиту С, за місцем проживання, місцем останнього відбування покарання та в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» характеризується задовільно; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочину; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини 1 ст.115 КК України, з урахуванням вимог ст.71 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Беручи до уваги, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, вчинив нове кримінальне правопорушення в період непогашеної судимості, що свідчить про схильність до вчинення кримінально-караних дій і небажання стати на шлях виправлення, колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення йому призначеного покарання.

Порушень місцевим судом вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4