Провадження 1-в/193/49/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

представника Софіївської ВК №45 ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні взалі суду смт. Софіївка в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення з місць позбавлення волі,

В С Т А Н О В И В:
15.01.2021 на адресу Софіївського районного суду надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_5 , який наразі відбуває покарання у виді позбавлення волі в ДУ «Софіївська ВК (№ 45)», згідно якого останній просив застосувати відносно нього умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
Засуджений під час судового розгляду справи своє клопотання підтримав та просив звільнити його від відбування покарання умовно-достроково, наголосивши, що він змінився на краще, обіцяв перебуваючи на свободі не вчиняти більше злочинів, бажає працевлаштуватися, про що має усну домовленість з КП «Чисте місто».
Представник виправного центру ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання засудженого підтримав та просив його задовольнити, пояснив, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заперечила проти задоволення клопотання, вказавши, що поведінка засудженого не свідчить про його безумовне виправлення і наразі передчасно застосовувати до останнього умовно-дострокове звільнення
Вислухавши пояснення учасників судового провадження, суд дійшов такого висновку.
ОСОБА_5 по даній справі засуджений вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.10.2018 за ч.2 ст.186, ч.1 ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 04 роки і 01 місяць.
Початок строку відбування покарання: 29.01.2018; кінець строку: 28.02.2022.
Засуджений відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№45)» з 17.01.2019 року, зарекомендував себе позитивно. Працездатний, працевлаштований без оплати праці підсобним помічником у гаражі установи. Від адміністрації установи має два заохочення та одне стягнення, яке погашено в установленому порядку. У взаємовідносинами зі іншими засудженими не конфліктний. З персоналом установи не допускає випадків не тактовної поведінки. Охайний, заходи виховного характеру відвідує регулярно, зокрема програму диференційованого виховного впливу «Правова просвіта». Підтримує зв`язки з матір`ю та бабусею по телефону та шляхом листування.
Станом на 29.01.2021 засуджений фактично відбув визначені п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України 2/3 призначеного судом строку покарання (02 роки, 08 місяців і 20 днів), невідбута частина якого складає 1 рік і 1 місяць.
За ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24.06.2020 засудженому ОСОБА_5 було відмовлено у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким.
На підставі ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
В силу ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згаданою статтею передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.
Як вбачаться із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму ВСУ від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.
Так, під час вивчення матеріалів особової справи засудженого, суд враховує не лише час перебування ним у ДУ «Софіївська ВК (№45)», а й увесь період його відбування покарання.
Зокрема, встановлено, що засуджений ОСОБА_5 спершу став відбувати покарання у вигляді позбавлення волі з 31.01.2018 в ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№3)». Під час перебування у ній засуджений характеризувався негативно, заохочень не мав, зате мав три стягнення, насамперед за зберігання заборонених предметів та порушення вимог режиму.
Відтак, ОСОБА_5 за увесь час відбування призначеного покарання (три роки) має чотири стягнення та два заохочення, з яких лише одне за сумлінну поведінку та ставлення до праці, зокрема за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до робіт по самообслуговуванню та благоустрою місць позбавлення волі за підсумками роботи в ІІІ-му кварталі 2019 року. Ще одне заохочення від 19.08.2020, яким було знято останнє стягнення від 06.04.2020, засуджений отримав не внаслідок його бездоганної поведінки чи ставлення до праці, а лише з нагоди святкування річниці Дня незалежності України.
Тобто за підсумками роботи у І, ІІ, ІІІ та ІV кварталах 2020 року засуджений жодного разу не відзначався та відповідних заохочень від адміністрації установи не отримував.
Водночас, з`ясовано, що засуджений офіційно не працевлаштований. Причиною цьому, як пояснив у судовому засіданні представник колонії, стала втрата засудженим його паспорту громадянина України, однак неодноразові роз`яснення працівників колонії ОСОБА_5 щодо можливості отримання нового паспорту за його зверненням до міграційної служби, засуджений постійно залишав поза увагою.
Доводи засудженого про те, що звільнившись з місць позбавлення волі він відразу влаштується на роботу до КП «Чисте місто» суд знаходить голослівними, оскільки в матеріалах справи відсутні рекомендаційні листи чи попередньо укладені трудові договори, тощо, які свідчать про реальні намірі даного комунального підприємства прийняти ОСОБА_5 до себе на роботу. При цьому вбачається сумнівним прийняття засудженого на роботу відразу після його звільнення виходячи відсутності у нього паспорту громадянина України.
Як видно з характеристики, затвердженої начальником ДУ «Софіївська ВК (№45)» від 25.01.2021, засуджений ОСОБА_5 вину у скоєному злочині визнає частково. Має заборгованість за виконавчими листами у сумі 1967,27 грн. При цьому у судовому засіданні ОСОБА_5 не дав критичної оцінки стосовно скоєного ним злочину, про заборгованість за виконавчими листами знає, але навіть не намагався її погасити.
При цьому суд не може залишити поза увагою те, що засуджений на протязі одинадцяти років вісім разів засуджувався за вчинення тяжких злочинів проти власності. При цьому ОСОБА_5 неодноразово (тричі) під час призначення покарань судами застосувався іспитовий термін, крім того до нього одного разу (10.09.2010) також застосовувалося умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Між тим, як видно з відомостей персонально-довідкового обліку ЄІС МВС України, засуджений після звільнення його від відбування покарання на шлях виправлення не ставав і знову вчиняв умисні корисливі тяжкі злочини, насамперед після спливу умовно-дострокового строку на який його було звільнено відбування покарання, ОСОБА_5 відразу вчиняв новий злочин.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави, які б вказували на сумлінну поведінку засудженого і те, що ставленням до праці він довів своє виправлення, тому на час розгляду його відповідного клопотання не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Відтак, беручи до уваги, що за вироком суду ОСОБА_5 хоч і відбув більше ніж 2/3 частини строку призначеного покарання, водночас, вивчивши відомості про особу засудженого, та з огляду на суспільну небезпеку вчинених злочинів, поведінку засудженого протягом всього строку відбування покарання, та наголошуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально з урахуванням усіх даних в сукупності, і є правом, а не обов`язком суду, суд вважає, що для досягнення цілей покарання засуджений ще потребує нагляду в умовах відбування покарання у виді позбавлення волі, тому в задоволенні клопотання засудженого слід відмовити.
На підставі ст. 81 КК України, ст. 376 ч.2, 537, 539 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення з місць позбавлення волі, відмовити.
На ухвалу протягом семи днів з дня її оголошення прокурор та засуджений можуть подати апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду через Софіївський районний суд Дніпропетровської області.

Суддя ОСОБА_1