Справа № 447/1688/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/1167/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області від 3 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

ухвалою слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області від 3 липня 2020 року накладено арешт на а/м «Renault Scenic», н.з. НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_6 , який із пошкодженнями поміщено на автостоянку по АДРЕСА_1 ; велосипед «Славутич» синього кольору, які із пошкодженнями, черевик та мішок із металобрухтом поміщено в камеру зберігання Миколаївського ВП Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області, які було вилучено 26 червня 2020 року та які є речовими доказами в даному кримінальному провадженні, а також заборонено розпоряджатись та користуватись вказаним майном.

На ухвалу слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області від 3 липня 2020 року третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою у задоволенні клопотання про арешт майна, а саме: транспортний засіб марки «Renault», модель «Scenic», д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_6 , відмовити.

В обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що вона є власником транспортного засобу марки «Renault», модель «Scenic», д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль був вилучений у її чоловіка ОСОБА_7 . Разом з тим, ні вона, ні її чоловік не мають жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні.

Вказує, що у матеріалах провадження відсутні відомості про існування ризиків приховування, пошкодження, перетворення, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення майна, на яке накладено арешт.

Посилається на те, що в ухвалі слідчого судді відсутні дані про те, чи визнаний арештований автомобіль речовим доказом.

Вказує, що вважає за можливе провести усі слідчі дії без накладення арешту на майно.

Крім того, апеляційну скаргу мотивує тим, що клопотання про арешт майна вирішувалось без повідомлення власників майна, попри те, що виклик власників майна є обов`язком суду.

В судове засідання апелянт ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду такого, не з`явилась, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та судової справи, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з наданими до суду апеляційної інстанції матеріалами судового провадження, у провадженні Миколаївського ВП Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області перебуває кримінальне провадження №0000266 від 26 червня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у даному кримінальному провадженні вбачається, що 26 червня 2020 року до ЄРДР внесено відомості за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 26 лютого 2020 року о 18:00 год., зокрема: водій а/м «Renault Scenic», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , рухаючись в напрямку с. Верин Миколаївського району Львівської області, проїжджаючи смт. Розділ Миколаївського району Львівської області, не справився з керуванням і зіткнувся з велосипедистом ОСОБА_8 , який раптово почав виїжджати на зустрічну смугу, тобто на смугу руху автомобіля. Внаслідок даної ДТП велосипедист госпіталізований в Новороздільську міську лікарню з діагнозом: ЗЧМТ, перелом тазової кістки.

30 червня 2020 року слідча Миколаївського ВП Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_9 , за погодженням із начальником Миколаївського відділу Золочівської місцевої прокуратури у Львівській області ОСОБА_10 , звернулася до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в кримінальному провадженні №0000266 від 26 червня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 3 липня 2020 року клопотання слідчого Миколаївського ВП Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_9 про арешт майна задоволено та накладено арешт на а/м «Renault Scenic», н.з. НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_6 ; велосипед «Славутич» синього кольору, черевик та мішок із металобрухтом шляхом заборони розпоряджатись та користуватись вказаним майном.

З такими висновками слідчого судді місцевого суду погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на а/м «Renault Scenic», н.з. НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_6 ; велосипед «Славутич» синього кольору, черевик та мішок із металобрухтом, з тих підстав, що вказані речі у встановленому законом порядку визнані речовими доказами в межах вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просить накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту, зокрема, на а/м «Renault Scenic», н.з. НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_6 шляхом заборони розпоряджатись та користуватись вказаним майном, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вилучений автомобіль містить на собі сліди злочину та є у встановленому законом порядку визнаний речовим доказом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на зазначений у клопотанні автомобіль, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апелянта про те, що на момент прийняття оскаржуваної ухвали про арешт майна, ОСОБА_6 (та будь-кому іншому) не було оголошено підозру та не було надано належного статусу в кримінальному провадженні, не підлягають задоволенню, оскільки на цій стадії слідчий суддя не вправі наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій підозрюваного, доведеність чи недоведеність винуватості підозрюваного, надавати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті обвинувачення на підставі обвинувального акту, а не під час розгляду клопотання про арешт майна.

Посилання апелянта на те, що накладений арешт є неправомірним втручанням у право власності ОСОБА_6 не знайшло свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, оскільки при накладенні такого враховано «справедливий баланс» між інтересом суспільства та вимогами щодо захисту фундаментальних прав особи. Крім того, накладення арешту на автомобіль не припиняє права власності ОСОБА_6 , а лише тимчасово обмежує його.

Так, з огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Посилання апелянта на те, що вирішення питання про накладення арешту на майно здійснювалось без повідомлення власника майна, не може служити підставою для скасування арешту майна.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

ухвалу слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області від 3 липня 2020 року про накладення арешту на майно залишити без змін, а апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4