Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

02 грудня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000274 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Веліхово Володимирецького району Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1 , (зареєстрованого в АДРЕСА_2 ), громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, на утриманні троє неповнолітніх дітей, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора - ОСОБА_6 , обвинуваченого- ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на три роки і шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Прийнято рішення рахувати строк відбуття покарання ОСОБА_5 з 26 червня 2020 року, зарахувавши в строк покарання його попереднє ув`язнення, починаючи з 23 вересня 2019 року, із розрахунку-один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_5 залишено попередній тримання під вартою.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та скасовано арешт автомобіля ВАЗ 2108 р.н. НОМЕР_1 і майна ( одяг) потерпілого ОСОБА_10 , накладений ухвалами слідчих суддів.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 23 вересня 2019 року близько 20.57 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки ВАЗ 2108 р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Центральній в с. Застав`я Рівненського району Рівненської області з включеним ближнім світлом фар та швидкістю приблизно 50 км/год. зі сторони автодороги Устилуг-Луцьк-Рівне в напрямку с. Голишів Рівненського району Рівненської області, на заокругленні проїзної частини вправо, в порушення вимог підпунктів 2.1(ґ), 2.3(б), 2.9(а), 12.3, 31.4.5(а) Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, в момент виникнення перешкоди для руху у вигляді пішохода ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку з вказаним автомобілем ВАЗ2108, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який у результаті ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події.

У поданих апеляційних скаргах:

Прокурор, який здійснює процесуальне керівництво в кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зазначає, що судом не враховано той факт, що обвинувачений раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, залишено поза увагою тяжкість наслідків смерть особи, яка настала внаслідок дій ОСОБА_5 та недостатньо, на думку апелянта, вмотивовано прийняте рішення щодо призначення покарання, наближеного до мінімальної межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.
Просить вирок в частині призначення покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України шість років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. В решті вирок залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, вини у скоєному та правильності кваліфікації дій, доводить, що судом призначено надто суворе покарання без врахування усіх даних про його особу, оскільки він вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей, помякшуючих покарання обставин - щирого розкаяння, вчинення злочину з необережності, добровільного відшкодування потерпілій, за відсутності цивільного позову в справі, моральної шкоди в розмірі 80000 грн, у звязку з чим просить вирок в частині призначення покарання змінити та призначити йому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк три роки, звільнивши від відбуття покарання з випробуванням - іспитовим строком в один рік.

Потерпіла ОСОБА_8 , не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, покликаючись на виключно позитивні характеристики особи обвинуваченого, який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, скоїв злочин з необережності, що істотно знижує його суспільну небезпеку, неодноразово вибачався перед нею, висловлював свій щирий жаль з приводу вчиненого, добровільно частково відшкодував моральну шкоду та пообіцяв й надалі надавати кошти для її лікування, оскільки внаслідок перенесених нею моральних страждань через втрату сина, стан її здоров`я значно погіршився, просить вирок суду в частині призначення покарання змінити та призначити обвинуваченому покарання у вигляді обмеження волі строком на сім років, застосувавши ст. 69 КК України.

До початку апеляційного розгляду потерпілою ОСОБА_8 внесено зміни до апеляційної скарги, в яких потерпіла, покликаючись на припинення після винесення вироку подальшого добровільного відшкодування обвинуваченим завданої злочином шкоди, що свідчить, на її думку, про відсутність з його боку визнання вини та небажання стати на шлях виправлення, просить призначити ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі строком вісім років.

Зазначені зміни апеляційному суду подано поза межами строків на апеляційне оскарження, і колегією суддів, з врахуванням положень ч. 4 ст. 403 КПК України, згідно яких внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження, не опускається, внесені зміни відхилено.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника - ОСОБА_7 , які просять пом`якшити призначене покарання, застосувавши ст. ст. 69, 75 КК України, потерпілу ОСОБА_8 та її представника-адвоката ОСОБА_9 , які просять призначити ОСОБА_5 суворе покарання у виді позбавлення волі, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, поданих в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_8 не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 349 КПК України, не досліджувалися, і яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Із змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР.

При апеляційному розгляді прокурор зазначив, що порушення Правил дорожнього руху з боку ОСОБА_5 ( невиконання водієм вимог про зупинку та керування транспортним засобом без посвідчення водія, реєстраційного документа на ТЗ чи поліса страхування), мали місце ще в 2018 році, останній раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, місце ДТП не залишав і обвинувачення щодо залишення особи в небезпеці йому не висувалося. Після вчинення злочину ним здійснено заходи з добровільного відшкодування потерпілій завданої злочином шкоди в сумі 80000 тисяч гривень.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків, і даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва, наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складів організованих груп, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення із смертельним наслідком, віднесеного законом до тяжких злочинів, особу винного, який виключно позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей 2007, 2010 та 2014 року народження, ряд обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння в розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування моральної шкоди, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, позицію потерпілої ОСОБА_8 , і призначив ОСОБА_5 за скоєне максимально наближене до мінімальної міри покарання у виді позбавлення волі, яке, з врахуванням обставин вчиненого злочину, за якого було позбавлено життя молодої людини, не можна вважати надто суворим і несправедливим.

Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права ОСОБА_5 керування транспортними засобами.

Згідно ст. 69 КК України і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 8 постанови Про практику призначення судами кримінального покарання від 23.10.2003 року № 7, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і враховує, що ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом в населеному пункті в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив Правила дорожнього руху, проявивши байдуже ставлення до життя і здоров`я громадян, що призвело до смерті ОСОБА_10 , а тому заслуговує покарання лише у виді позбавлення волі, на чому наголошують прокурор, потерпіла та її представник.

Таке покарання, на переконання колії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

В суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_8 , яка, згідно технічного запису перебігу судового розгляду провадження в суді першої інстанції, просила не позбавляти обвинуваченого волі, настоюючи на прийнятті справедливого рішення з врахуванням щирого розкаяння ОСОБА_5 у скоєному з принесенням вибачень, сприяння в розкритті злочину і часткове відшкодування в добровільному порядку шкоди на підставі усної домовленості між обвинуваченим і нею щодо сплати суми заподіяної школи за відсутності цивільного позову, покликалася на припинення відшкодування та надмірність душевних страждань, які жодному виміру не підлягають, за що ОСОБА_5 повинен нести відповідальність, згідно з законом.

При апеляційному розгляді встановлено, що ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди в добровільному порядку дійсно сплачено потерпілій ОСОБА_8 80000 грн, що не знайшло заперечень з боку апелянтів, і потерпіла в подальшому не позбавлена права звернення до суду з цивільним позовом про відшкодування завданої злочином шкоди.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи, що вбачається із рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України.

При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції враховано і практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладену в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Рівненського
апеляційного суду ОСОБА_1 . 04.12.2020 року