ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 524/3592/15-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3476/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши в режимі відеоконфекренції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю В. Поділ Семенівського району Полтавської області, українцю, громадянину України, із середньою освітою, який не працює, не має на утриманні дітей, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , та проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимий : 19.11.2004 року Воєнним апеляційним судом Центрального регіону України за п.п. 4,7 ч. 2 ст. 115 КК України до 15 років позбавлення волі; 25.05.2005 року вказаний вирок змінений в частині призначеного покарання, засудженому призначено покарання за п.п. 4, 7 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 12 років позбавлення волі, звільнений 20.08.2014 року умовно достроково на термін 1 рік 9 місяців 12 днів ,
який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч.2 ст. 115 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 12 жовтня 2020 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, раніше судимий за скоєння особливо тяжкого злочину, не має міцних соціальних зв`язків, ніде не працює, тобто не має законних джерел доходу, ризики продовження злочинної діяльності та переховування обвинуваченого від суду, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою.

Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що ризики, заявлені прокурором, ним не доведені та не підтверджені в суді. Матеріали кримінального провадження щодо нього сфальсифіковані, пред`явлена йому підозра є не обґрунтованою.
Захисник ОСОБА_9 , який подав апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить скасувати ухвалу про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Автор апеляційної скарги вважає ухвалу суду незаконною та обґрунтованою. Вказує , що жодний ризик, передбачений ст. 177 КПК України, прокурором не доведений, а оцінка наявності перелічених прокурором ризиків судом не надана. Судом не враховано, що обвинувачений має постійне місце проживання, ОСОБА_7 хоча раніше судимий, проте до цього часу нових злочинів не вчиняв, за раніше вчинений злочин він повністю поніс покарання. Крім того, докази вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення вже неодноразово досліджувалися судом та долучені до обвинувального акту, а тому обвинувачений жодним чином не може їх знищити. Ні органами досудового розслідування, ні судом не доведено, яким чином ОСОБА_7 може перешкодити кримінальному провадженню. Між тим, ОСОБА_7 не має на меті уникати покарання. Він стверджує, що не буде переховуватись від суду, сприятиме слідству , оскільки зацікавлений у найскорішому розгляді справи.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч.2 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, раніше судимий за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що беззаперечно свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого, який на шлях виправлення не став та продовжує вчиняти злочини.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Згідно обвинувального акту, 05.02.2015 року близько 16-00 год. ОСОБА_7 знаходився за місцем свого сумісного проживання з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , де під час вживання алкогольних напоїв на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виникла сварка, яка тривала у присутності ОСОБА_11 та за його відсутності. ОСОБА_7 в період часу з 16-00 години 05.02.2015 року до 02-00 години 06.02.2015 року, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його особливо тяжкі суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, направленим на заподіяння смерті іншій людині, наніс не менше 12 ударів руками та ногами по обличчю ОСОБА_10 , далі схопив дерев`яну палицю та наніс нею не менше 5 ударів по голові ОСОБА_10 , а потім скляними банками та їх осколками кидав та наносив удари у голову ОСОБА_10 , внаслідок чого наніс не менше 3 ударів в область голови потерпілого. Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, направленого на позбавлення життя людини, ОСОБА_7 став наносити удари ОСОБА_10 руками та ногами по тулубу, після чого потерпілий втратив свідомість. В подальшому ОСОБА_7 разом з ОСОБА_11 заздалегідь не домовляючись, з метою приховування слідів злочину, винесли тіло ОСОБА_10 на вулицю, де останній через деякий час помер.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченому, даних про його особу, який раніше судимий за особливо тяжкий злочин, не має законних джерел доходу, а також стійких соціальних зв`язків, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.

Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Що стосується посилання обвинуваченого на відсутність обґрунтованої підозри, а також доказів про вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення, то слід зазначити наступне.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

Окрім того, на підтвердження обґрунтованості підозри, наявні фактичні обставини кримінального провадження дають можливість об`єктивно пов`язати обвинуваченого із вчиненням кримінального правопорушення (Рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики, встановленні під час обрання запобіжного заходу, на даний час не зменшилися та продовжують існувати.
За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -