Провадження № 11-кп/4820/59/20
Категорія : ч.1 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
обвинуваченої ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження №0003522 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.05.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника адвоката ОСОБА_10 на вирок Хмельницького міськрайонного суду від 13 червня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 13 червня 2019 року,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Хмельницького, українку, громадянку України, з середньою-спеціальною освітою, одружену, на утриманні, якої перебуває двоє неповнолітніх дітей, медичну сестру Хмельницького міського перинатального центру, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та призначено покарання за ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Стягнуто з ОСОБА_9 процесуальні витрати на залучення експерта у сумі 395 грн. 48 коп. на користь держави.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

За вироком суду, 24.05.2017 року близько 08 години 00 хвилин ОСОБА_9 , перебуваючи на роботі, що розташована за адресою: м. Хмельницький вул. Хотовицького, 6, біля реєстратури на першому поверсі помітила під стільчиками на підлозі мобільний телефон та, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, скориставшись тим, що в коридорі нікого немає та за її діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, умисно, з корисливих мотивів, з метою власної наживи, таємно викрала мобільний телефон марки «Prestigio» моделі PSP 3509 DUO, жовтого кольору, із ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , вартістю 1045 грн., в якому знаходилась SIM-карта оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» із номером абонента № НОМЕР_3 , вартістю 25 грн., на рахунку якої грошових коштів не було, із прозорою захисною плівкою, який був поміщений у чохол червоного кольору у вигляді книжечки, які матеріальної цінності для потерпілої не представляють. Після чого ОСОБА_9 заховала даний мобільний телефон собі у пакет та попрямувала на своє робоче місце. В подальшому, 24.05.2017 року близько 12 години 00 хвилин передала вищевказаний мобільний телефон для користування своєму чоловіку ОСОБА_11 .
Вказаними протиправними діями ОСОБА_9 спричинила потерпілій ОСОБА_8 майнової шкоди на загальну суму 1070 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачена подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.
Свої вимоги аргументує тим, що вирок суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим.
Зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено обставини справи, не дано оцінку фактичним обставинам події.
Наголошує, що судом першої інстанції не враховано, що мобільний телефон вона не викрадала, а знайшла його деталі в підвальному приміщенні, де знаходяться шафи для роздягання, вона вважала, що це викинутий мобільний телефон, який фактично не потрібний його власнику, піднявши його, піднялася на верх по сходах, обдивилася чи не шукає його хто, вийшла на вулицю, підходила до віконця реєстратури, нікого ніде не було, ніхто не ходив, нічого не шукав, нічого ніхто не запитував, то жодних підстав вважати, що хтось може шукати частини телефону у неї не було.
Вказує ОСОБА_9 і на те, що судом не взято до уваги при яких обставинах річ була втрачена власником, а також не взято до уваги безвідповідальну поведінку матері дитини, яка залишила трьохрічну дитину одну з телефоном, який у неї впав, а дитина через малий вік і сварку матері, як пояснила і сама потерпіла, злякалася і не змогла пояснити, куди подівся телефон.
Також, як звертає увагу обвинувачена, досудове слідство проводилося неналежним чином, фото з місця події були зроблені нею на її телефон, які в подальшому долучені до матеріалів справи. Порушено її право на захист, так як слідчий вмовив її не звертатися до захисника.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просить вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закрити, у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.
Просить у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам встановленим під час судового розгляду, провести повторне дослідження доказів.
Свої вимоги аргументує тим, що вирок є незаконним, необґрунтованим, таким що не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні та врахуванні всіх обставин справи в їх сукупності; висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, при його ухваленні допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення, закон про кримінальну відповідальність застосовано неправильно.
Вказує, що допущені судом першої інстанції однобічність та неповнота судового слідства, істотні порушення кримінального процесуального закону, призвели до невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи і до неправильного застосування судом кримінального закону.
Звертає увагу, що дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, така кваліфікація є неправильною, звинувачення не обґрунтоване, а притягнення до кримінальної відповідальності безпідставне та таке, що здійснене всупереч інтересам захисту особи та суспільства від злочинів; без забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування обставин справи, з порушенням прав, свобод та законних інтересів; всупереч принципу недопустимості обвинувачення невинуватої особи та віддання її необґрунтованому процесуальному примусу; без застосування до учасника кримінального провадження, належної правової процедури; всупереч засадам та завданням кримінального провадження.
Наголошує, що, досліджуючи під час судового розгляду матеріали справи, було очевидно, що жодного умислу на заволодіння будь-яким чужим майном будь-яким способом у ОСОБА_9 не було; ніякого чужого майна будь-яким способом вона не викрадала. Тому кваліфікація дій ОСОБА_9 є неправильною; доводи прийняття такого рішення є необґрунтованими; обставини, зазначені обвинуваченою, судом до уваги прийняті не були та не перевірялися; таким чином судом першої інстанції в ході розгляду було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухваленню законного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення з коротким викладом доводів апеляційних скарг сторони захисту, пояснення обвинуваченої та її захисника на підтримку доводів наведених у поданих апеляційних скаргах з мотивів наведених у них, міркування прокурора та потерпілої про законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність доводів процесуальних опонентів, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, повторно дослідивши під час апеляційного розгляду письмові докази та допитавши обвинувачену, потерпілу та свідків, надавши обвинуваченій останнє слово та право виступу в судових дебатах, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст.94 КПК України, в ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом по даній справі дотримано вище викладені вимоги кримінального процесуального законодавства, спрямовані на встановлення в справі об`єктивної істини, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, за який її засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Сторона захисту у поданих апеляційних скаргах не заперечує такі фактичні обставини як час, місце заволодіння майном (мобільним телефоном) потерпілої ОСОБА_8 , однак зазначає, що вказаний телефон обвинувачена знайшла в розібраному стані і вважала його таким, який вибув з фактичного володіння власника, що виключає в її діях кримінальну відповідальність за вчинення крадіжки.

З таким обґрунтуванням колегія суддів погодитися не може в силу наступних підстав.

За нормативним визначенням крадіжка це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 11 грудня 2014 року (справа №5-23кс14), якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях та інших громадських місцях з обмеженим простором, що мало місце у даному кримінальному провадженні, в таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Однак за результатами судового розгляду в апеляційному суді відповідних обставин не встановлено, в тому числі шляхом повторного дослідження доказів.

Так, повторно допитана в апеляційному суді обвинувачена пояснила, що в зазначений в обвинувальному акті день та час на території Хмельницького міського перинатального центру біля спуску в підвальне приміщення, в якому знаходиться переодягальня, помітила мобільний телефон у розібраному стані, який підняла, склала та спробувала включити, однак телефон не вмикався. Жодних людей поблизу телефону та в приміщенні реєстратури в той момент не було. Знайдений мобільний телефон сприйняла як сміття, яке викинули як непотрібне. Так як її чоловік займався ремонтом мобільних телефонів, вона вирішила взяти телефон із собою та показати його чоловіку, з метою його можливого ремонту, що в подальшому і зробила. Через деякий час, приблизно через два тижні, до неї подзвонив чоловік і повідомив, що віддав даний телефон працівникам поліції.

Допитана в апеляційному суді потерпіла ОСОБА_8 показала, в день крадіжки перебувала у медичному закладі. На час здачі аналізів залишила свій справний мобільний телефон у користуванні дочки, а коли повернулася через короткий проміжок часу (близько 10 хв.), зустріла свою дочку на сходах без телефону. На запитання де телефон, остання повідомила що залишила його на стільчику, однак коли вони підійшли до гардеробу, то на стільчиках мобільного телефону не знайшли, у зв`язку із чим вона звернулася в реєстратуру з приводу пропажі телефону, однак ніхто її телефона не бачив, також не дав результатів пошук даного телефона у медичному закладі. В подальшому, коли вона здала всі аналізи, поїхала додому щоб взяти документи на телефон та звернулася до працівників поліції з повідомленням про злочин.

Допитаний свідок ОСОБА_11 апеляційному суду повідомив, що в день події був у дружини на роботі по особистим справам, підчас спілкування з дружиною остання передала йому мобільний телефон і повідомила, що знайшла його у розібраному стані. Так як він займається ремонтом телефонів вирішив спробувати його відремонтувати. Взявши його на роботу, поставив на зарядку і побачив, що даний телефон заряджається, після чого спробував включити телефон, який одразу увімкнувся. У даного телефона була сім картка зі стандартним паролем, однак жодних номерів абонентів не було збережено. В подальшому він вставив свою сім карту та певний час користувався телефоном. Приблизно через два тижні до нього зателефонували працівники поліції, яким він добровільно передав телефон.

Допитаний свідок ОСОБА_12 повідомила, що працює в реєстратурі Хмельницького міського перинатального центру. В день події бачила потерпілу із малолітньою дитиною близько восьмої години ранку, яка поблизу гардеробу, що біля підвального приміщення, передала мобільний телефон своїй дитині в руки і пішла по своїх справах. Через деякий час вона вже бачила потерпілу на тому ж місці в емоційному стані, яка плакала і говорила, що у неї викрали телефон, і що вона вимушена звернутися з даного приводу в поліцію. Також вона чула від малолітньої дитини, що телефон забрав «бабай».

Допитаний у якості свідка ОСОБА_13 повідомив, що він, будучи слідчим у даному кримінальному провадженні, проводив огляд місця події від 08.06.2017 року, в ході якого у присутності двох понятих ОСОБА_11 добровільно видано мобільний телефон, про що складено відповідний протокол та відібрано заяву про добровільну видачу телефону.

Відповідно до довідки головного лікаря Хмельницького міського перинатального центру від 20.09.2017 року, потерпіла ОСОБА_8 24.05.2017 року здавала аналізи у даному медичному закладі.

Згідно даних протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення потерпіла ОСОБА_8 24 травня 2017 року о 10 год. 05 хвилин звернулася з повідомленням про викрадення невідомою особою її мобільного телефону у приміщені ХМПЦ, в період часу з 07.50 хв. по 08.00 хв. 24.05.2017 року.

Відповідно до заяви ОСОБА_11 від 08.06.2017 року, останній добровільно видав працівникам поліції мобільний телефон марки «Prestigio», жовтого кольору, котрий йому передала два тижні тому дружина.

Тобто, у даній справі знаходження мобільного телефону перебувало у відомому потерпілій місці та вибуло з її володіння на короткий проміжок часу, так від моменту передачі телефону своїй малолітній дочці до моменту виявлення пропажі пройшло близько 10 хвилин.

Даний проміжок часу підтверджується як послідовними показаннями потерпілої під час її допитів в суді першої та апеляційної інстанцій, показаннями свідка ОСОБА_12 та даними, зафіксованими у протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення.

Також, у даній справі, мобільний телефон залишено у громадському приміщенні біля реєстратури медичного закладу, поблизу гардеробу, тобто там, де постійно перебуває велика кількість людей, а тому обвинувачена не могла не розуміти, що у даного майна є власник і він може повернутися за телефоном, що остання і зробила близько 10 хвилин після того, як залишила телефон дочці, однак його там не виявилось.

При цьому жодних дій, спрямованих на виявлення власника та негайне повернення майна, обвинувачена ОСОБА_9 не вчинила, адміністрацію закладу чи поліцію не повідомила, натомість, привласнила цей телефон. Крім того обвинувачена, яка працює на одному поверсі із реєстратурою, мала можливість протягом робочого дня звернутися туди, чи безпосередньо до адміністрації закладу та повідомити про знайдену річ.

Положеннями ст.337 ЦК України, які регулюють цивільно-правові відносини з приводу знахідки, передбачено, що особа, яка знайшла річ, повинна негайно повідомити про знайдену річ особі, яка її загубила, а у разі якщо така особа або її місцезнаходження невідомі, то заявити про знахідку до Національної поліції або органів місцевого самоврядування. Якщо така річ була знайдена у приміщенні, зобов`язана передати її особі, яка представляє володільця цього приміщення.

Вказаних дій обвинуваченою ОСОБА_9 не було виконано.

Колегія суддів не встановила обставин, які б перешкоджали обвинуваченій виконати вказані вище приписи норми закону.

Посилання обвинуваченої на постійне знаходження в операційній, що позбавляло її можливості звернутися до адміністрації медичного закладу та в реєстратуру, не заслуговує на увагу, адже вказаний робочий графік не завадив останній побачитися зі своїм чоловіком та передати йому мобільний телефон.

Показання обвинуваченої щодо сприйняття нею даного мобільного телефону як сміття, який викинули за непотрібністю, колегія суддів сприймає критично, з огляду на місце його виявлення (поблизу гардеробу у медичному закладі), із наявною сім-карткою, чохлом та зовнішнім виглядом останнього, який із показань потерпілої та висновку товарознавчої експертизи, суттєвих дефектів чи ушкоджень не мав, лише незначні подряпини та потертість на корпусі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, виходячи з фактичних обставин провадження, зробив правильний висновок про наявність у діях ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України. Тому, всупереч посиланням у апеляційних скаргах сторони захисту, закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо наявності очевидної суперечності протоколу огляду місця події від 08.06.2017 року та заяви ОСОБА_11 від 08.06.2017 року, відповідно до яких у заяві зазначено, що ОСОБА_11 добровільно видав мобільний телефон, тоді як у протоколі вказано на його вилучення, не заслуговують на увагу та спростовуються змістом вказаних документів.

Зокрема, відповідно до змісту даного протоколу в ході проведення огляду автомобіля у салоні на задньому сидінні було виявлено мобільний телефон чорно-жовтого кольору, марки ««Prestigio», із ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , який ОСОБА_11 виданий працівникам поліції, що повністю узгоджується із змістом заяви ОСОБА_11 про добровільну видачу даного телефону та його показаннями в суді апеляційної інстанції. При цьому, у графі «вилучення майна» вказаного протоколу огляду, відсутні будь-які відомості. Тобто, даний телефон не вилучався, як помилково про це стверджує захисник (т.1 а.с.32-33 зворот).
Отже, фактично відбулася добровільна видача вказаного предмету, що і було процесуально оформлено протоколом огляду місця події, та виключало необхідність арешту вказаного телефону як тимчасово вилученого майна.

Причому у даному випадку не було жодної необхідності у проведенні активних пошукових дій в автомобілі (попереднього пошуку) слідчим для вилучення згаданого мобільного телефону, що з огляду на положення ст.ст.234, 237 КПК України могло би вказувати на мету проведення обшуку чи примусового огляду іншого володіння особи, яке б потребувало наступного судового контролю слідчого судді.

Твердження сторони захисту про те, що місцевим судом не надано жодної оцінки показанням свідка ОСОБА_11 про вжиття ним ряду заходів щодо встановлення власника мобільного телефону, зокрема, його ремонт, включення до мережі, яка дала змогу виявити цей телефон працівникам поліції, тривалий час користування ним, тощо, колегією суддів не приймаються до уваги, так як вказані дії не спростовують винуватість ОСОБА_9 у таємному викраденні чужого майна, та жодним чином не впливають на кваліфікацію її дій за ч.1 ст.185 КК України. Крадіжка визнається закінченою з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа, а саме ОСОБА_9 отримала реальну можливість розпорядитися ним, зокрема, передати даний телефон своєму чоловіку.

Безпідставними є доводи сторони захисту про те, що показання свідка ОСОБА_12 не мають доказового значення, так як вказаний свідок не бачила телефон у потерпілої перед викраденням. В ході апеляційного розгляду вказаний свідок підтвердила не лише наявність у потерпілої мобільного телефону до події, який вона передала своїй малолітній дочці, але й те, що через незначний проміжок часу, коли потерпіла повернулася до своєї дочки, то не виявила мобільного телефону, що і стало підставою для звернення в поліцію.

Що стосується доводів захисника про порушення процедури проведення досудового розслідування, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З аналізу вимог КПК України та Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що після надходження заяви, першочергово вносяться відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення, після чого призначаються слідчі та процесуальні прокурори, шляхом внесення відповідних відомостей у ЄРДР.

Відомості з реєстру надаються у вигляді витягу в порядку, встановленому КПК України, і до витягу з Реєстру включається інформація в тому числі щодо дати надходження заяви про злочин, дати внесення відомостей про злочин до ЄРДР, прізвище, ім`я, по батькові слідчого, який здійснює досудове розслідування, або прокурора, який здійснює процесуальне керівництво.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з витягів з ЄРДР, на підставі заяви ОСОБА_8 24 травня 2017 року до ЄРДР були внесені відомості за №0003522 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України. У зазначених витягах вказані прізвища слідчих, які проводять досудове розслідування, в тому числі слідчого ОСОБА_13 .

Крім того, положеннями ст.39 КПК України передбачено, що керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування та здійснює його відповідно до повноважень, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суд у правовиках висновках, викладених в постановах від 19 вересня 2019 року (провадження №51-4358км18), 19 травня 2020 року (провадження №51-6116км19), з посиланням на положення ст.39 КПК України, зазначив, що ця норма не передбачає обов`язкового винесення керівником органу досудового розслідування мотивованої постанови про визначення слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування. Така постанова виноситься лише у випадку відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування згідно з п.2 ч.2 ст.39 КПК України.

Враховуючи наведене, у колегії суддів немає підстав вважати, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 здійснювалося не уповноваженим слідчим та всупереч ст.214 КПК України.

При цьому, сторона захисту помилково ототожнює дату внесення відомостей про злочин до ЄРДР з датою формування витягу з такого реєстру.

Посилання сторони захисту на наявність у матеріалах провадження двох витягів з ЄРДР, які між собою різняться, колегія суддів не знаходить такими, які суперечать положенням КПК України, адже відомості до ЄРДР вносяться не лише з приводу заяви про злочин, але й з приводу оголошення підозри, що у даній справі мало місце та узгоджується із вимогами ст.ст.214, 278 КПК України.

Твердження захисту про невідповідність висновку судової товарознавчої експертизи від 14.06.2016 року, з тих підстав, що експертом використовувалась лише порівняльна методика дослідження, є голослівними.

Відповідно до змісту даного висновку, експертом, окрім зазначеної захисником методики, використовувалися й інші, зокрема, органолептичний та інструментальний (вимірювальний) методи (т.1 а.с.36-38).

Крім того, експертом безпосередньо досліджувався викрадений мобільний телефон, з врахуванням його фізичного, пасивного та морального зношення.

Колегія суддів частково погоджується із доводами сторони захисту про те, що місцевий суд у вироку дещо поверхнево виклав показання учасників провадження, зокрема, обвинуваченої та свідків, однак не може погодитися з твердженням про те, що дана формальна невідповідність процесуального закону вплинула на законність прийнятого судового рішення у зв`язку із наступним.

Кримінальний процесуальний закон не вимагає від суду детального викладення у вироку показань учасників судового провадження.

Під час дослідження звукозаписів судових засідань, що містяться на носії інформації, долученому до матеріалів кримінального провадження, колегією суддів не встановлено будь-яких суттєвих розбіжностей (спотворення, підміни) у свідченнях зазначених вище учасників провадження з тими показаннями, які відображено в мотивувальній частині вироку. А неповнота відображення їхніх показань у вироку не вплинула на доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_9 .

Крім того, апеляційним судом безпосередньо, повторно досліджено вказані докази, шляхом допиту обвинуваченої, потерпілої, свідків та дослідження письмових доказів.

Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, на переконання колегії суддів, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені обвинуваченою дії, які правильно кваліфіковано судом за ч.1 ст.185 КК.

Оскільки закон про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду встановлено, що інкриміноване ОСОБА_9 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КК України, санкція якого визначає найбільш суворе покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років, обвинуваченою вчинено 24 травня 2017 року.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Фактів ухилення обвинуваченою від досудового розслідування та суду, а відповідно і зупинення чи переривання строків давності, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином, на момент постановлення апеляційним судом свого рішення, сплинув трирічний строк, відповідно закінчились і визначені ст.49 КК України строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

При цьому, обвинувачена ОСОБА_9 не визнала свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та не заявила клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, що, відповідно, є підставою для її звільнення від призначеного місцевим судом покарання, на підставі ч.5 ст.74 КК України.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

В порядку ст.404 КПК України вирок Хмельницького міськрайонного суду від 13 червня 2019 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання змінити.
Відповідно до положень ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4