Постанова
Іменем України
18 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 475/908/18
провадження № 51-5761км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Херсонського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000314 від 14 липня 2018 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Телиця Новоаненського району Республіки Молдова, який згідно матеріалів кримінального провадження проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК України),
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому із застосуванням ст. 69 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з цим вироком, 14 липня 2018 року близько 02:15 год. ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 на автомобілі Volkswagen під керуванням останнього їхали по автодорозі Т-1506 з с. Кудрявцівка Веселинівського району Миколаївської області в напрямку смт Арбузинка Миколаївської області. На околиці с. Мостове Доманівського району Миколаївської області, побачивши ОСОБА_9 , вони вирішили зупинитись та запитати останнього напрямок руху до смт Арбузинка. При цьому ОСОБА_7 , вийшовши з автомобіля та представившись працівником поліції, почав вимагати у ОСОБА_9 документи, що посвідчують його особу, але ОСОБА_9 , зрозумівши, що ОСОБА_7 не є працівником поліції, відмовився їх надавати. Після цього ОСОБА_7 намагався видерти з рук ОСОБА_9 його мобільний телефон, в ході чого наніс останньому удар кулаком в обличчя. ОСОБА_9 утік до лісосмуги, але ОСОБА_7 знайшов його та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наніс йому один удар ногою по ребрам, після чого обшукав та заволодів належним потерпілому мобільним телефоном, дезодорантом і грошима в сумі 1200 грн, а всього майном загальною вартістю 3805 грн, а також спричинив ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень у виді забійної рани.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 18 вересня 2019 року вирок Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишив без змін, а апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду постановою від 03 березня 2020 року касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, задовольнив, ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року скасував і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Херсонський апеляційний суд вироком від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишив без задоволення, а скаргу прокурора задовольнив, скасував вирок Доманівського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання й ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, а в решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок апеляційного суду, пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання до 4 років позбавлення волі та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Вважає, що апеляційний суд не врахував обставин, які пом`якшують покарання щирого каяття, відшкодування завданої потерпілому шкоди, відсутності тяжких наслідків, позицію потерпілого щодо необхідності не призначати ОСОБА_7 суворе покарання, даних про особу обвинуваченого, зокрема того, що він утримує чотирьох неповнолітніх дітей, має міцні соціальні зв`язки. Також захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції не обґрунтував своїх висновків щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 і засуджений ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали подану касаційну скаргута просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Відповідно до вимог ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок суворості, а також про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (незастосування апеляційним судом положень ст. 75 КК України) є необґрунтованими.
Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Переглядаючи в апеляційному порядку вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора, в якій порушувалося питання про скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме через застосування судом закону, який не підлягав застосуванню (ст. 69 КК України) та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України не може бути визнане необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.
Свої висновки апеляційний суд обґрунтував тим, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, за вказаних у вироку обставин, а також поведінку обвинуваченого, яка була спрямована на уникнення відповідальності і введення в оману правоохоронних органів та приховування викраденого майна.
Призначаючи нове покарання апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про його особу, те, що він має непогашену судимість, визнав вину та щиро розкаявся тільки наприкінці судового розгляду в суді першої інстанції, а також обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочинів.
Вищезазначене стало підставами для призначення апеляційним судом ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому суд апеляційної інстанції, урахувавши зазначені обставини в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до обвинуваченого положень статей 69, 75 КК України.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 374 та 420 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам прокурора, задовольнивши його апеляційну скаргу, та скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку в цій частині. Відповідно, апеляційну скаргу обвинуваченого з проханням пом`якшити призначене йому покарання та застосувати положення ст. 75 КК України апеляційний суд мотивовано визнав необґрунтованою.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 відсутнє таке обґрунтування необхідності зменшення строку призначеного покарання та застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим, Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Отже, призначене апеляційним судом ОСОБА_7 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано, він відповідає вимогам статей 370, 374 і 420 КПК України.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Херсонського апеляційного суду від 16 червня 2020 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3