УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року
м. Київ
справа № 331/5127/18
провадження № 51-2332ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року щодо неї,
встановив:
За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту фактичного затримання.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Судом ОСОБА_4 визнано винуватою у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно.
ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що вона 20 серпня 2018 року в період часу

з 16 години 58 хвилин до 17 години 48 хвилин, будучи раніше судимою за скоєння корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, перебуваючи в приміщенні гіпермаркету «Епіцентр» (м. Запоріжжя, вул. Запорізька, 1-в), переконавшись в тому, що за її діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу з торгових полиць зазначеного гіпермаркету, сховавши до своєї сумки, намагалась викрасти майно, що належить ТОВ «Епіцентр К», а саме двоє сонцезахисних окулярів та жувальну гумку, на загальну суму 278 грн 12 коп., чим намагалася спричинити матеріальну шкоду ТОВ «Епіцентр К» на вказану суму, але була зупинена працівником охорони гіпермаркету з викраденим товаром після проходження касової зони та

в подальшому затримана працівниками поліції.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року стосовно ОСОБА_4 залишено без змін.
За змістом касаційної скарги засуджена, не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо неї, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, просить пом`якшити призначене їй покарання. Свої вимоги вона мотивує тим, що суд не повною мірою врахував обставини, що пом`якшують її покарання, зокрема, визнання винуватості

у вчиненому злочині, співпрацю зі слідством, відшкодування матеріальної шкоди, відсутність претензій з боку потерпілого та наявність у неї двох малолітніх дітей.
Також ОСОБА_4 просить поновити їй строк на касаційне оскарження судових рішень, оскільки ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року вона отримала 07 травня 2020 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кримінального процесуального кодексу України

(далі КПК), пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.
Оскільки ухвала Запорізького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року була отримана ОСОБА_4 лише 07 травня 2020 року, зазначені причини пропуску процесуального строку колегія суддів вважає поважними. Зважаючи на це, їй необхідно поновити строк на подання касаційної скарги.
Однак, перевіривши доводи касаційної скарги та додані копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих їй злочинів, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 15,

ч. 2 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються. Кримінальне провадження судом першої інстанції розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Наведених норм права у цьому провадженні суд не порушив.
Зокрема, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції згідно з вимогами ст. 65 КК врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є злочином середньої тяжкості, дані про особу винуватої, яка раніше неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, вчинила новий корисливий злочин проти власності, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, при цьому перебуває на обліку у лікаря-нарколога із діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, має двох неповнолітніх дітей: 2011 та 2013 років народження, на теперішній час не працює, постійного доходу не має, однак перебуває на випробувальному терміні у ТОВ «Вандор ЛТД» на посаді технолога.
При цьому суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання, згідно ст. 66 КК,

щире каяття.
З мотивувальної частини вироку також вбачається, що суд першої інстанції врахував той факт, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, неодноразово була звільнена від відбування покарання з іспитовим строком, а також умовно-достроково, однак належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала та вчинила злочин, спрямований на посягання на приватну власність з метою отримання доходу злочинним шляхом, що переконало місцевий суд у тому, що призначення покарання без ізоляції від суспільства не може бути достатнім для попередження вчинення нею нових злочинів.
Крім того, місцевий суд врахував, що інші більш м`які покарання у виді арешту та обмеження волі не можуть бути застосовані до ОСОБА_4 з огляду на вимоги

ч. 3 ст. 60 та ч. 3 ст. 61 КК.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_4 , її захисника та прокурора на вирок суду першої інстанції, належним чином перевірив викладені в ній доводи, аналогічні доводам у касаційній скарзі, і визнав їх необґрунтованими, мотивував своє рішення та зазначив підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що наявність на утриманні ОСОБА_4 двох неповнолітніх дітей, її прагнення працевлаштуватися, відсутність претензій з боку потерпілого, визнання винуватості, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, на які посилалися апелянти у своїх скаргах, були враховані судом першої інстанції під час ухвалення вироку. До того ж, колегія суддів встановила, що місце проживання ОСОБА_4 не відоме, даних про те, що вона пройшла іспитовий строк та працює і утримує своїх малолітніх дітей не надано, а тому такі доводи апелянтів обґрунтовано не враховано при ухваленні рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Зважаючи на зазначене, покарання, призначене ОСОБА_4 , є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, з чим погоджується

і колегія суддів.
У касаційній скарзі засудженої не міститься переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги

не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Поновити ОСОБА_4 строк касаційного оскарження на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду

від 24 вересня 2019 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року щодо неї.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3