Провадження №1-кп/127/638/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.05.2020 р. за № 0000657, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, освіта середня спеціальна, розлученого, приватного підприємця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 296 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

26.05.2020 р. біля 14.45 год. ОСОБА_7 , перебуваючи навпроти будинку № 24 по вул. Б. Ступки в м. Вінниці, підійшов до автомобіля марки BMW WeDrivei3, державний номерний знак (далі д.н.) НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 та який на той час перебував у салоні зазначеного автомобіля.

Демонструючи свою зверхність, усвідомлюючи, що перебуває в громадському місці, ОСОБА_7 умисно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моралі та добропристойності, безпричинно вдарив правою рукою в ліве водійське скло зазначеного вище автомобіля, вартість якого складає 3583,31 грн., розбивши його. Внаслідок розбиття скла його уламки полетіли в обличчя ОСОБА_4 , що призвело до утворення тілесних ушкоджень у вигляді проникної рани очного яблука зі стороннім тілом лівого ока, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після цього ОСОБА_7 сів до автомобіля марки Mitsubishi, д.н. НОМЕР_2 , та поїхав у невідомому напрямку.

Отже, внаслідок зазначених вище дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_4 були спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також матеріальне шкода на суму 3583,31 грн.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (далі проступку) не визнав та суду пояснив, що він їхав з вул. І. Богуна в м. Вінниці на Київський міст, тому він виїхав на островок безпеки. Коли він продовжив рух, потерпілий його підрізав, тому він був змушений виїхати на смугу зустрічного руху. Внаслідок зазначеного дитина, яка перебувала з ним у салоні керованого ним автомобіля, вилетіла з крісла й почала кричати. Тому він вирішив наздогнати потерпілого, щоб зробити йому зауваження. Наздогнавши потерпілого, він вийшов з автомобіля і пішов до автомобіля потерпілого, при цьому він не лаявся. Потерпілий не бажав до нього виходити, тому він вдарив по склу автомобіля потерпілого й пішов до свого автомобіля.

Він не бачив, щоб потерпілий постраждав.

В подальшому він телефонував потерпілому, щоб вибачитись, але потерпілий сказав, що усі спілкування мають відбуватись з його адвокатом.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він їхав з вул. Театральної на Київський міст і коли він порівнявся з перехрестям з вул. І. Богуна, з другорядної дороги йому напереріз виїхав автомобіль, тому він був змушений з метою уникнення зіткнення ухилитись ліворуч. Після цього він продовжив рух. Повернувши на вул. Громова, він побачив, щоб за ним їде той же автомобіль, що створив для нього аварійну ситуацію, сигналячи йому та моргаючи фарами, однак він не це не реагував. Після цього зазначений автомобіль обігнав його, став поперек його смуги руху, перекривши можливість рухатись далі. Із зазначеного автомобіля вийшов обвинувачений, підійшов до керованого ним автомобіля й почав вимагати, щоб він вийшов. Він відмовився вийти, тому обвинувачений вдарив рукою в скло, внаслідок чого воно розбилось і уламки скла пошкодили йому око. Внаслідок пошкодження ока, кров залила йому очі й він нічого не бачив. Якийсь чоловік викликав йому швидку допомогу та поліцію.

Внаслідок вчиненого діяння він перебував у лікарні, де йому робили операцію на оці. Заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Судом відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) за клопотаннями сторін кримінального провадження було досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-протокол огляду місця події від 25.05.2020 р., відповідно до якого по вул. Серпневій, 10 в м. Вінниці оглянуто автомобіль марки BMW WeDrivei3, д.н. НОМЕР_1 , зафіксовано виявлені у нього пошкодження;

-довідку за підписом чергового лікаря КНП ВОКЛ ім. М.І. Пирогова від 26.05.2020 р., зі змісту якої випливає, що ОСОБА_4 був доставлений до зазначеного медичного закладу з підозрою на проникаюче механічне поранення ока й був госпіталізований.

-висновок експерта № 581/662 від 25.06.2020 р., згідно з яким під час стаціонарного лікування в очному відділенні з 26.05.2020 р. по 01.06.2020 р. у ОСОБА_4 було виявлено тілесне ушкодження: проникна рана очного яблука зі стороннім тілом лівого ока; вказане ушкодження у ОСОБА_4 належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, виникло від травматичної дії гострого предмета (предметів), можливо, 26.05.2020 р.;

-висновок експерта № 162 від 16.06.2020 р., відповідно до якого ринкова вартість на момент вчинення злочину 26.05.2020 р. лівого водійського скла автомобіля марки BMW WeDrivei3, аналогічного нового з каталоговим номером 9, могла становити 3583,31 грн.;

-лист за підписом начальника Територіального сервісного центру № 0541 ОСОБА_8 від 06.06.2020 р. за № 31/2/0541-1956, згідно з яким власником автомобіля марки Mitsubishi Pajero Wagon, є ОСОБА_7 .

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, інші докази, про дослідження яких було заявлене клопотання сторонами кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні факту нанесення удару по склу керованого потерпілим автомобіля в судовому засіданні не заперечував, однак зауважив, що конфлікт був спровокований потерпілим, який створив для нього аварійну ситуацію. Потерпілий в судовому засіданні факт створення для обвинуваченого аварійної ситуації заперечив, однак повідомив суду про обставини спричинення йому тілесних ушкоджень. Показання потерпілого щодо механізму спричинення йому тілесних ушкоджень узгоджуються з висновком проведеної у кримінальному провадженні судово-медичної експертизи і частково узгоджуються з показаннями обвинуваченого, який не заперечував факту нанесення удару по склу керованого потерпілим автомобіля, однак заперечив факт спричинення потерпілому внаслідок зазначених своїх дій будь-яких тілесних ушкоджень.

Разом з тим, суд приймає до уваги, що стороною обвинувачення надано суду довідку за підписом чергового лікаря КНП ВОКЛ ім. М.І. Пирогова від 26.05.2020 р., зі змісту якої випливає, що ОСОБА_4 був доставлений до зазначеного медичного закладу з підозрою на проникаюче механічне поранення ока й був госпіталізований. В подальшому, як слідує з наданих суду матеріалів, на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2020 р. було отримано тимчасовий доступ до медичної катки стаціонарного хворого ОСОБА_4 і на підставі отриманих документів проведено судово-медичну експертизи.

При вирішенні питання щодо допустимості зазначених доказів суд враховує, що у постанові від 27.01.2020 р. (справа № 754/14281/17) Верховним Судом (далі ВС) зауважено, що невідкриття медичних документів стороні захисту не є істотним порушенням вимог КПК, якщо сторона про надання доступу не клопотала.

У постанові від 21.05.2020 р. (справа № 345/4401/18) ВС зроблено аналогічний висновок. Зокрема, згідно із зазначеним висновком ВС відсутність у матеріалах справи медичних документів, на підставі яких виконано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту не є істотним порушенням вимог не тягне за собою недопустимість висновка судово-медичної експертизи.

Як встановлено в судовому засіданні законність отриманого висновку судово-медичної експертизи стороною захисту в судовому засіданні не оспорювалась. Отже, показання обвинуваченого щодо його непричетності до спричинення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень спростовуються показаннями потерпілого, довідкою за підписом чергового лікаря КНП ВОКЛ ім. М.І. Пирогова від 26.05.2020 р. та висновком експерта № 581/662 від 25.06.2020 р.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 стороною обвинувачення, окрім зазначених вище доказів, надано і запис з відео реєстратора, розміщеного в автомобілі марки BMW WeDrivei3, д.н. НОМЕР_1 . На підтвердження правомірності отримання зазначеного запису стороною обвинувачення надано суду заяву ОСОБА_4 про надання зазначеного запису. Суд вважає за доцільне зауважити, що зазначена заява потерпілого не містить дати її написання. При цьому суд враховує, що прокурором надано суду протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 26.05.2020 р. Зі змісту зазначеного протоколу випливає, що відповідне повідомлення про кримінальне правопорушення у потерпілого було відібрано 26.05.2020 р. о 19.00 год. Згідно з наданим суду витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) відомості про кримінальне правопорушення на підставі повідомлення ОСОБА_4 були внесені до ЄРДР 27.05.2020 р. о 08.46 год. Також на підтвердження винуватості ОСОБА_7 прокурором надано суду протокол огляду місця події від 26.05.2020 р., з якого випливає, що з 19.30 год. по 19.40 год. на території домоволодіння АДРЕСА_2 оглянуто автомобіль марки BMW WeDrivei3, д.н. НОМЕР_1 .

Суд вважає за доцільне зауважити наступне.

Відповідно до частини другої статті 214 КПК досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з частиною третьою статті 214 КПК (в редакції Закону № 4651-VI), яка була чинною на час проведення зазначеної процесуальної дії, здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. При цьому реченням другим частини третьої статті 214 КПК (в редакції Закону № № 4651-VI) визначено, що огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.

У постанові від 07.08.2019 р. (справа № 607/14707/17) ВС зауважено, що отримання доказів до внесення відомостей до ЄРДР тягне за собою визнання таких доказів недопустимими.

Як вже судом було зазначено вище, запис з відео реєстратора, установлено в автомобілі, яким здійснював керування потерпілий, було отримано на підставі заяви потерпілого. Однак зазначена заява не містить дати її написання. Крім того, надані прокурором матеріали свідчать, що огляд автомобіля, яким здійснював керування потерпілий, було проведено на території домоволодіння потерпілого і до внесення відомостей в ЄРДР. При цьому суд вважає за доцільне зауважити, що приписи речення другого частини третьої статті 214 КПК (у редакції Закону № 4651-VI) містять застереження, що огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань лише у невідкладних випадках.

З наданих суду матеріалів випливає, що подія кримінального правопорушення мала місце навпроти будинку № 24 по вул. Б. Ступки в м. Вінниці, а огляд керованого потерпілим автомобіля здійснено на території домоволодіння АДРЕСА_2 . Отже, огляд керованого потерпілим автомобіля не може вважатись оглядом місця події, а тому вилучення будь-яких речей під час зазначеного огляду і до внесення відомостей до ЄРДР не ґрунтується на вимогах чинного на час вчинення зазначених процесуальних дій кримінально-процесуального закону.

Отже, відеозапис з відео реєстратора, розміщеного в керованому потерпілим автомобілі, згідно з приписами частини першої статті 86 КПК не може бути визнаний допустимим доказом, оскільки він не отриманий у порядку, встановленому КПК. Відповідно до приписів частини другої статті 86 КПК недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Суд також не приймає до уваги і диск із записом, огляд якого здійснити у судовому засіданні не представилось за можливе, оскільки хоча захисником про виконанні з ним вимог статті 290 КПК і було повідомлено про намір використання відеозапису в суді, однак захисником в судовому засіданні не повідомлено суду про джерело отримання зазначеного диска.

Разом з тим, незважаючи на те, що запис з відео реєстратора керованого потерпілим автомобіля судом визнано недопустимим доказом, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджено факт спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому. Мотиви такого висновку судом неведені вище.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого ОСОБА_7 суд враховує наступне.

У постанові від 05.04.2018 р. (справа № 658/1658/16-к) ВС зазначено, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 22.12.2006 р. «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі Постанова № 10 від 22.12.2006 р.) дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Зі змісту пункту 5 Постанови № 10 від 22.12.2006 р. випливає, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Також у пункті 5 Постанови № 10 від 22.12.2006 р. зазначено, що хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.

У постанові від 19.04.2018 р. (справа № 209/1242/13-к) ВС зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. Аналогічний висновок зроблено ВС і у постанові від 19.04.2018 р. (справа № 209/1242/13-к).

У подальшому ВС в постанові від 19.04.2018 р. зауважено, що в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, що склалися між такою особою та потерпілим.

Крім того, відповідно до Постанови № 10 від 22.12.2006 р. суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

У постанові від 04.10.2012 р. (справа № 5-17кс12) ВСУ сформульовано правовий висновок, згідно з яким в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного з цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.

Хуліганські дії, як слідує з наведеної Постанови, завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені об`єкти захисту. Висновки про зміст і спрямованість цього діяння роблять із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Наміри вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

У постанові від 21.05.2019 р. (справа № 299/1530/16-к) ВС зауважено, що хуліганство відрізняється від інших злочинів спрямованістю умислу, мотивами, цілями винного та обставинами вчинення ним кримінально караних дій.

Зокрема, дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих (членів сім`ї, родичів, сусідів та ін.), і були викликані особистими неприязними стосунками, певними діями потерпілих тощо, кваліфікують як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

При цьому грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.

Суб`єктивна ж сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. При цьому неповага до суспільства це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною, тобто очевидною, безсумнівною як для винної особи, так і для очевидців його дій.

Отже, наявність особистих неприязних стосунків між особами само по собі ще не свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діях обвинуваченої особи, адже для визначення мотиву злочинних дій потрібно враховувати їх характер та спосіб вчинення, причини, що спонукали особу вчинити певні дії, поведінку обвинуваченого та потерпілих до і під час події.

У постанові від 03.07.2019 р. (справа № 288/1158/16-к) ВС зазначено, що для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

В судовому засіданні факт наявності неприязних стосунків між обвинуваченим та потерпілим належними та допустимими доказами підтверджений не був. Не було також належними і допустимими доказами підтверджено факту створення потерпілим аварійної ситуації для обвинуваченого. Не було у зв`язку з цим підтверджено і того, що пошкодження майна потерпілого, що також призвело до заподіяння йому тілесних ушкоджень, обвинуваченим було здійснено з інших, не хуліганських, мотивів. Саме тому суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 296 КК, за ознаками хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу ВС у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 13.08.2020 р. (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 на час вчинення інкримінованого йому діяння вчинив злочин середньої тяжкості, однак на час направлення кримінального провадження до суду та судового розгляду вчинене ОСОБА_7 діяння є кримінальним проступком. З наданих суду матеріалів також випливає, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Разом з тим, суд вважає, що в судовому засіданні не було встановлено об`єктивних обставин, які б свідчили про наявність в діях обвинуваченого ознак визнання факту вчинення кримінального правопорушення, визнання власної провини, щирого жалу та особу своєї поведінки, а тому суд приходить до переконання, що підстави для ствердження про наявності ознак щирого каяття відсутні.

Отже, обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, в судовому засіданні не встановлено.

При врахуванні думки потерпілого щодо виду і міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 21.02.2019 р. (справа № 742/584/18) роз`яснив, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Таким чином, з урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілого щодо виду та міри покарання для обвинуваченого, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів наявності постійного доходу. Натомість такі застереження містяться у частині третій статті 99 КК при призначенні кримінального покарання у виді штрафу неповнолітньому.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що 01.07.2020 р. набрав чинності закон № 2617-VIII від 22.11.2018 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 2617-VIII). Згідно зі приписами Закону № 2617-VIII внесені зміни як до матеріального закону (закону про кримінальну відповідальність), тобто КК, так і до процесуального закону, тобто КПК.

Зі змісту пункту 178 Закону № 2617-VIII випливає, що до статті 296 КК внесені зміни: в абзаці другому частини першої статті 296 слова "від п`ятисот до тисячі" замінити словами "від однієї тисячі до двох тисяч". Тобто з набранням чинності Законом № 2617-VIII змінено санкцію статті кримінального закону.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з частиною другою статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При цьому частиною третьою статті 5 КК регламентовано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, при призначенні ОСОБА_7 кримінального покарання мають бути взяті до уваги приписи частини третьої статті 5 КК, оскільки внесені Законом № 2617-VIII зміни як послаблюють відповідальність в частині виду кримінального покарання, так і посилюють її в частині міри кримінального покарання. Зважаючи на те, що судом прийнято рішення про доцільність призначення ОСОБА_7 кримінального покарання у виді штрафу, таке покарання має бути призначено відповідно до приписів кримінального закону, який був чинним на час вчинення інкримінованого йому діяння, тобто КК у редакції Закону № 3075-III.

При вирішенні питання щодо наявності правових підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, суд враховує наступне.

Інститут звільнення від кримінальної відповідальності регламентований Розділом IX (статті 44-49) КК. Зокрема, статтею 45 КК передбачено можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям, а статтею 46 КК у зв`язку з примиренням винного з потерпілим.

При зверненні до суду з останнім словом обвинувачений ОСОБА_7 повідомив суду, що має намір відшкодувати завдану потерпілому шкоду та примиритись з останнім. Однак, суд враховує, що обвинуваченим було лише повідомлено про свої наміри. При оцінці реальності зазначених намірів суд враховує, що кримінальне провадження надійшло до суду 21.07.2020 р. і представником потерпілого адвокатом ОСОБА_5 протягом перебування кримінального провадження у провадженні суду піднімалось питання можливості мирного врегулювання конфлікту примирення обвинуваченого з потерпілим. Однак, жодного доказу на вжиття обвинуваченим будь-яких заходів, спрямованих на реалізацію задекларованого наміру примирення з потерпілим, суду надано не було. Крім того, вище судом обґрунтовано висновок відсутності у зазначеному кримінальному провадженні обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

Отже, аналізуючи надані суду матеріали кримінального провадження, відомості, встановлені під час його судового розгляду, твердження обвинуваченого ОСОБА_7 , суд приходить до переконання, що правові підстави для його звільнення від кримінальної відповідальності відсутні.

При вирішенні питання щодо наявності правових підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування кримінального покарання суд враховує, що звільнення від покарання та його відбування регламентоване Розділом XII (статті 74-87) КК. Зокрема, звільнення від відбування покарання з випробуванням (стаття 75 КК) допускається лише у разі призначення покарання, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років. Кримінальне покарання у виді штрафу до зазначеного переліку кримінальним законом не віднесено, а тому правові підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування кримінального покарання у виді штрафу з випробуванням відсутні. Суд також не вбачає в силу імперативних приписів кримінального закону правових підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування кримінального покарання з інших підстав, передбачених Розділом XII КК.

Таким чином, суд вважає, що твердження обвинуваченого ОСОБА_7 , висловлене ним при зверненні до суду з останнім словом, про доцільність його звільнення від кримінальної відповідальності або кримінального покарання не ґрунтуються на приписах кримінального закону, а тому останній підлягає кримінальній відповідальності шляхом реального відбування покарання у виді штрафу.

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Відповідно до частини другої статті 124 КПК витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні підлягають покладенню на обвинуваченого.

Потерпілим було заявлено у кримінальному провадженні цивільний позов, відповідно до якого він просив стягнути з обвинуваченого на його користь 6342,91 грн. матеріальної шкоди, 20000 грн. моральної шкоди та процесуальні витрати в розмірі 5295 грн.

При вирішенні питання про наявність підстав для задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення матеріальної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», відповідно до якого, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона в даному випадку потерпілий повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог потерпілим зазначено, що витрати на лікування складають 1759,60 грн., вартість ремонтних робіт із заміни пошкодженого скла складає 1000 грн., а вартість пошкодженого скла 3583,31 грн. Потерпілим на виконання приписів частини першої статті 81 ЦПК надано суду відповідні документальні підтвердження заявлених позовних вимог, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також потерпілим було підтверджено в судовому засіданні вимоги щодо понесених процесуальних витрат, а тому позов у цій частині також підлягає задоволенню.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.

Аналізуючи доводи потерпілого, викладені у позовній заяві, суд враховує, що останнім відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК, за правилами якої здійснюється розгляд цивільного позову, надано документальне підтвердження факту перебування на лікуванні, а також наведено відповідні мотиви і розрахунок розміру заподіяної йому моральної шкоди, а тому заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання згідно з санкцією кримінального закону в редакції Закону № 3075-III у виді штрафу в розмірі 1000 (тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речовий доказ, а саме оптичний «DVD-R»диск з записом з відео реєстратора, який зберігається в матеріалах кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження.

Цивільний позов потерпілого задовольнити, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 6342 (шість тисяч триста сорок дві) гривні 91 (дев`яносто одну) копійку матеріальної шкоди, 20000 (двадцять тисяч) гривень - моральної шкоди, 5295 (п`ять тисяч двісті дев`яносто п`ять) гривень процесуальних витрат.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 653 (шістсот п`ятдесят три) гривні 80 (вісімдесят) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: