Справа № 638/1434/20
Провадження № 1-кп/638/640/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим за обвинувальним актом по кримінальному провадженню № 0005010 від 07.12.2019 року у відношенні ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та ОСОБА_6 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.185 КК України, -

в с т а н о в и в:

З 31.01.2020 року в провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова перебуває обвинувальний акт кримінального провадження № 0005010 від 07.12.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та ОСОБА_6 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.185 КК України.

В судовому засіданні прокурором вказано про неможливість забезпечення явки потерпілого ОСОБА_8 через хворобу останнього та свідка, який не відповідає на телефонні дзвінки сторони обвинувачення, таким чином вважав неможливим проведення судового розгляду за відсутності вказаних осіб. Разом з тим прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , строк дії якого закінчується 19.02.2021 року, посилаючись на існування ряду ризиків, визначених КПК України, а саме можливість переховування обвинувачених від суду, відсутність постійного місця проживання, наявність випадкових джерел доходу, можливість вчиняти інші кримінальні правопорушення у разі перебування на свободі. Також, вказав, що ОСОБА_6 обрався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, однак, під час дії цього запобіжного заходу останній вчинив інкримінований злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України. Крім того, невстановленою є третя особа, що на думку сторони обвинувачення, вчинила злочин, передбачений ч.2 ст.187 КК України разом з обвинуваченими, а тому останні можуть вчиняти вплив на цю особу, перебуваючи на свободі. По даному провадженню не допитаний свідок, який не з`явився у дане судове засідання.

Захисник ОСОБА_4 заперечував проти заявленого прокурором клопотання, вказуючи на не забезпечення явки потерпілого та свідка стороною обвинувачення, не надання доказів про поважність причин їх неявки у судове засідання. Зазначив про необґрунтованість ризиків, на які посилався прокурор, який лише цитує норми КПК України. Вказав про наявність у ОСОБА_9 родини, соціальних зв`язків, останній раніше не судимий, відсутні докази, які б свідчили про вчинення підзахисним інкримінованого злочину. Наголосив на ганебному ставленні до суду з боку прокурора, а тому просив змінити запобіжний захід його підзахисному на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник ОСОБА_5 підтримав думку адвоката ОСОБА_4 , вказавши про перебування більше року під вартою підзахисного, звертав увагу на показання, що надані потерпілим ОСОБА_10 в судовому засіданні, який не зміг у стверджувальній формі вказати про те, що саме обвинувачені по даній справі, вчинили розбійний напад у відношенні нього. Звернув увагу на наявність у ОСОБА_6 батька та братів у м. Харкові, а тому просив змінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника, просив змінити запобіжний захід на такий , що не пов`язаний з триманням під вартою, вказавши про непричетність до інкримінованого злочину, наявність місця проживання у м. Харкові, є віруючою людиною.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника, просив змінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Вислухавши учасників процесу, суд прийшов до наступного.

Згідно вимог ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді від 09.12.2019 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді від 16.01.2020 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою суду від 26.03.2020 року призначено судовий розгляд даного кримінального провадження на 22 травня 2020 року.

Тобто, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 більше року тримаються під вартою, строк дії запобіжного заходу продовжувався судом відповідними ухвалами.

З часу призначення розгляду справи по суті в судовому засіданні допитаний потерпілий ОСОБА_10 , який не надав стверджувальної відповіді та пояснень з приводу причетності обвинувачених до інкримінованого злочину та нанесення ударів саме ними.

Виконуючи функції з підтримання державного обвинувачення та не надання доказів на підтвердження висунутого обвинувачення прокурором не забезпечена явка потерпілого ОСОБА_8 , відсутність якого в судовому засіданні сторона обвинувачення пояснила хворобою, не надавши при цьому будь яких доказів. Також, прокурором не забезпечена явка свідка ОСОБА_11 , який зі слів сторони обвинувачення не відповідає на телефонні дзвінки, місцезнаходження якого невідомо.

Враховуючи викладене, надання стороні обвинувачення достатньо часу у вигляді перерв між судовими засіданнями для забезпечення явки потерпілих, свідків у даному провадженні, не виконання в повній мірі прокурором покладених на нього обов`язків діючим КПК України, загальні засади кримінального провадження, визначені ст.7 КПК України, суд звертає увагу сторони обвинувачення на належне виконання покладеним обов`язків з урахуванням того, що обвинувачені у даній справі перебувають під вартою, тобто у відношенні яких обрано винятковий запобіжний захід, передбачений ст.183 КПК України.

У відповідності до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, крім інших, і запобіжні заходи.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою є одним з видів запобіжних заходів.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_9 знаходиться під вартою вже досить тривалий час, а саме більше року, з урахуванням обставин справи, суд вважає, що перебування ОСОБА_9 в умовах ізоляції на протязі тривалого часу є на даний час необґрунтованим, а тому відносно нього потрібно змінити запобіжний захід, та призначити запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст. 129 Конституції України проголошено, що однією з основних засад судочинства є законність.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду, і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Тримання особи під вартою може бути застосовано лише як тимчасовий запобіжний захід у разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи припинити його.

Відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.

Підставою застосування запобіжного заходу згідно з ч. 2 ст. 177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У розумінні ст. 9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ - є частиною національного законодавства.

Разом з тим, в клопотанні прокурора відсутні обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою ОСОБА_7 з урахуванням рішень ЄСПЛ, а саме клопотання має ознаки формалізму, в ньому містяться лише посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому (на час обрання запобіжного заходу, - підозрюваному) обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, та продовжено його строк відповідними ухвалами суду.

Прокурор в своєму клопотання посилається на ту обставину, що ОСОБА_7 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, за яке санкцією ч.2 ст.187 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, а тому на підставі даної обставини йому слід прожовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Проте, суд критично відноситься до такої позиції прокурора, так як вона йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, слід вказати, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.187 КК України, не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, останній до винесення вироку вважається таким, який не винуватий у вчиненні злочину, який йому інкримінується, а тому суд вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлене обвинувачення, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.

Окрім того, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою. Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини в справах «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».

В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) вказано підстави для тримання під ватою мають бути підтверджені фактами.

В п.85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.) - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) вказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

В п. 51 Рішенні ЄСПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

З огляду на зміст клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , воно має ознаки «автоматичної законності» позбавлення свободи, без обґрунтування такого тримання з огляду на норми КПК України та рішення Європейського суду з прав людини, оскільки прокурор в своєму клопотанні не надав нових, вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати як ризики, в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, для подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім того, 15 грудня 2016 року ЄСПЛ винесено рішення у справі «Ігнатов проти України» (далі Рішення), де визнано заяву прийнятною та визнано, що мало місце порушення ст.5 Конвенції.

У п. 40 вказаного Рішення ЕСПЛ зазначено, що Суд нагадує, що питання про те, чи є розумним термін тримання особи під вартою не може оцінюватися абстрактно. Це питання повинно бути оцінено відповідно до особливостей кожного конкретного випадку, причини, наведених у рішеннях національних судових та слідчих органів, і задокументованих фактах, на які посилається заявник у його клопотанні про звільнення. Тривале тримання під вартою може бути виправдане у даному випадку, тільки якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи (див, серед іншого, Лабіта проти Італії, № 26772/95, § 153, БСИЯ 2000-ІУ, і Бузаджі проти Республіки Молдова, процитоване вище, § 90). В п.41 рішення у цій справі Суд зазначає, що тримання заявника під вартою тривало майже рік і вісім місяців. Серйозність звинувачень, висунутих проти нього і ризик його втечі були згадані в первісному рішенні про застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Ці ж аргументи, а також ризик його впливу на хід розслідування, який був доданий незабаром (див. пункти 8 і 13), залишилися незмінними аж до винесення вироку, за винятком рішення від 1 жовтня 2013, яке не містило взагалі ніяких підстав (див пункти 12 і 34 вище). Таким чином, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обґрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою.

Що ж стосується ризику того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, суд зазначає, що ризики не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ "Строган проти України", № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.

Крім того, в рішенні по справі "Осипенко проти України", №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року), вказано, що з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянули будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою. Викладені міркування є достатніми для того, щоб Суд прийшов до висновку, що мало місце порушення параграфу 3 статті 5 Конвенції».

Таким чином, суд вважає, що прокурор в судовому засіданні взагалі не довів тієї обставини, що ОСОБА_7 має намір переховуватися від суду, а просто обмежився посиланням на такий ризик.

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що є наявна доцільність продовження такого строку і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані. Обов`язок доказування вагомості застосування такого виняткового запобіжного заходу покладається на сторону обвинувачення, зокрема, в даному випадку, - на прокурора, який заявив клопотання про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Тобто, саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно положень ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Потрібно наголосити, що в клопотанні про продовження строку запобіжного заходу прокурор приділив увагу ризикам поверхнево, не навівши жодних обґрунтувань. Зокрема прокурором зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, знищити, сховати, спотворити речові докази по кримінальному провадженню, проте не вказаними яким способом, а також зазначено, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення, що унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, проте жодних фактів на підтвердження даних обставин не наведено.

В той же час ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прокурор, у свою чергу, не навів доказів реальної можливості незаконного впливу підозрюваного на процес доказування у даному кримінальному провадженні, в тому числі і на свідків.

Зокрема, прокурором у своєму клопотанні про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 не вказав будь-які дії вчиненні ним, які б свідчили про його переховування від органів досудового розслідування та/або суду, або про його наміри незаконно вплинути на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, знищити, сховати, спотворити речові докази по кримінальному провадженню, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, що унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які в свідчили про перешкоджання ОСОБА_7 кримінальному провадженню іншим чином, про можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа обвинувачується, підтверджених документально, прокурором суду не надано.

Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Проте, жодного доказу, який би свідчив про дійсне існування таких ризиків прокурором в порушення вимог п. 2, 4 ч. 1 ст. 196 КПК України не зазначено.

Крім іншого, під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу мають бути оцінені в сукупності всі юридично значимі обставини, визначені в ст. 178 КПК України.

Суд при розгляді клопотання ретельно перевіряє дані про особу, щодо якої продовжується строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою (вік, здоров`я, сімейний стан, соціальна зайнятість особи, вид діяльності, місце проживання п.п. 3-10 ч. 1 ст. 178 КПК).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 є громадянином України, раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання у м. Дніпро, захисником ОСОБА_4 надана нотаріальна засвідчена заява ОСОБА_12 , який зобов`язався надати приміщення для проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі у разі застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з наданням згоди на реєстрацію останнього у даному приміщенні. Вказана особа ОСОБА_12 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , є фізичною особою підприємцем, а тому у суду відсутні сумніви у вчиненні дій про які останній вказав у заяві від 17.11.2020 року. Неодноразові звернення ОСОБА_9 до суду та адміністрації слідчого ізолятору з проханням надати дозвіл на одруження з ОСОБА_13 свідчить про наявність наміру останнього стоврити сім`ю та зміцнення соціальних зв`язків.

Враховуючи, що в судовому засіданні прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, щоб обґрунтовувало недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, суд приходить до переконання, що цілодобовий домашній арешт як більш м`який запобіжний захід, забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також в повній мір зможе запобігти спробам обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За наведених вище підстав суд вважає за доцільне продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 30 днів з урахуванням нижченаведеного.

ОСОБА_6 є громадянином України, має зареєстроване місце проживання у Дніпропетровській області, раніше неодноразово судимимй, в тому числі за корисливі злочини, відсутні докази про наявність соціальних зв`язків останнього, вчинення злочину в період обрання останньому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а тому суд вважає за доцільне з урахуваннрям обставин справи продовжити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на один місяць.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст. 9, 29, 129 Конституції України, статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 177, 178, 183, 331, 369, 370 - 372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою у відношенні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - задовольнити частково.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 30 діб - до 11 березня 2021 року.
В іншій частині клопотання відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, змінити на запобіжний захід цілодобовий домашній арешт, негайно звільнивши його з - під варти в залі судового засідання після проголошення ухвали на підставі ч. 5 ст. 202 КПК України.

Запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до обвинуваченого ОСОБА_7 застосувати строком на два місяці.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) прибувати до суду, який розглядає кримінальне провадження № 638/1434/20, за першою вимогою;

2) не залишати без дозволу суду місце постійного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

4) утримуватися від спілкування в позасудовому порядку з потерпілими у кримінальному провадженні № 638/1434/20 та свідками у даному кримінальному провадженні.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_7 невідкладно прибути до місця проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк дії ухвали суду становить два місяці - з 09 лютого 2021 року по 10 квітня 2021 року, включно.

Ухвалу про застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту передати для виконання до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що порушення умов домашнього арешту має наслідком застосування грошового стягнення чи застосування більш суворішого запобіжного заходу, зокрема, тримання під вартою.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники поліції, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.

Ухвала суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 з-під варти та застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту підлягає негайному виконанню.

Клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт залишити без задоволення.

Оголосити перерву у судовому засіданні до 15.02.2021 року о 10:00 годині.

Копію ухвали направити учасникам судового провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня проголошення.

Головуючий: ОСОБА_1