Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 лютого 2020 року
м. Київ
Справа № 761/20607/17

Провадження № 51-5811 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року щодо неї у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0015763,
встановив:
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Кременчук Полтавської області, громадянку України, із середньою освітою, непрацюючу, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК засуджену звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року, ОСОБА_4 10 грудня 2016 року приблизно о 15 год. 10 хв., керуючи технічно справним тролейбусом «МАЗ», б.н. 3718, рухалась по вул. О. Теліги зі сторони вул. Ольжича в напрямку вул. Кирилівської (колишня Фрунзе) в м. Києві та на зупинці громадського транспорту «Парк відпочинку», що розташована навпроти будинку № 37 по вул. О. Теліги в м. Києві, зупинила керований нею тролейбус з метою проведення висадки та посадки пасажирів, під час яких через двері салону тролейбусу виходили і заходили пасажири. Останньою через середні двері салону виходила пасажирка ОСОБА_5 та ще не закінчила вихід, а водій ОСОБА_4 грубо порушуючи вимоги п.п.2.3 «б»; 10.1; 21.4 Правил дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 10.10.2001 року, невірно оцінила дорожню обстановку, проявила неуважність, не впевнилась у завершенні висадки та посадки пасажирів в салоні керованого нею тролейбусу та повного зачинення дверей, не переконалась перед початком руху, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого допустила випадіння пасажирки ОСОБА_5 , з подальшим наїздом заднім правим колесом керованого нею тролейбусу на нижню кінцівку останньої.
Внаслідок проявленої кримінально караної необережності водієм ОСОБА_4 та порушенням нею правил безпеки дорожнього руху, визначених ПДР України, пасажирці ОСОБА_5 в результаті наїзду колесом тролейбусу заподіяно тяжке тілесне ушкодження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року залишено без змін.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. На думку засудженої, судами не в повній мірі враховано обставини, що пом`якшують покарання та дані про особу винного, що призвело до явної несправедливості призначеного їй покарання через суворість.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження варто відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
У даному кримінальному провадженні засудженою не наведено переконливих доводів, що призначене їй покарання є явно не справедливим через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суд дотримався.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винної, яка раніше не судима, за останнім місцем роботи характеризується позитивно, обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання судом не встановлено. Також суд врахував, що з моменту вчинення ОСОБА_4 злочину, вона не намагалась відшкодувати завданні збитки потерпілій ОСОБА_5 , а тому правильно призначив їй покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки та на підставі ст. 75 КК звільнив засуджену від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки та поклав обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через його суворість колегія суддів не вбачає. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі засудженої.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_4 в частині суворості призначеного їй покарання та з зазначенням мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок суду без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженої та копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження варто відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року щодо неї
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3