Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

4 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Стрижавська виправна колонія (№ 81) матеріали провадження щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Бровари Київської області, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

який засуджений вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2017 року за ч.1 ст.115 КК України на 10 років позбавлення волі,

за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.04.2020 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про звільнення від покарання за хворобою відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою звільнити його від покарання за хворобою.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що висновки суду містять істотні суперечності. Так, суд в ухвалі посилається на висновок експертної комісії, згідно з яким захворювання, встановлені у ОСОБА_7 , входять до Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання (Додаток 12 Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 1348/5/572 від 15.08.2014 року), а саме, інфекція вірусу імунодефіциту людини (ВІЛ/СНІД), IV клінічна стадія. Одночасно з цим суд констатує, що експертна комісія не вказала, що хвороба ОСОБА_7 перешкоджає йому відбувати покарання у виді позбавлення волі, тобто що подальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує його життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків. До того ж, суд не врахував пояснення експерта ОСОБА_10 , який в судовому засіданні підтвердив, що наслідком цього захворювання може бути смерть, та пояснення начальника медичної частини ДУ Бориспільська виправна колонія (№ 119) ОСОБА_11 , що захворювання в умовах лікувальних закладів установи виконання покарань вилікувати неможливо.

Що стосується негативної характеристики, яку суд взяв до уваги, то, як стверджує ОСОБА_7 , вона має місце виключно через відсутність заохочень, які застосовуються за роботу на промисловій зоні чи іншу активну діяльність, що він позбавлений можливості робити за станом здоров`я. А застосовані три стягнення, два з яких погашені, також є наслідком стану здоров`я, оскільки він не зміг вийти на перевірку і, приймаючи терапію, виглядає як особа, що перебуває у стані сп`яніння, а офіційний огляд на стан сп`яніння не проводився. Крім того, заперечує вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, наполягаючи на тому, що, знаходячись у себе вдома, захищав своє життя та життя своєї матері і завдав нападнику удар ножем, який у нього ж відібрав, а тому перебував у стані необхідної оборони.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи засудженого та захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, стверджуючи про те, що хвороба ОСОБА_7 перешкоджає відбуванню покарання, і в умовах виправної колонії неможливо отримати належне лікування; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Як встановив суд першої інстанції, вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23.01.2017 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Засуджений відбуває покарання в Державній установі Бориспільська виправна колонія (№ 119).

18.05.2018 року до суду надійшло клопотання захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та засудженого, в якому йшлося про те, що ОСОБА_7 є учасником бойових дій, страждає на гострі та хронічні захворювання і потребує госпіталізації до хірургічного відділення з метою оперативного лікування. У відповідь на адвокатський запит за згодою ОСОБА_7 Державна установа Інститут епідеміології та інфекційних хвороб ім. Л.В. Громашевського НАМН України листом № 184 від 15.05.2018 повідомила, що останній перебуває на диспансерному обліку у вказаній установі з 15.02.2016 з діагнозом: ВІЛ-інфекція, клінічна стадія IV (СД4?200кл/мкл); кандидоз слизової ротової порожнини, рецидивуючий перебіг; хронічний гепатит С, фаза реплікації (anti HCV+, РНК HCV+), помірного ступеню активності. З 03.03.2016 ОСОБА_7 постійно приймає антиретровірусну терапію (APT) за відповідною схемою. Оскільки інфекція вірусу імунодефіциту людини (ВІЛ/СНІД), IV клінічна стадія, входить до Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання (Додаток 12 Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 1348/5/572 від 15.08.2014 року), просили звільнити ОСОБА_7 від покарання за хворобою на підставі ч.2 ст.84 КК України.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що експертна комісія відділу комісійних судово-медичних експертиз Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи у висновку № 031-4-020 від 03.04.2020 встановила, що виявлене у ОСОБА_7 захворювання інфекція вірусу імунодефіциту людини (ВІЛ/СНІД), IV клінічна стадія, входить до Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, однак не вказала, що це захворювання перешкоджає відбуванню покарання у виді позбавлення волі і що подальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує життю засудженого тощо. Також суд врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_7 злочину, його відношення до скоєного та негативну характеристику.
З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення засудженого від покарання за хворобою колегія суддів погоджується і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Згідно з ч.2 ст.84 КК України особа, яка після вчинення кримінального правопорушення або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішення цього питання суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Отже, зі змісту вказаної норми випливає, що факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбування покарання. Таке звільнення може бути застосоване судом до тих засуджених, яким хвороба перешкоджає відбувати покарання. При цьому суд має враховувати тяжкість вчиненого злочину, поведінку засудженого під час відбування покарання, ступінь його виправлення, а також інші обставини.

Як вбачається з характеристики, довідки про стягнення та заохочення, висновку за фактом порушення вимог режиму утримання, ОСОБА_7 відбуває покарання з 03.04.2016. Під час перебування в ДУ Чернігівський слідчий ізолятор зарекомендував себе посередньо, стягнень та заохочень не мав. З 17.08.2017 відбуває покарання в ДУ Бориспільська виправна колонія (№ 119), характеризується негативно, має три стягнення: 24.08.2018 порушення розпорядку дня, 21.03.2019 зберігання заборонених предметів, які погашені; та 16.04.2020 за перебування в стані алкогольного сп`яніння. Заохочень не має. На виробництві установи не працевлаштований за станом здоров`я. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, але робить це з метою отримати поблажливість. До виконання вимог персоналу ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість, намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, але достатніх навичок для цього не має. Безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою і не вбачає в них суспільної необхідності.

Тобто суд з достатньою повнотою перевірив дані як про стан здоров`я засудженого, так і його поведінку під час відбування покарання.

Всупереч доводам засудженого висновки в ухвалі не містять суперечностей, хоча суд і не взяв до уваги пояснення експерта ОСОБА_10 в тій частині, що відповідь на запитання, чи перешкоджає характер захворювання відбуванню покарання, не потребує спеціальних знань і не входить до компетенції судово-медичного експерта.

Що ж стосується посилань ОСОБА_7 на пояснення ОСОБА_10 , що наслідком цього захворювання може бути смерть, та пояснення начальника медичної частини Державної установи Бориспільська виправна колонія (№ 119) ОСОБА_11 , що захворювання в умовах лікувальних закладів установи виконання покарань вилікувати неможливо, то колегія суддів зауважує, що наявне у засудженого захворювання за будь-яких умов є невиліковним і призводить до летального наслідку. Разом з тим, ОСОБА_10 пояснював, що стаціонарне лікування ОСОБА_7 необхідне лише в разі погіршення стану його здоров`я, і можливість відбування покарання залежить виключно від рівня надання медичної допомоги. Про те, що стан здоров`я засудженого на даний час задовільний, і він отримує лікування за схемою, пояснив під час апеляційного розгляду і лікар-інфекціоніст Стрижавської багатопрофільної лікарні № 81 ОСОБА_12 . Вказані обставини переконливо свідчать про те, що наявне у засудженого захворювання не є перешкодою для відбування покарання.

Правильно суд взяв до уваги і негативну характеристику, оскільки те, що засуджений не працює, не слугувало підставою для її надання. На переконання колегії суддів, накладення на ОСОБА_7 стягнення у виді суворої догани за перебування в стані алкогольного сп`яніння він безпідставно намагається виправдати зовнішнім виглядом за станом свого здоров`я, оскільки засуджений мав можливість оскаржити стягнення в порядку, передбаченому ст.ст.134, 135 Кримінально-виконавчого кодексу України, однак цим правом не скористався.

На користь висновків суду свідчить і заперечення ОСОБА_7 вчинення ним умисного вбивства в стані алкогольного сп`яніння, що додатково характеризує його як особу, яка не розкаялася в протиправному заподіянні смерті іншій людині.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і засудженого ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_7 від покарання за хворобою залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3