Постанова

Іменем України
27 серпня 2020 року

м. Київ
Справа № 553/2354/17
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/814/367/20

Провадження № 51 1346 км 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 у режимі
відеоконференції,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000867 від 02 липня 2017 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за ст. 121 ч. 1 КК України,
за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 31 жовтня

2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2019 року

ОСОБА_6 засуджено за ст. 121 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з 22 травня 2018 року.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 6 417 гривень 43 копійки витрат на стаціонарне лікування потерпілого.

Прийнято рішення щодо речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 01 липня 2017 року приблизно о 11 годині 30 хвилин в стані алкогольного сп`яніння на подвір`ї за адресою: АДРЕСА_1 , де проживав ОСОБА_8 , взяв зі столу залізне лезо ножа та молоток, яким розбив вікно будинку. ОСОБА_8 , почувши звук розбитого скла, почав наближатися до свого подвір`я та побачив ОСОБА_6 , з яким у нього склалися неприязні відносини, що виходив з подвір`я, перебував у збудженому стані і вигукував образи на його адресу, тримаючи в руках лезо ножа та молоток. Помітивши ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , погрожуючи фізичною розправою, почав наближатися до потерпілого, на що останній схопив із землі шматок асфальту та кинув у бік ОСОБА_6 Відступаючи назад, ОСОБА_8 перечепився та впав на спину. Скориставшись таким становищем, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_8 та, нахилившись, умисно завдав йому один удар лезом ножа, який тримав у правій руці, в область нижньої лівої частини грудної клітки, заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва з ушкодженням тонкої кишки, внутрішньочеревної та внутрішньогрудної кровотечі, що призвело до гемопневмотораксу, ушкодження переднього відрізку 8-го ребра зліва, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника

ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а зазначений вирок суду першої інстанції без зміни.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду змінити, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, виключивши посилання на обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_6 суд в повній мірі не врахував визнання ним вини, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування заподіяних збитків потерпілому, який не наполягав на суворому покаранні, що свідчить про щире каяття, та не взяв до уваги, що кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними діями потерпілого. Зазначає про відсутність доказів перебування ОСОБА_6 під час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Указує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів захисника.
Заперечень на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 від учасників судового провадження не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 у судовому засідання висловив доводи на підтримання своєї касаційної скарги та просив її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 необґрунтованою і просила залишити її без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ст. 121 ч. 1 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
При призначені покарання ОСОБА_6 за ст. 121 ч. 1 КК України суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Посилання в касаційній скарзі на щире каяття ОСОБА_6 є безпідставними.
При призначенні покарання обставинами, які пом`якшують покарання, визнаються, у тому числі, з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (ст. 66 ч. 1 п. 1 КК України).
Щире каяття засвідчує критичну оцінку винним вчиненого ним злочину, співчуття до потерпілих, прагнення зменшити негативні наслідки його протиправної поведінки. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Як убачається зі змісту вироку ОСОБА_6 у судовому засіданні свою вину визнав частково, заперечивши умисність завдання удару ножем потерпілому, що свідчить про відсутність у нього щирого каяття.
Не відповідають матеріалам кримінального провадження й твердження захисника про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними діями потерпілого.
Згідно з актом судово-психіатричного експерта від 23 серпня 2017 року № 371 у період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння, ОСОБА_6 не страждав будь-яким хронічним психічним захворюванням і не перебував в стані тимчасового розладу психічної діяльності. Ступінь наявних у ОСОБА_6 психічних порушень є таким, що не позбавляв його здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними у вказаний період часу. ОСОБА_6 не перебував у особливому емоційному стані, а саме фрустрація, сильний страх, пригніченість, розгубленість, відчай, емоційний стрес, який би міг суттєво вплинути на його свідомість і поведінку та міг правильно усвідомлювати реальний зміст власних дій, в повній мірі свідомо керувати ними та передбачати їх наслідки. ОСОБА_6 на даний час може постати перед слідством і судом. Під дію ст. 19 частини 2, 3, ст. 20 КК України не підпадає, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Разом з тим, доводи про відсутність обставини, яка обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння є обґрунтованими з огляду на таке.
У кримінальному провадженні підлягають доказуванню, у тому числі, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження (ст. 91 ч. 1 п. 4 КПК України).
Встановлення обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного призначення покарання, тому суду необхідно всебічно досліджувати матеріали провадження щодо наявності таких обставин і у вироку наводити мотиви прийнятого рішення.

Згідно з формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 121 ч. 1 КК України, в стані алкогольного сп`яніння.

У ході проведення досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_6 послідовно заперечував перебування ним у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення кримінального правопорушення. Допитані у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 також не зазначали про це.
Серед інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 суд у вироку послався на дані, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 04 липня

2017 року за участю свідка ОСОБА_13 , в ході якого свідок повідомляв, що перед подією він спільно з ОСОБА_6 вживали алкогольні напої. Суд першої інстанції безпосередньо свідка ОСОБА_13 не допитував. Інші докази про перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння в матеріалах кримінального провадження відсутні.
Презумпція невинуватості, гарантована ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, ст. 17 ч. 1 КПК України, полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Визнавши, що під час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 перебував в стані алкогольного сп`яніння, суд у мотивувальній частині вироку не навів відповідних мотивів на обґрунтування цього та не спростував показання

ОСОБА_6 в цій частині з посиланням на належні, допустимі та достовірні докази. За таких обставин під час кримінального провадження в суді першої інстанції поза розумним сумнівом не було доведено перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення кримінального правопорушення.
Суд апеляційної інстанції не встановив та не усунув зазначеного порушення, залишивши доводи апеляційної скарги захисника в цій частині поза увагою.
За таких обставин, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають зміні шляхом виключення з мотивувальних частин цих судових рішень: з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказівку про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння та посилання на обставину, яка обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Як убачається зі змісту вироку, суд при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_6 , який характеризується негативно, веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, раніше притягувався до адміністративної відповідальності, перебуває під диспансерним наглядом з приводу психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав добровільне відшкодування завданих збитків.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому покарання в мінімальних межах санкції ст. 121 ч. 1 КК України, мотивувавши таке рішення.
Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, воно відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо призначеного покарання, а також свідчили б про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, захисник у касаційній скарзі не навів. Виключення із судових рішень посилання на вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння як обставину, яка обтяжує покарання, не може бути достатньою підставою для пом`якшення призначеного покарання та застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК України.
За таких обставин, вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції підлягають зміні, а касаційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 31 жовтня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 змінити, виключити з мотивувальних частин цих судових рішень: з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказівку про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння та посилання на обставину, яка обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
У решті зазначені судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3