ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/936/20 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1070/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 листопада 2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 листопада 2020 року ОСОБА_7 , обвинуваченому за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання до 21 січня 2021 року.

Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується в скоєнні особливо тяжкого злочину, офіційно не працевлаштований, з часу обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підстави для зміни такого запобіжного заходу не змінилися, а також зазначив, що з метою запобігання спробам обвинуваченого ОСОБА_7 незаконно впливати на свідків, експерта у цьому кримінальному провадженні, переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, а більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 подали на нього апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 листопада 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу суду про обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.
В обґрунтування своєї апеляційної вимоги обвинувачений посилається на те, що він потребує медичного догляду, внаслідок отримання ним 20.09.2020 року вогнепального поранення руки, що призвело до інвалідності, а тому не може надалі перебувати у ДУ «Харківський слідчий ізолятор»; наміру впливати на свідків чи потерпілих у нього немає; він не переховувався від суду та органу досудового розслідування; щиро розкаюється у вчиненому; від його дій жодна людина не постраждала; він намагався компенсувати матеріальну та моральну шкоду, але потерпілі відмовилися їх отримувати.; жоден ризик, передбачений ч.1 ст.177 КПК України, стороною обвинувачення не доведений; він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід ОСОБА_7 на особисте зобов`язання.
Обґрунтовуючи свою вимогу апелянт зазначає, що на кожному судовому засіданні щодо вирішення питання про обрання запобіжного заходу сторона захисту заявляє клопотання про зміну запобіжного заходу з єдиною метою отримати можливість вчасно провести операцію обвинуваченому ОСОБА_7 для нормалізації функції лівої руки. Жодним медикаментозним лікуванням вищевказана мета не може бути досягнута
Крім того, захисник вказує на те, що сторона обвинувачення так і не змогла аргументувати та надати докази суду щодо того, що з 20 вересня 2019 року (з моменту скоєння правопорушення обвинуваченим) до моменту його взяття під варту 22 березня 2020 року, ОСОБА_7 намагався впливати на свідків чи потерпілих, намагався уникнути кримінальної відповідальності щодо скоєного, уникати проведення слідчих дій чи переховувався. На даній стадії судового процесу судова колегія не має можливості при внесенні свого рішення посилатись на докази, що були зібрані сторонами у кримінальному провадженні, оскільки вони не були надані суду. Обвинувачений у судовому засіданні заявив, що розкаюється у скоєному, повідомив, що на протязі всього часу намагався через батьків та через свого адвоката компенсувати шкоду, але потерпілі відмовляються отримувати ці кошти, аргументуючи тим, що не бажають, щоб судом це було враховано як пом`якшуючу обставину. В результаті протиправних дій щодо підпалу майна жодна людина не постраждала. Твердження суду щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження правопорушення, в якому він обвинувачується, є абсолютно безпідставними, оскільки ОСОБА_7 раніше ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, не має до цього схильності, а його дії викликані зухвалою і добре спланованою провокацією, в тому числі і його колишньої дружини.
Окрім цього, захисник посилається на те, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою було подано за межами десятиденного терміну, а саме безпосередньо у залі судових засідань 23 листопада 2020 року. Не направлялось та не було отримано копію клопотання ні обвинуваченим, ні його захисником.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту; перевіривши матеріали судового провадження та оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності та продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні не завершено, а тому існує певна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків та з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій щодо переховування від органів досудового розслідування та/або суду.
ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, у зв`язку з чим обвинувачений може також переховуватися від суду та органу досудового розслідування, на що обґрунтовано послався суд в оскаржуваному судовому рішенні.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Окрім цього, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, а також суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачуються ОСОБА_7 .
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 обвинувачуються в закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), умисному пошкодженні та знищені чужого майна, вчиненому шляхом підпалу, та закінченому замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої.
Суд також бере до уваги те, що відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а враховуючи фактичні обставини обвинувачення та суспільну небезпечність дій, інкримінованих обвинуваченому, на переконання суду, ОСОБА_7 є суспільно небезпечною особою, що не контролює свої дії, а тому продовжує існувати ризик, що обвинувачений вчинить нове кримінальне правопорушення чи продовжить свою злочинну діяльність.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Колегія суддів також бере до уваги те, що відповідно до відомостей матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків не має, що додатково може свідчити про існування ризику переховування обвинуваченого від правоохоронних органів та суду.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.
Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений раніше не притягувався до кримінальної відповідальності та від вчиненого злочину не спричинено тяжких наслідків, на думку колегії суддів, не є достатньою підставою для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-яких більш м`який.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися та не зменшилися.
Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника та обвинуваченого про те, що суд в судовому засіданні від 23.11.2020 року не мав процесуальної можливості вирішувати питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з тієї підстави, що стороні захисту не була вручена копія відповідного клопотання прокурора, оскільки нормою ч.3 ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Щодо апеляційних доводів захисника та обвинуваченого про необхідність зміни запобіжного заходу у зв`язку з поганим станом здоров`я ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що ці доводи в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу, не минули та продовжують існувати на даний час.
Крім того, колегії суддів не надано даних щодо неможливості перебування обвинуваченого ОСОБА_7 в умовах ізоляції від суспільства. Цих відомостей також не містять і матеріали судового провадження.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу начальника ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на необхідність належного медичного обстеження та лікування обвинуваченого ОСОБА_7 .
За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг апелянтів.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 листопада 2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Звернути увагу начальника ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на необхідність належного медичного обстеження і лікування ОСОБА_7 .
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді