СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/5445/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , представника заявника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_4 який діє в інтересах ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 000081 від 19.06.2017 р. в частині кримінального переслідування ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд слідчому судді Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 який діє в інтересах ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 000081 від 19.06.2017 р. в частині кримінального переслідування ОСОБА_3 .

Відповідно до заявлених вимог останній просить винести ухвалу про закриття стосовно його - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінального переслідування на підставі ч. 9 ст. 284 Кримінально-процесуального кодексу України у кримінальному провадженні № 000081, відомості за яким до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносились 19 червня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 Кримінального кодексу України.

В обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що в СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві перебуває кримінальне провадження № 000081, за яким Київською місцевою прокуратурою № 8 19 червня 2017 року до ЄРДР внесені відомості про вчинення рядом осіб Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України. Приводом для внесення відомостей до ЄРДР явилось звернення начальника відділу з питань запобігання корупції Міністерства юстиції України ОСОБА_5 , в якому йшлося, що службові особи ДЗ ДКВС України у 2015-2017 роках розтратили державне майно у великих розмірах.

Як вказує заявник, дане кримінальне провадження зареєстровано як фактове, однак стосується саме прав ОСОБА_3 , оскільки саме він у період з 30 вересня 2014 року по 30 травня 2017 року очолював вищевказаний департамент у якості директора, саме у двох його помешканнях слідчими проведено обшуки за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Дозволи на проведення обшуків за клопотанням сторони обвинувачення надавались 20 липня 2017 року ухвалами слідчих суддів Святошинського райсуду м. Києва відповідно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . За ухвалами у вказаних помешканнях належало відшукати докази злочинної діяльності по розтраті грошових коштів ДЗД ДКВС Міністерства юстиції України. Однак, при здійсненні обшуків жодної речі, чи жодного документу, які визначались судовими ухвалами, не знайдено, а було вилучено належні заявнику матеріальні цінності, на які в подальшому за ухвалами слідчого судді Святошинського райсуду м. Києва ОСОБА_8 від 24 липня 2017 року (судові справи № 1кс/759/2501/17, № 1кс/759/2502/17) було накладено арешт, як на таке, що має доказове значення у кримінальному провадженні № 000081. Відповідно до ухвал Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року (судова справа № 11сс/796/4117/2017) та від 21 серпня 2017 року (судова справа № 11сс/796/4118/2017) ухвали Святошинського районного суду м.Києва про накладення арештів скасовані з одночасною відмовою у задоволені клопотань слідства про арешт майна. Крім того, двома ухвалами Святошинського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року задоволені клопотання про повернення всього вилученого майна.

Як вказує заявник, дане кримінальне переслідування, є незаконним.

Відповідно до наказу міністерства юстиції України № 1961/к від 26 травня 2017 року у зв`язку з реорганізацією ДУ ДЗД ДКВС України він ( ОСОБА_3 ) з 30 травня 2017 року звільнений з посади директора департаменту. Під час перебування на посаді за період з 1 січня 2014 року по 31 серпня 2016 року Державною аудиторською службою України проводилась планова перевірка фінансово-господарської діяльності департаменту. За результатами перевірки Державною аудиторською службою України складено Акт № 08-21/12 від 13.09.2016 року ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Департаменту забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України за період з 01.01.2014 року по завершений місяць 2016 року на 135 аркушах. За висновками Акту порушень дотримання порядку складався звітності не встановлено, як і будь-яких розтрат та розкрадань. У той же час, як вказує заявник йому відомо, що у кримінальному провадженні № 000081 проводилась повторна аудиторська перевірка за ініціативою слідства, якою також не підтверджено вчинення мною будь-яких незаконних дій з державними коштами. Однак і на даний час проведення досудового розслідування за даним кримінальним провадженням триває, його клопотання як про допит так і про ознайомлення з матіалами ігноруються з посиланням на те, що встановити процесуальний статус його ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні, відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України, не видається можливим, а тому його участь у даному кримінальному провадженні в якості його учасника - виключається. Враховуючи наведене, вважав, що є абсолютно достатні підстави для закриття стосовно нього - заявника кримінального провадження і згідно до ч. 9 ст. 284 КПК України.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , та сам заявник ОСОБА_3 , клопотання про закриття кримінального провадження підтримали з викладених у ньому підстав та просили його задовольнити.

Слідчий СВ Святошинського УПГУНП у м.Києві та прокурор КМП №8 в судові засідання тричі не з`явились, про місце, дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, тому є можливим розглянути вказане клопотання в їх відсутності.

Слідчий суддя, заслухавши позицію заявника та його представника адвоката ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань СВ Святошинського УПГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №000081 від 19.06.2017 щодо вчинення кримінальних праворушень передбачених ч.4 ст.191 КК України, за фабулою « Службові особи Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби Міністерства юстиції України розтратили державне майно шляхом зловживання своїм службовим становищем».

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належать здійснення у порядку, передбаченому КПК України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення даного конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року.

Як зазначено в пункті другому вказаного рішення КСУ, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Висновки щодо застосування ст. 5 КПК України містяться і в рішеннях Верховного Суду України, зокрема у справах № 5-205кс15(15) від 17 грудня 2015 року, № 5-213кз(15)15 від 20 квітня 2017 року, розглядаючи питання щодо зворотної дії кримінально-процесуального закону в частині можливості (наявності повноважень) для для перегляду судових рішень Верховним Судом України з підстав пункту 2 частини першої статті 445 КПК України (Неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень), яка була доповнена Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» і який набрав чинності 28 березня 2015 року.

Так, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, визначає Кримінальний кодекс України.

Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

На відміну від кримінального матеріального закону, новий кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе. Це положення випливає з частини першої статті 5 КПК України, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Законом № 2548-VIII, статтю 284 КПК України було доповнено новою частиною дев`ятою згідно якої, якщо закінчилися строки досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру, встановлені частиною першою статті 219 цього Кодекс, слідчий суддя може винести ухвалу про закриття кримінального провадження...

Тобто, положення ч. 9 ст. 284 КПК України відсилають до положень ч. 1 ст. 219 КПК України.

Законом № 2147-VIII ч. 1 ст. 219 КПК України викладено в новій редакції та запроваджені нові правила обчислення строків досудового розслідування, згідно яких строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом... або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Разом з тим, відповідно до пункту 4 § 2 розділу 4 вказаного Закону № 2147-VIII, підпункти 11-27, 45 пункту 7 § 1 цього розділу (в тому числі і положення ст. 219 КПК України) вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін (після 15.03.2018 року).

Застосовуючи системний аналіз положень ч. 9 ст. 284, ч. 1 ст. 219 КПК України (в редакції Закону № 2147-VIII) та пункту 4 § 2 розділу 4 Закону № 2147-VIII, апеляційний суд доходить висновку, що за наявності законодавчих вимог пункту 4 § 2 розділу 4 Закону № 2147-VIII, кримінальні провадження можуть бути закритті слідчим суддею в порядку ч. 9 ст. 284 КПК України по яким відомості про кримінальне правопорушення внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після 15.03.2018 року.

Таким чином, застосування ч. 9 ст. 284 КПК України пов`язується саме із закінченням строку досудового розслідування з моменту внесення відомостей до ЄРДР до повідомлення особі про підозру, але такий порядок обчислення строків досудового розслідування, запроваджений ч. 1 ст. 219 КПК України (в редакції Закону № 2147-VIII) застосовується тільки до кримінальних провадження по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в ЄРДР після 15.03.2018 року.

Таким чином, слідчий суддя не може вказати на обгрунтованість доводів заявника щодо зворотної сили процесуального закону, з посиланням на положення ст. 58 Конституції України та ст. 5 КПК України.

Дійсно, Конституцією України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24).

Вказані положення Основного Закону знайшли своє відтворення в ст. 10 КПК України (рівність перед законом і судом).

Водночас, слідчий суддя не може не застосовувати певне положення кримінального процесуального закону, які на його думку, є дискримінаційними, не відповідають критерію якості закону або якщо такий закон, на його думку, порушує принцип правової визначеності, при цьому ігноруючи інші конституційні принципи, зокрема і заборону зворотної сили процесуального закону.

Вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України, зокрема і за ознаками їх дискримінаційності, відповідно до ст. ст. 147, 150, 152 Конституції України та ст. 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, належить до повноважень Конституційного Суду України.

Згідно з ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні…

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Наведене свідчить про те, що в даному випадку немає підстав для задоволення в повному обсязі клопотання, поданого в порядку ч. 9 ст. 284 КПК України про закриття кримінального провадження, відомості по якому внесені в ЄРДР до 19.06.2017 року, з огляду на те, що в даному випадку в разі задоволення клопотання порушуються вимоги кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування ухвали слідчого судді відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України.

Однак, при дослідження наданих суду заявником матеріалів вбачається, що і на даний час проведення досудового розслідування за даним кримінальним провадженням триває, клопотання заявника як про допит так і про ознайомлення з матіалами ігноруються з посиланням на те, що встановити процесуальний статус його ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні, відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 3 КПК України, не видається можливим, а тому його участь у даному кримінальному провадженні в якості його учасника - виключається.

Відповідно до положень ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Між тим, за практикою Європейського суду початком кримінального переслідування особи вважається не тільки момент формального повідомлення про підозру, а й момент коли стало відомо, що органи державної влади сприймають особу як підозрюваного, навіть якщо офіційного повідомлення про підозру не було.

Європейський суд з прав людини визначає «кримінальне обвинувачення» як «офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння», при цьому, «в деяких випадках це може робитися у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного» (рішення у справі «Екле проти Німеччини»). При цьому, за практикою ЄСПЛ висуненням обвинувачення визнаються, зокрема, такі обставини: арешт особи (рішення у справі «Вемхофф проти Німеччини»), офіційне повідомлення про намір здійснення стосовно особи кримінального переслідування (рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії»), початок досудового слідства проти конкретної особи чи арешт банківських рахунків конкретної особи (рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії»).

При цьому, гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за практикою Європейського суду з прав людини, користується особа, викликана як свідок у кримінальній справі, але фактично підозрювана у вчиненні злочину (зокрема, їй були поставлені запитання під час допиту, які можуть бути використані проти неї як обвинувальні) (рішення у справі «Сервес проти Франції»). Європейським судом з прав людини поняття «кримінальне обвинувачення» пов`язане із вчиненням різноманітних процесуальних дій, передбачених національним законодавством, від початку досудового розслідування і до ухвалення судового рішення.

Таким чином, з огляду на ст. 9 КПК України та практику Європейського суду з прав людини особа, відносно якої розпочате досудове розслідування за фактом вчинення цією особою конкретного кримінального правопорушення, повинна мати процесуальні права підозрюваного та відповідно до положень ч. 6 ст. 28 КПК України.

З огляду на викладене, слідчий суддя погоджується з твердженням адвоката про те, що на даний момент процесуальний статус ОСОБА_3 у зазначеному кримінальному провадженні - інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, тобто особа, стосовно якої здійснюються процесуальні дії, визначені цим Кодексом.

Відтак, з огляду на положення ст. 28 КПК України, з клопотанням про встановлення процесуальних строків поряд з підозрюваним вправі звертатися особа, права чи інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, тобто і ОСОБА_3 .

Тому вважає клопотання прийнятним для розгляду та таким, що внесене належним суб`єктом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 114 КПК України, для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження; будь-які строки, що встановлюються прокурором, слідчим суддею або судом, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого цим Кодексом, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист.

Частиною 2 ст. 113 КПК України визначено, що будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідними положеннями цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

За змістом ч. 2 ст. 28 КПК України проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Перевіряючи доводи особи, яка звернулась із клопотанням з приводу закриття кримінального переслідування, слідчий суддя вважає доцільним вказане клопотання задовольнити частково з огляду на порушення розумних строків проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні органом досудового розслідування, шляхом частковго задоволення даного клопотання в частині встановлення розумних стоків для завершення досудового розслідування.

З нормативного визначення ч. 3 ст. 28 КПК України критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:

1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;

2) поведінка учасників кримінального провадження;

3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Як встановлено слідчим суддею, досудове розслідування у кримінальному провадженні № №000081 від 19.06.2017 щодо вчинення кримінальних праворушень передбачених ч.4 ст.191 КК України, за фабулою « Службові особи Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби Міністерства юстиції України розтратили державне майно шляхом зловживання своїм службовим становищем» здійснюється з 19.06.2017 р., що на час розгляду даного клопотання становить більше ніж три роки, підозра за вказаним кримінальним провадженням не пред`явлена.

В даному випадку ефективність розслідування включає вимоги щодо оперативності та розумної його швидкості. Навіть за умови, що існують перешкоди або труднощі, які перешкоджають прогресу розслідування у конкретній ситуації, оперативне реагування національних органів влади є надзвичайно важливим для підтримання громадської віри в їхню відданість принципам верховенства права та їхню здатність запобігати проявам сприяння незаконним діям або терпимості до них. Тому, здійснення досудового розслідування в понад два роки повністю нівелює засаду кримінального провадження, визначену в ч. 5 ст. 28 КПК України.

Тривалість здійснення досудового розслідування дозволяла органу досудового розслідування зібрати достатні докази, у разі їх наявності, для повідомлення про підозру чи для закриття кримінального провадження.

Положеннями ст. 219 КПК України передбачено, що строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить:

1) шість місяців - у кримінальному провадженні щодо кримінального проступку;

2) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості;

3) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Статтею 113 КПК України, зазначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Відповідно до імперативних положень ч. 9 статті 295 КПК України, у разі відмови у продовженні строку досудового розслідування прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення цього досудового розслідування, зобов`язаний протягом п`яти днів здійснити одну з дій, передбачених частиною другою статті 283 цього Кодексу.

Таким чином кримінальний процесуальний закон зобов`язує прокурора, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування прийняти протягом п`яти днів одну із процесуальних дій передбачених частиною другою статті 283 цього Кодексу у разі закінчення граничного строку досудового розслідування, оскільки як було зазначено вище відповідно до положень ч. 8 ст. 223 КПК України встановлено, що слідчі (розшукові) дії не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування.

Відповідно до ч. 1 п. 10 абз. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

З огляду на вище викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що внаслідок порушення слідчим зазначених положень кримінального процесуального закону України, не вжиття всіх, передбачених КПК України, заходів для здійснення всебічного, повного та ефективного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні в межах строків встановлених ст. 219 КПК України, це призвело до обмеження прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_9 .

З урахуванням вищенаведеного, слідчий суддя вважає такими, що сплинули можливі граничні строки досудового розслідування даного кримінального провадження, визначені ст. 219 КПК України, що в свою чергу вказує на необґрунтоване та продовжуване здійснення досудового розслідування.

За вказаних обставин, слідчий суддя вважає за необхідне звернути увагу на необхідність вчинення у згадуваному кримінальному провадженні дій, визначених ст. 283 КПК України.

Основним завданням слідчого судді при виконанні функцій судового контролю є встановлення факту, чи дійсно права і свободи людини було порушено або вони порушуються; чи було створено або створюються перешкоди для їх реалізації; чи має місце інше обмеження прав і свобод; які перешкоди він зобов`язаний поновити або усунути для їх реалізації.

З огляду на викладене, слідчий суддя вважає можливим та необхідним встановити процесуальний строк прокурору Київської місцевої прокуратури №8 у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 000081 від 19.06.2017 р., для завершення досудового розслідування кримінального провадження № 000081 від 19.06.2017 та прийняття одного з процесуальних рішень, передбачених ст. 283 КПК України щодо ОСОБА_3 .

При цьому слідчий суддя вважає достатнім, з урахуванням загального строку проведення досудового розслідування кримінального провадження № 000081 від 19.06.2017 - 20 (двадцять) днів з дня отримання ухвали для прийняття одного з передбачених ст. 283 КПК України процесуальних рішень, а відтак клопотання підлягає задоволенню частково.

Зазначене встановлення строків, на переконання слідчого судді в повній мірі відповідатиме балансу легітимного інтересу у розслідуванні злочинів з цінностями і інтересами суспільства та жодним чином не буде перешкоджати реалізації права ОСОБА_3 на захист.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 9, 28, 110, 114, 280, 281 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_4 який діє в інтересах ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 000081 від 19.06.2017 р. в частині кримінального переслідування ОСОБА_3 задовольнити частково.

Встановити уповноваженому прокурору Київської місцевої прокуратури №8 у провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 000081 від 19.06.2017 р. строк 20 (двадцять) днів для завершення досудового розслідування кримінального провадження № 000081 від 19.06.2017 р. та прийняття одного з процесуальних рішень, передбачених ст. 283 КПК України щодо ОСОБА_3 .

Визначений ухвалою слідчого судді строк слід обраховувати з моменту її отримання.

Контроль за виконання покласти на прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя : ОСОБА_1