Справа № 305/553/20
Номер провадження 1-кп/305/325/20
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року. Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої судді ОСОБА_1

з участю: секретаря с/з ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Рахів кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.01.2020 за № 0000063 про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, військовозобов`язаного, не працюючого, раніше не судимого, який проживає у фактичному шлюбі та має на утриманні 3 неповнолітніх дітей, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 , 21 січня 2020 року, близько 03 години, в АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у кухонній кімнаті вказаного житлового будинку, за місцем проживання ОСОБА_5 , після спільного вживання алкогольних напоїв, під час сварки на побутовому ґрунті, умисно, з метою заподіяння ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, взявши у руку зі столу кухонний ніж, наніс ОСОБА_5 один удар вістрям ножа в область стегна лівої ноги.

У результаті зазначених дій ОСОБА_6 , потерпілому ОСОБА_5 спричинено тяжкі тілесні ушкодження у вигляді колото-ріжучого поранення лівого стегна з пошкодженням стегнової вени, геморагічного шоку. Вказані тілесні ушкодження виникли в результаті дії гострого колюче-ріжучого плаского предмету типу клинка ножа по ударному механізму спричинення і були небезпечними для життя потерпілого в момент їх спричинення та відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень.

Будучи допитаним у судовому засіданні, ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю та підтвердив обставини його вчинення, зазначені в обвинувальному акті.

Зокрема пояснив, що вони із потерпілим давні знайомі. У той день спільно вживали алкогольні напої у будинку потерпілого ОСОБА_5 . Потім у якийсь момент між ними виникла сварка, і він не спам`ятався, як взяв із стола ніж і вдарив ОСОБА_5 у ногу. Після цього викликав швидку. Коли ОСОБА_5 був у лікарні, він постійно відвідував його. У вчиненому щиро розкаюється та просить суворо його не карати.

Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що у день пригоди вони із обвинуваченим дійсно вживали алкогольні напої. Потім між ними виникла сварка у ході якої ОСОБА_8 взяв ніж та вдарив його у ліву ногу. Після цього, його забрала швидка і він лікувався у лікарні. Ніяких претензій до ОСОБА_6 він не має, просить суворо його не карати. Цивільного позову не заявляє.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав себе винним, він та інші учасники судового провадження не оспорюють докази щодо обставин справи, суд, з`ясувавши, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин та немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснивши учасникам кримінального провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів у даному провадженні. А тому, розгляд кримінального провадження проведено у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Окрім наведеного, за ініціативою сторін кримінального провадження в судовому засіданні досліджено досудову доповідь, складену стосовно ОСОБА_6 , а також документи, які характеризують його особистість.

Так, з досудової доповіді, складеної психологом Рахівського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Закарпатській області ОСОБА_9 , стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що згідно зібраної інформації на обвинуваченого, його способу життя, історії правопорушень, а також середньої оцінки ризику ймовірного вчинення повторного правопорушення, його виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі окремих громадян. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів у межах визначених законодавством.

Згідно характеристики, виданої Рахівською міською радою, ОСОБА_6 є мешканцем м. Рахів. Скарг з боку сусідів на нього не надходило. В громадському житті міста участі не приймає. Депутатом міської ради не є.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Рахівською міською радою 22.01.2020, сім`я ОСОБА_6 складається з наступних осіб: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сестра; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сестра.

Згідно вимоги ВОІ УМВС України ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Згідно довідок Рахівської районної лікарні ОСОБА_6 на обліках при психіатричному, фтизіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває.

Згідно протоколу медичного освідчення для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп`яніння від 21.01.2020, ОСОБА_6 станом на 05 годину 50 хвилин 21.01.2020 перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Рахівською міською радою 15.05.2020, сім`я ОСОБА_6 складається з наступних осіб: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , співмешканка; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , син співмешканки; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дочка співмешканки; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , син співмешканки.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 12.05.2020 ОСОБА_6 проживає разом із співмешканкою ОСОБА_12 . Спільно виховують трьох дітей ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .

Вимогами ст. 85 КПК України регламентовано, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

При цьому, докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом. (Рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 по справі № 42310/04 «Нечипорук і Йойкало проти України»).

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» вказано на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.

Оскільки, показання обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового слідства послідовні, не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, так як вони достатньо вагомі, чіткі, узгоджені між собою, отже достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим у п. 150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п. 57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України», суд вважає, що вказані показання обвинуваченого ОСОБА_6 є належними та допустимими доказами у даному кримінальному провадженні.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 - «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

У справах "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06.12.1998 (пункт 253), "Козинець проти України" від 06.12.2007 (пункт 54), "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21.04.2011 (пункт 150), "Зякун проти України" від 25.02.2016 (пункт 40) Європейський Суд неодноразово наголошує про те, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Так, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини обвинуваченого ОСОБА_6 , за обставин, зазначених органом досудового розслідування, в обвинувальному акті, отже, дії обвинуваченого вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд зазначає наступне.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Окрім цього, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Окрім цього, відповідно до п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Так, дослідивши матеріали справи, суд на підставі вимог ст. 66 КК України, визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику за місцем проживання та те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності. Обставиною, яка у відповідності до вимог ст. 67 КК України, обтяжувала б покарання ОСОБА_6 суд визнає вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки таке підтверджується дослідженими у ході судового слідства доказами, зокрема показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_5 та протоколом медичного освідчення для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп`яніння від 21.01.2020.

При цьому, призначаючи вид та міру покарання ОСОБА_6 суд враховує правові позиції Верховного Суду щодо судової дискреції, у яких зазначено, що саме суду належать повноваження, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Таким чином, при призначенні виду, міри покарання та можливості застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд, з урахуванням положень ст.ст. 50, 65-67 КК України, враховує тяжкість вчиненого злочину, віднесеного законом до категорії тяжких злочинів, не перебування ОСОБА_6 на спеціальних обліках, те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем свого проживання, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позицію потерпілого ОСОБА_5 щодо міри покарання, а також, досудову доповідь, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_6 оцінюється як середній, а ризик небезпеки для суспільства та окремих громадян не становить високої небезпеки, то суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, визначеному санкцією статті, з подальшим звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком буде відповідати тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

Дія обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту скінчилася, а тому питання про його дію суд не вирішує.

Речовий доказ по справі, а саме кухонний ніж, який зданий на зберігання до кімнати речових доказів Рахівського ВП ГУНП в Закарпатській області, відповідно до приписів ст. 100 КПК України, слід знищити.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речовий доказ по справі, кухонний ніж, який знаходиться на зберіганні у кімнаті речових доказів Рахівського ВП ГУНП в Закарпатській області, по вступу вироку в законну силу - знищити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку в канцелярії суду.

Головуюча суддя: ОСОБА_1