ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №:11-кп/818/1118/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілого ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на вирок Московського районного суду м. Харкова від 10 11 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного йому основного покарання, з випробувальним строком 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди суму 100000 (сто тисяч) гривень.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експертів під час здійснення досудового розслідування у розмірі 5652, 36 гривень.

Вказаним вироком встановлено, що 18 04 2019 року приблизно о 12 - 45 годині, ОСОБА_7 , знаходився в автомобілі «Рено Кенго», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який ним був припаркований в районі б. № 31 по вул. Валентинівській у м. Харкові, вздовж правого узбіччя з боку пр. Тракторобудівників в напрямку вул. Гв. Широнінців.
Під час поновлення свого руху на вказаній вулиці водій ОСОБА_7 , проявив неуважність, почав здійснювати маневр у вигляді розвороту у лівий бік, з метою виїзду на зустрічну смугу руху, при цьому не зайняв завчасно відповідне крайнє положення, чим грубо порушив вимоги п.п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, допустивши зіткнення з електроскутером «АІМА» без реєстраційного номеру, під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався по вказаній вулиці в попутному для водія ОСОБА_7 напрямку з боку пр. Тракторобудівників у напрямку вул. Гв. Широнінців.
В результаті дорожньо-транспортної події водій електроскутеру «АІМА» ОСОБА_9 згідно з висновком судово-медичної експертизи №12-14/303-А/19 від 30 05 2019 року отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритої травми грудної клітини: перелому 3-го ребра з права по лопатковій лінії, компресійного перелому 7-го та 8-го хребців грудного відділу хребта 1 ступеню, перелому великого горбика лівого плечового суглобу без суттєвого зсуву.
Порушення правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 , згідно висновків автотехнічних експертиз № 7/768СЕ-19 від 27 08 2019 року та № 7/828СЕ-19 від 27 08 2019 року перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та наслідками, що наступили.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного покарання, а саме: призначити обвинуваченому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від призначеного покарання із іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік, без призначення додаткового покарання. Крім того, просить про зменшення призначеної обвинуваченому суми морального відшкодування до 30 000 гривень.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що призначене ОСОБА_7 покарання є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

При цьому вказує, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі враховано особу обвинуваченого, а саме те, що він не притягався раніше ані до адміністративної ані до кримінальної відповідальності, визнавав свою вину у скоєному, своєю поведінкою сприяв найбільш швидкому розслідуванню та розгляду кримінального провадження.

Зазначає, що ОСОБА_7 , не будучи офіційно працевлаштованим, працює у службі таксі та надає послуги із перевезення пасажирів, маючи це основним та єдиним джерелом доходу. Вказує також, що позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами поставить його у надто скрутне матеріальне становище, враховуючи наявність у останнього онкологічного захворювання, лікування якого потребує постійних фінансових витрат.

Крім того, враховуючи той факт, що лікування потерпілого тривало всього 33 календарні дні, супроводжувалося виключно дотримання ортопедичного режиму, накладенням фіксуючих пов`язок та не супроводжувалося жодним хірургічним втручанням, то стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень є не співмірним із заподіяною обвинуваченим шкодою (а.с. 127).

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_9 вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не вбачав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , думку прокурора, потерпілого ОСОБА_9 , перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення у суді першої інстанції, з урахуванням положень ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, то відповідно до вимог ст.404 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання, шляхом встановлення іспитового строку на 1 (один) рік то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, характеризується задовільно, обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття.

При цьому, обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому саме такий вид покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не є максимальними, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить не застосовувати щодо ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, посилаючись на те, що єдиними джерелом доходу для нього є професія водія, проте колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині, з огляду на наступне.

Як вбачається з оскаржуваного рішення при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 як основного так і додаткового покарання, висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинуваченого, якими захисник обвинуваченого обґрунтовує свою незгоду призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Тобто, факт надання ОСОБА_7 послуг з перевезення, підтвердження яких до того ж в матеріалах справи та у додатках до апеляційної скарги відсутні, як єдиного джерела його доходів не може бути вирішальною підставою, що звільняє обвинуваченого від призначення додаткового покарання.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у пункті першому зазначено, що особі, що вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попередження нових злочинів.
Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів - є неможливим, а не призначення цього додаткового покарання не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та виключення призначення обвинуваченому додаткового покарання з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Перевіряючи вирок в межах доводів захисника щодо безпідставного стягнення на користь потерпілого ОСОБА_9 моральної шкоди у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, колегія суддів вважає їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції в цій частині законним та обґрунтованим, в той час, як суму моральної шкоди виваженою та об`єктивною.

Так відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди, суд першої інстанції в повній мірі врахував тривалість та обсяг душевних страждань та тривалого фізичного болю, характер наслідків спричинених потерпілому ОСОБА_9 , якому внаслідок протиправного діяння ОСОБА_7 встановлено третю групу інвалідності загального захворювання.

Визнаючи обґрунтованим розмір призначеної судом першої інстанції моральної шкоди, колегія суддів враховує необхідність лікування ОСОБА_9 , стану його здоров`я на теперішній час, порушення нормального та звичного способу життя, спричиненням наданням молодому чоловіку статусу інвалідності, а також враховує пасивну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу добровільного відшкодування спричиненої ним шкоди, який жодних спроб для відшкодування заподіяної шкоди у добровільному порядку не вжив.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні суми відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався принципами розумності та справедливості та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги потерпілого саме у розмірі 100 000 грн.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни чи скасування вироку з підстав викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 10 11 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4