Провадження № 1-кп/643/1428/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2020

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченої: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003013 від 10.06.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, українки, громадянки України, не працюючої, не судимої, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:
09.06.2020 року, близько 10 години 50 хвилин, ОСОБА_4 знаходячись в супермаркеті «АТБ», який розташований за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 89, з метою придбання продуктів харчування, на столі торгівельного залу вказаного супермаркету виявила ключі від камери схову супермаркету з вказаним на брилку номером 53, та за раптово виниклим злочинним умислом, направленим на незаконне збагачення за рахунок злочинної діяльності, з корисливих мотивів, з метою проникнення до сховища та послідуючого викрадення майна, а саме із спеціально обладнаних на замок з ключем та номером комірки камер схову у приміщенні магазину «АТБ», розташованому за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 89, для покупців, та розуміючи, що даний ключ від камери схову супермаркету належить іншій особі, яка залишила в камері схову на зберігання своє майно, прослідувала зі вказаним ключем через касовий контроль до камери схову.

Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел направлений на вчинення крадіжки зі сховища підійшла до камери схову № 53 магазину «АТБ», розташованому за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 89, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, скориставшись тим, що в неї мається ключ від вказаної камери схову, розуміючи, що в даній камері схову зберігається майно іншої особи, відкрила за допомогою знайденого ключа камеру схову № 53, тим самим незаконно проникла до сховища.

В подальшому, ОСОБА_4 , перебуваючи біля камери схову № 53, в приміщенні магазину «АТБ», подовжуючи реалізувати свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна та мету особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, користавшись тим, що власник майна, яке зберігається у вказаній камері схову, знаходиться в торгівельному залі, побачивши в середині камери схову жіночу сумку, яка належить потерпілій ОСОБА_5 , яка в той час придбала продукти харчування у приміщенні магазину «АТБ», таємно з камери схову викрала шкіряну жіночу сумку, яка не представляє матеріальної цінності для потерпілої, в якій знаходився мобільний телефон «Xiomi Redmi 7A», вартістю згідно товарознавчої експертизи № 25 від 17.09.2020 року 1 625, 00 грн., який належить потерпілій ОСОБА_5 .

Після чого, ОСОБА_4 з викраденим майном, зникла з місця скоєння кримінального правопорушення та розпорядилась ним на свій розсуд.

Своїми злочинними діями ОСОБА_4 , завдала потерпілій ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 1 625, 00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення визнала в повному обсязі, щиро розкаялася. Не заперечувала фактичні обставини справи, викладені вище, а також розмір та вартість викраденого майна. Зазначила, що в обвинувальному акті правильно зазначені час, спосіб, місце та інші обставини вчинення нею кримінального правопорушення. Також обвинувачена вказала, що по закінченні досудового розслідування в повному обсязі ознайомлена з матеріалами кримінального провадження і не заперечує докази, зібрані в ході досудового розслідування. Крім того обвинувачена пояснила, що показання надає добровільно.

Потерпіла у судовому засіданні підтвердила обставини викладені у обвинувальному акті, зазначила, що обвинувачена вірно пояснює суду обставини справи.

Враховуючи визнання обвинуваченою ОСОБА_4 своєї вини, неоспорення нею фактичних обставин справи, суд за згодою обвинуваченої та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння злочину обвинуваченою, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив злочину, його наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченої; інші обставини, які характеризують особу обвинувачуваної, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за можливе не досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України обмежившись допитом обвинувачуваної, потерпілої та вивченням даних, які характеризують особу обвинуваченої. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, учасникам судового провадження роз`яснено.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, суд, допитавши обвинувачену та потерпілу, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Показання обвинуваченої є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції.
Розглядаючи кримінальне провадження згідно зі ст. 337 КПК України в межах висунутого обвинувачення, дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням до сховища.
При призначенні покарання обвинуваченій суд враховує класифікацію кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжкого злочину, особу винної, яка є працездатною, але не працює, є вдовою, не судима, у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 суд вважає щире каяття у вчиненні злочину.
Відповідно до ст. 67 КК України, обставини, що обтяжують покарання, відсутні.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій покарання за вчинене кримінальне правопорушення, суд враховує наступне.
Відповідно до вимог статей 50, 65 Кримінального кодексу України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.
В даному випадку, з урахуванням вищезазначених обставин суд вважвє необхідним та достатнім для виправлення обвинувачуваної і попередження вчинення нею нових правопорушень, призначеним їй основне покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції встановленої ч. 3 ст. 185 КК України.
Проте, зважаючи на те, що обвинувачена щиро розкаялася у скоєному, не судима, враховуючи її вік, а також те, що потерпіла не наполягала на суворій мірі покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченої можливе без реального відбуття призначеного їй покарання, однак в умовах здійснення контролю за її поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Суд вважає, що вищезазначені обставини дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, бо ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства, що також підтверджується її поведінкою після вчинення злочину, її критичним ставленням до скоєного, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.
Крім того, на думку суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченій сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинені нею протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою.
Саме таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченої, попередження вчинення нею кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
Строк дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, застосований до обвинуваченої ОСОБА_4 закінчений, інший запобіжний захід не обирався.
Процесуальні витрати відсутні.
Питання щодо речових доказів вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.
Крім того, потерпілою ОСОБА_5 в ході судового розгляду заявлено цивільний позов до обвинуваченої про стягнення з неї матеріальної шкоди завданої злочином у розмірі 3 300, 00 грн. (вартості викраденого телефону 2 800, 00 грн., заміна замку 500, 00 грн.) та моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги потерпіла вказує на те, що обвинувачена вкрала у неї сумку, в якій окрім мобільного телефону, перебували також і її особисті речі, які не мають матеріальної цінності, зокрема ключі від квартири, і внаслідок їх втрати потерпіла була вимушена змінити замки на вхідних дверях у квартирі, у зв`язку з чим понесла матеріальні витрати. Також зазначила, внаслідок протиправної поведінки обвинуваченої вона зазнала моральних страждань, оскільки після того, як вийшла з магазину, була дуже стурбована, перебувала в стані сильного душевного хвилювання, у неї піднявся тиск, вона не розуміла що робити, як їй відчиняти двері від квартири, вона живе одна, все це потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.
Обвинувачена заявлений цивільний позов визнала повністю.
Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Під шкодою у кримінальному провадженні розуміються втрати, яких зазнала потерпіла сторона, зокрема, у результаті викрадення, знищення або пошкодження майна.
При цьому майнова шкода - це наслідки кримінального правопорушення , що мають вартісну форму та полягають у безпосередньому зменшенні матеріального блага особи (викрадення, пошкодження, знищення майна), у позбавленні її можливості одержати заплановані доходи, а також у понесенні особою будь-яких додаткових майнових витрат (на відновлення знищеного чи пошкодженого майна, тощо).
Якщо злочин передбачає заподіяння потерпілому шкоди (майнової, моральної чи фізичної), це є підставою виникнення, поряд з кримінальною, також і цивільно-правової відповідальності.
В свою чергу, статтею ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, окрім іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Шкода, яка підлягає стягненню в кримінальному провадженні має випливати з пред`явленого обвинувачення.
В даному випадку суд враховує позицію Верховного Суду, висловлену у справах № 135/112/17, № 486/1223/17, яка зводиться до того, що шкода, заподіяна злочином, включає в себе не тільки вартість викраденого чи пошкодженого майна, а й витрати, понесені на виконання робіт, необхідних для його відновлення.
Однак, заслуговує на увагу також те, що за змістом п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Статтею 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Тому, розмір шкоди також має бути підтверджений належними, допустимими та достовірними доказами.
Вивчивши позовну заяву потерпілої, враховуючи визнання вини та позову обвинуваченою, суд вважає, заявлений потерпілою ОСОБА_5 цивільний позов до ОСОБА_4 в частині стягнення матеріальної шкоди завданої злочином у розмірі 3 300, 00 грн. таким, що підлягає частковому задоволенню, у розмірі 1 625, 00 коп., оскільки судом встановлено доведеність обставин заподіяння обвинуваченою шкоди та вартість викрадених обвинуваченою речей, а саме мобільного телефону «Xiomi Redmi 7A», вартість якого згідно з висновком товарознавчої експертизи № 25 від 17.09.2020 року складає 1 625, 00 грн. Будь-яких доказів того, що вартість викраденого обвинуваченою мобільного телефону складає 2 800, 00 грн., матеріали справи не містять, потерпілою не надано. Також суд відмовляє у задоволенні заявленого цивільного позову в частині стягнення 500, 00 грн. на заміну замків у квартирі, оскільки потерпілою не надано жодних доказів на підтвердження понесення нею цих витрат.
Що стосується заявленого потерпілою цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди в сумі 1 000, 00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Частиною першої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 09.06.2020 у справі № 191/4313/17 розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В даному випадку судом встановлено, що протиправною поведінкою обвинуваченої потерпілій спричинено моральну шкоду, у зв`язку з чим обвинувачена зобов`язана відшкодувати моральну шкоду потерпілій, враховуючи ступінь вини обвинуваченої, характер та обсяг душевних страждань потерпілої, визначивши розмір грошової компенсації з урахуванням розумності та справедливості, що узгоджується з розміром моральних страждань потерпілої.
Виходячи із принципів виваженості, розумності, справедливості, суд вважає, що вимоги потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн. підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 349, 368, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України та призначити їй покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 1 625 (одна тисяча шістсот двадцять п`ять) грн. 00 коп., моральну шкоду у розмірі 1 000 (одну тисячу) грн. 00 коп.
В іншій частині цивільного позову відмовити.
Речові докази: довідку з ломбарду «ЛОМБАРД «СВІЖА КОПІЙКА» № 1330/9 від 11.09.2020 рокута CDR- диск, 700 mB 80 min з відеозаписом камер відеоспостереження, встановленого у приміщенні супермаркету «АТБ», розташованого за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 89, з записом подій, які мали місце 09.06.2020 року залишити зберігати у матеріалах кримінального провадження № 0003013 від 10.06.2020.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, застосований до обвинуваченої ОСОБА_4 закінчений, інший запобіжний захід не обирався.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

Суддя ОСОБА_1