Номер провадження: 11-сс/813/1606/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 11.09.2020 року, -

встановив:

СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001544 від 31.05.2020 року, щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, розпочато на підставі заяви ОСОБА_9 від 31.05.2020 року, про те, що в період часу з 22:00 год. 30.05.2020 року по 12:30 год. 31.05.2020 року, невстановлена особа, перебуваючи за адресою: м. Одеса, пр-т Небесної Сотні, 3-А, незаконно заволоділа транспортним засобом марки «Audi A6», в кузові білого кольору, 2016 року, номер кузову НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Сума матеріального збитку встановлюється (ЖЄО № 14859 від 31.05.2020 року).
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 04.09.2020 року надано дозвіл на проведення санкціонованого обшуку транспортного засобу сірого кольору «Audі A7», державний номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
05.09.2020 року органом досудового розслідування проведено санкціонований обшук у вищезазначеному автомобілі, за вищезазначеною адресою та виявлено, вилучено речі, а саме: державні номерні знаки « НОМЕР_5 », у кількості 2-ох одиниць; державні номерні знаки « НОМЕР_6 », у кількості 2-ох одиниць; державні номерні знаки « НОМЕР_7 », у кількості 2-ох одиниць; державні номерні знаки « НОМЕР_8 », у кількості 2-ох одиниць; державні номерні знаки « НОМЕР_9 », у кількості однієї одиниці; державні номерні знаки « НОМЕР_10 », у кількості 2-ох одиниць; державні номерні знаки « НОМЕР_3 », у кількості 4-ох одиниць.
Слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно та оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 , та накладено арешт на майно, що було виявлене та вилучене 05.09.2020 року під час проведення санкціонованого обшуку транспортного засобу сірого кольору «Audі A7», державний номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що вилучені речі відповідають критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки можуть бути предметом кримінального правопорушення, а також зберегли на собі його сліди, та можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, прийшов висновку про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, оскільки існує необхідність в забезпечені збереження речових доказів, та проведення необхідних слідчих дій з вказаним майном. Крім того, слідчий суддя зазначив, що не накладення арешту на вилучене майно може призвести до його відчуження або знищення, що, в свою чергу, призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого та повернути вилучене майно. Мотивуючи звернення до апеляційного суду зі скаргою, адвокат зазначає, що клопотання слідчого в районному суді було розглянуто за відсутності власника майна та його представника, без повідомлення про такий розгляд. Про існування оскаржуваного рішення власник майна та його представник дізналися 18.09.2020 року, після чого, невідкладно подана апеляційна скарга. В апеляційній скарзі адвокат стверджує, що слідчим суддею не було надано належної оцінки доводам слідчого та прокурора щодо об`єктивної необхідності накладення арешту, оскільки є очевидними обставини, що майно, яке було вилучено не може бути речовим доказом у цьому кримінальному провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, а в п. 10 ст. 393 КПК вказано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

У ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження зазначене в оскаржуваній ухвалі майно належить ОСОБА_8 , оскільки як вбачається з матеріалів судового провадження, обшук проведено у транспортному засобі, який знаходиться у користуванні ОСОБА_8 та ОСОБА_12 .

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, ОСОБА_8 є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується строку звернення адвоката ОСОБА_7 з апеляційною скаргою, судом встановлене таке.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику власника майна, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику ОСОБА_8 або його представника. Копія оскаржуваної ухвали ОСОБА_8 або його представнику судом не надсилалася. За твердженням апелянта про існування оскаржуваного рішення адвокат дізнався 18.09.2020 року та 23.09.2020 року подана апеляційна скарга. За таких підстав, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК, строк на апеляційне оскарження стороною захисту пропущений не був, а тому поновлення не потребує.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК, та прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним в ч.1 ст.98 КПК, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Ініціювання слідчим та прокурором питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого у клопотанні, так і слідчого судді в оскаржуваній ухвалі, на те, що є достатні підстави вважати, що вилучені речі є речовим доказом, оскільки зберегли на собі сліди злочину, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не відповідають вимогам закону.

Згідно матеріалів кримінального провадження №0001544 від 31.05.2020 року, долучених до клопотання слідчого, вказане кримінальне провадження зареєстроване за ч.3 ст.289 КК України, за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом автомобілем «Audі A7», державний номерний знак НОМЕР_3 .

Разом з цим, матеріали кримінального провадження не містять даних, що ОСОБА_8 або будь-якій іншій особі повідомлено про підозру в даному кримінальному провадженні, або є в даному кримінальному провадженні особою, яка за законом несе цивільну відповідальність. До клопотання слідчого не долучено документів, які свідчать про існування цивільного позову пред`явленого будь-ким до ОСОБА_8 . Посилання в клопотанні на те, що вилучені під час обшуку речі зберегли на собі сліди злочину є безпідставними, оскільки до клопотання не долучено жодного доказу, який би свідчив про такий факт.

Так, матеріали кримінального провадження, долучені до клопотання, не містять будь-яких доказів, які б вказували на те, що вилучені під час обшуку речі, мають відношення до предмету доказування в даному кримінальному провадженні з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.289 КК України та відповідають критеріям визначеним у ст.ст. 98, 168, 170 КПК.

Крім того, постанова слідчого про визнання речовими доказами речей від 07.09.2020 року, яка долучена до клопотання взагалі не стосується майна, на яке накладено арешт, в даному кримінальному провадженні, а тому доводи сторони обвинувачення, що речі, на які накладено арешт є речовими доказами та могли зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, мають відношення до предмету доказування в даному кримінальному провадженні, є безпідставними та декларативними.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не надав суду раціонального пояснення відносно того, яке відношення власник майна та вилучені речі, зокрема автомобільні номерні знаки, які зберігалися в автомобілі, яким користувався ОСОБА_8 , мають до кримінального провадження щодо незаконного заволодіння автомобілем «Audі A7», державний номерний знак НОМЕР_3 .

Одночасно, представник власника майна, пояснюючи наявність в автомобілі, яким користувався ОСОБА_8 , декількох пар автомобільних номерів, зазначив, що ОСОБА_8 займається купівлею-продажем автомобілів, а вказані номерні знаки належать транспортним засобам, які ним реалізовуються. При цьому, прокурор не спростував цих пояснень представника власника майна, зокрема, незважаючи на сплину досить тривалого часу після проведення обшуку та вилучення майна, та наявності у органу досудового розслідування реальної можливості встановити належність вказаних номерних знаків, не надав суду доказів щодо незаконного перебування вказаного майна у ОСОБА_8 .

Таким чином, апеляційний суд констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор не довів щодо існування підстав для застосування щодо належного ОСОБА_8 майна, обмежувальних заходів.

За таких обставин ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно є необґрунтованою, оскільки забезпечення кримінального провадження, шляхом накладення арешту на зазначене в клопотанні майно могло мати місце лише в тому випадку, коли б воно відповідало вимогам ст.98 КПК.

З урахуванням наведеного, покладені в основу оскаржуваної ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, апеляційний суд визнає необґрунтованими, а ухвалу слідчого судді такою, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 11.09.2020 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001544 від 31.05.2020 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України та накладено арешт на майно, що було виявлене та вилучене 05.09.2020 року під час проведення санкціонованого обшуку транспортного засобу сірого кольору «Audі A7», номер кузова № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001544 від 31.05.2020 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, яке було виявлене та вилучене 05.09.2020 року під час проведення санкціонованого обшуку транспортного засобу сірого кольору «Audі A7», номер кузова № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4