ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 615/1165/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1872/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.122 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 з участю потерпілого ОСОБА_9 , без участі представника потерпілого ОСОБА_10 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційними скаргами прокурора та захисника обвинуваченого на вирок Валківського районного суду Харківської області від 28 01 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Високопілля Валківського району Харківської області, громадянина України, не одруженого, з повною середньою освітою, працюючого трактористом машиністом в СФГ «ВЕЛБ», мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у в чиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України з призначенням покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Строк покарання ухвалено рахувати з моменту фактичного добровільного прибуття ОСОБА_7 до установи виконання покарань в порядку ст.ст. 57, 58 Кримінально-виконавчого кодексу України, а в разі відмови з моменту фактичного затримання та доставки до установи.

Цивільний позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду у сумі 4 557,15 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 компенсацію за спричинену моральну шкоду у сумі 130 000 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 20 лютого 2019 року близько 20 години 40 хвилин ОСОБА_7 знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_2 , маючи неприязливе, негативне ставлення до раніше знайомого ОСОБА_9 , бажаючи спричинити йому тілесні ушкодження, підійшов до останнього і раптово наніс йому один прямий удар лобною частиною своєї голови в область лобної частини голови ОСОБА_9 . Після чого, ОСОБА_9 від удару зробив крок назад, а ОСОБА_7 продовжуючи протиправні дії, спрямовані на нанесення тілесних ушкоджень завдав потерпілому ще один удар лобної частини голови спрямований в лобну частину голови потерпілого. Від отриманих ударів потерпілий ОСОБА_9 впав на спину, а ОСОБА_7 припинив свої злочинні дії. Внаслідок протиправних дій, ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я у вигляді синця та вдавленого перелому лобної кістки (з ушкодження передньої стінки лобної пазухи), а також легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у виді закритого перелому кісток носу та синців в навколоочних ділянках з обох боків.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом першої інстанції за ч.1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні суперечності та неповноту судового розгляду, просить про призначення по справі повторної комісійної експертизи в іншому медичному закладі та з урахуванням її висновків, змінити вирок, перекваліфікувавши діяння ОСОБА_7 з ч.1 ст. 122 КК України на ч.2 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді мінімального штрафу. Вирок в частині цивільного позову просить змінити, зменшивши стягнення матеріальної та моральної шкоди відповідно до 2700 та 5000 грн.

Крім того, просить дослідити докази, в частині призначених та проведених судово-медичних експертиз по кримінальному провадженню, докази цивільного позову та долучені докази до апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що неповнота судового розгляду полягає у тім, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання захисника про призначення по справі повторної комісійної експертизи в іншому медичному закладі.

Зазначає, що комісійна судово-медична експертиза від 05 08 2019 року, висновок якої було покладено судом в основу визначення кваліфікації дій ОСОБА_7 , була проведена з порушенням встановленого порядку, а саме: консультант-рентгенолог, який залучався до проведення до експертизи не був попереджений про кримінальну відповідальність, у висновку експертизи відсутній його підпис та його особистісні дані; експерти не зазначили у своїх висновках, за яких конкретно ознак вдавлений перелом передньої стінки лобної пазухи в даному випадку відноситься до ушкоджень середнього ступеню тяжкості; оскільки лікування ОСОБА_9 тривало дев`ять днів, що не перевищувало строк двадцять один день, то це суперечить висновку експерта про тривалий розлад здоров`я у постраждалого; висновок про тривалість загоєння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 понад 21 добу є лише припущенням, здійсненим без відповідного обґрунтування.

Крім того, в апеляційній скарзі викладене критичне ставлення до того факту, що потерпілий ОСОБА_9 тільки напередодні першого судового засідання почав проходити лікування в КЗОЗ «Валківська ЦРЛ», яке тривало з 21 08 2019 року по 29 08 2019 року, а поставлені при цьому лікуванні діагнози лікарів базувалися на суб`єктивно заявлених скаргах ОСОБА_9 , які не підтверджуються об`єктивними даними, а їх причинний зв`язок з наслідками зазначеного травмування відсутній.

Апеляційна скарга містить також посилання на суворість призначеного ОСОБА_7 покарання, яке є таким, що явно не відповідає тяжкості вчиненого діяння, особі обвинуваченого, а також доцільності його призначення. Вказує, що оскільки ОСОБА_7 визнав фактичні обставини справи та вибачився перед потерпілим, то більш доцільно було б призначити останньому покарання у виді виправних робіт, що сприяло б найшвидшому відшкодуванню збитків потерпілому, не зламало б долю молодій людині та не сформувало б у ньому жорстокості та інших негативних рис характеру.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого висловлює також свою незгоду із цивільним позовом в частині розміру матеріальних збитків, понесених потерпілим вважає за необхідне виключити із суми, яку задовольнив суд першої інстанції, витрати, які поніс ОСОБА_9 під час лікування в КЗОЗ «Валківська ЦРЛ з 21 08 2019 року по 29 08 2019 рік, з огляду на те, що причинний зв`язок цього лікування з наслідками травмування потерпілого не підтверджується об`єктивними даними.

Крім того, захисник обвинуваченого не погоджується з розміром моральної шкоди, оскільки потерпілим не було надано до суду першої інстанції розрахунків глибини його страждань. Зазначив, що оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 інвалідності не отримав, суттєвих вимушених змін у його життєвих та суспільних стосунках, що призвели б до заниження його престижу та репутації не відбулося, питання чи знівечене обличчя у ОСОБА_9 на експертизу не ставилося, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 130 000 гривень відсутні.

Також вказав, що ОСОБА_7 , під час підготовки апеляційної скарги направив потерпілому ОСОБА_9 визнану ним на даний час суму моральних збитків у розмірі 5000 гривень і в подальшому згоден відшкодувати і іншу частині, якщо така буде встановлена судом апеляційної інстанції з реального та справедливого розміру.

Апеляційну скаргу подано також прокурором, який просить про скасування вироку та постановлення нового, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 122 КК України у виді двох років позбавлення волі, посилаючись на неврахування судом першої інстанції суспільної небезпечності скоєного обвинуваченим злочину, вчинення його з особливою зухвалістю та цинізмом, оскільки його було вчинено у публічному місці у присутності великої кількості осіб. Крім того, ОСОБА_7 після першого удару поводив себе зухвало та нецензурно висловлювався на адресу потерпілого, нанісши повторно ще один удар у життєво важливий орган.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги захисника, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі, при цьому заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор підтримав свої апеляційні доводи та просив залишити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення.

Потерпілий ОСОБА_9 вважав апеляційну скаргу захисника обвинуваченого такою, що не підлягає задоволенню, не заперечуючи, при цьому, проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Представник потерпілого ОСОБА_10 був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, до апеляційного суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, обвинуваченого та його захисника, думку потерпілого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого щодо призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи та вважає за необхідне з метою повного з`ясування усіх обставин справи, дослідити у судовому засіданні висновки трьох експертиз, які містяться в матеріалів кримінального провадження.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції у повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковані судом першої інстанції саме за ч.1 ст. 122 КК України, тобто умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених статтею 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, на думку колегії суддів, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що ОСОБА_9 станом на 20.02.2019 року знав поверхнево, будь-яких тісних стосунків з ним не підтримував. На передодні цієї дати, він дізнався, що ОСОБА_9 брудно чіпляється до дівчини з якою зустрічається сам ОСОБА_7 , а також нав`язує їй переписку в соціальній мережі. За твердженням обвинуваченого, це його обурило і він попередив ОСОБА_9 , щоб він не чіплявся до його дівчини, але той продовжив нав`язуватись їй. 20.02.2019 року, ввечері, ОСОБА_7 їхав на автомобілі в с. Високопілля та випадково зустрів ОСОБА_9 . Вийшовши із автомобіля, він підійшов до ОСОБА_9 , протягнув руку та своєю головою наніс удар в передню частину голови ОСОБА_9 . Той трохи відступив та, як йому здалося, хотів чинити якісь дії у відповідь. Але ОСОБА_7 на випередження наніс ще один удар головою в передню частину голови ОСОБА_9 . Після того, як ОСОБА_11 впав на сніг, ОСОБА_12 звернувся до нього із словами: « ОСОБА_13 тебе просив не чіпати мою дівчину?», після чого конфлікт було вичерпано. Пасічник підвівся та пішов зі своїм другом. Зазначив, що не згоден із обвинуваченням лише в частині оцінки отриманих ОСОБА_9 тілесних ушкоджень як середньої тяжкості, вважає їх легкими. Разом з тим, ОСОБА_7 вибачився перед потерпілим та висловив жаль з приводу того, що відбулось.
- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що опинився 20.02.2019 року біля будинку АДРЕСА_2 не випадково. Туди його запросив друг ОСОБА_7 ОСОБА_14 з яким ОСОБА_9 напередодні зустрівся в громадському транспорті. Ще раз домовившись телефоном ОСОБА_9 зі своїм другом ОСОБА_15 , підійшов до будинку АДРЕСА_2 , де зустрівся з ОСОБА_14 та протягом декількох хвилин спілкувався з ним на різні теми. Згодом до цього місця під`їхав «ВАЗ 2109» з нього вийшов ОСОБА_7 , який став з усіма вітатись, підійшов до нього, простягнув йому руку, потягнув на себе та ударив сильно та раптово своєю головою в область лоба. Від удару, як пояснив ОСОБА_9 , його похитнуло назад на сніжний сугроб, а ОСОБА_7 тримав його за обидві руки. Розвівши руки в боки, ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 ще один удар головою, спрямований в те саме місце. Вже після другого удару, як пояснив ОСОБА_9 він впав на спину на сніжний сугроб. Після цього, ОСОБА_7 поїхав собі, а ОСОБА_9 підвівся та зателефонував брату. Той, забрав його до себе додому, де вони оглянули ушкодження. Оскільки, як пояснив ОСОБА_9 , він почувався дуже погано, він звернувся до Краснокутської районної лікарні, де лікарями було прийняте рішення, негайно перевезти його в обласну клінічну лікарню. Згодом в обласну лікарню приїхала мати ОСОБА_7 та стала схиляти ОСОБА_9 не звертатись із заявою до поліції та покинути лікарню. За словами матері Москвяка, вона, нібито, це узгодила із матір`ю ОСОБА_9 . Проте, як це з`ясувалось, це не відповідало дійсності. Внаслідок дій ОСОБА_7 , він до цього часу почувається погано, відчуває болі, втратив здатність відчувати запахи, потребує продовження лікування.
- поясненнями свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні під час ухвалення вироку пояснив, що є двоюрідним братом ОСОБА_9 та підтримує з ним дружні стосунки. 20.02.2019 року, ввечері йому зателефонував ОСОБА_9 та попрохав про допомогу. ОСОБА_9 розповідав, що його ударив ОСОБА_7 . Побачивши на лобі ОСОБА_9 вм`ятину, він його повіз до лікарні в населений пункт Краснокутськ. По приїзду до лікарні, ОСОБА_9 зробили рентген знімок голови. Побачивши результати знімків, лікарі сказали негайно їхати до лікарні в м. Харків.
- поясненнями неповнолітнього свідка ОСОБА_15 , який в присутності законного представника та психолога в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що 20.02.2019 року, ввечері, разом з ОСОБА_9 перебував біля будинку №15 по вул. Кооперативній в с. Високопілля, де вони зустріли ОСОБА_14 та певний час з ним спілкувались. Згодом до цього місця під`їхав червоний автомобіль «ВАЗ 2109», з нього вийшов ОСОБА_7 та почав з усіма вітатись. Коли ОСОБА_7 вітався за руку з ОСОБА_9 , він потягнув його і вдарив головою в обличчя. ОСОБА_14 , який перебував поруч, побачивши, що ОСОБА_15 якось хоче допомоги ОСОБА_9 , зреагував та сказав: «Не втручайся». ОСОБА_7 вдарив ще раз головою в обличчя і той впав, а ОСОБА_12 продовжив бити його ногами кажучи, щоб він не чіпав його дівчину.
- поясненнями неповнолітнього свідка ОСОБА_17 також допитаного в судовому засіданні в присутності законного представника та психолога, який пояснив, що 20.02.2019 року, ввечері, його підвозив додому на власному автомобілі, раніше знайомий ОСОБА_7 . На автомобілі вони під`їхали до будинку АДРЕСА_2 , де ОСОБА_7 вийшов із автомобіля, підійшов до групи хлопців, серед яких був ОСОБА_9 та наніс йому удар головою в обличчя. Будь-яких інших дій, як пояснив свідок, з боку Москвяка він не бачив, оскільки знаходився трохи подалі біля автомобіля. Причин поведінки ОСОБА_7 свідок пояснити не зміг, посилаючись на відсутність у нього будь-якої інформації з цього приводу.

Будь-які підстави вважати, що свідчення потерпілого та свідків є недостовірними, зважаючи на рівень їх аргументованості, відсутні, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються: заявою ОСОБА_9 від 21 02 2019 року про вчинене кримінальне правопорушення; протоколами тимчасового доступу до речей і документів від 13 03 2019 року та від 07 05 2019 року, відповідно до яких із КНП Краснокутської районної ради «Краснокутська центральна районна лікарня» та КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» на підставі ухвал слідчого судді Валківського районного суду Харківської області від 11.03.2019 року та від 02.05.2019 року були вилучені медичні картки хворого та рентген-знімки на ім`я ОСОБА_9 ; висновком комісійної судово-медичної експертизи № 08-133/19 від 05 08 2019 року, відповідно до якої у ОСОБА_9 мали місце такі ушкодження: вдавлений перелом лобної кістки із пошкодженням передньої стінки лобної пазухи; перелом кісток носа; синці в лобній ділянці; синці в навколоочної ділянки з обох боків. Ці ушкодження виникли внаслідок дворазової ударної дії тупим предметом (предметами) з обмеженою поверхнею травмування. Встановити індивідуальні особливості поверхні, що травмувала, неможливо. Синець та вдавлений перелом лобної кістки (з ушкодженням передньої стінки лобної пазухи) у ОСОБА_9 , мають ознаки тілесного ушкодження СЕРЕДНЬОЇ тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я п.п.2.2.1. «а», «в», 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року, (зважаючи на характер ушкодження, його об`єм із виразними зовнішніми проявами у вигляді поверхневої деформації обличчя, загоєння такого ушкодження відбувається в терміни, що перевищують критерій, зумовлений п. 2.2.2. вказаних правил). Закритий перелом кісток носа та синців навколоочних ділянок з обох боків мають ознаки ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, відповідно до п.п. 2.3.1. «а», 2.3.2. «а», 2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року.

Аналізуючи усі вищевказані докази, колегія суддів приходить до висновку про їх належність та допустимість, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів дослідивши у судовому засіданні висновки усіх трьох судово-медичних експертиз, що містяться в матеріалах кримінального провадження, погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність прийняття як належного та допустимого у справі доказу саме висновку комісійної судово-медичної експертизи № 08-133/19 від 05 08 2019 року, оскільки, з усіх проведених по справі експертиз лише висновки вказаної експертизи ґрунтуються як на медичній документації так і на її кількісному складі, а саме дослідження проведено декількома експертами, що мають високий професійний рівень.

Судово-медична експертиза, за якою був складений висновок № 08-133/19 від 05.08.2019, була призначена та проведена у встановленому законом порядку та уповноваженими особами, висновки даної експертизи не суперечать іншим доказам по справі, є послідовними, мотивованими, логічними, переконливими та такими, що доводять вину обвинуваченого у спричиненні саме тілесних ушкоджень середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим даний доказ визнаний судом належним та допустимим. Доводи захисника обвинуваченого щодо незгоди з висновком вищевказаної експертизи є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Посилання апелянта на те, що експертизою було не вірно встановлено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого та на бездоказовість її висновків, колегія судді вважає неспроможними, оскільки в результаті дослідження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вказаного висновку експертів, суд приймає до уваги наукову спроможність тих принципових положень, якими керувалися експерти у своїх висновках і правильність застосованої ними методики дослідження, повноту та наукову обґрунтованість висновків, комплексність експертів (освіту, стаж роботи).

Таким чином, у колегії суддів не виникає сумнівів у правильності висновків експертів та взагалі відсутні об`єктивні підстави не довіряти результатам експертизи так як експертиза була проведена експертами, які мають відповідну кваліфікацію, а саме експертів вищої кваліфікаційної категорії за спеціальністю «судово-медична експертиза» та з урахуванням всіх необхідних методик дослідження.

Крім того, висновок експертів містить посилання на медичні документи, що були об`єктом експертного дослідження, а також перелік запитань, поставлених перед експертом. За наявності сумнівів щодо достовірності медичних документів, які були об`єктом експертного дослідження, сторона захисту, реалізуючи закріплені у статтях 22, 26 КПК України принципи змагальності й диспозитивності, на стадії дослідження доказів мала процесуальну можливість клопотати про надання відповідних документів, однак цього не зробила. Порушень порядку отримання наданих експерту для дослідження медичних документів не встановлено. Тому посилання захисника на стадії перегляду вироку на недопустимість висновку експерта є необґрунтованими.

Що стосується посилання апелянта на відсутність у матеріалах кримінального провадження попередження консультанта-рентгенолога, який залучався при проведенні комісійної судово-медичної експертизи, про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відомостей про його фах та досвід, то, як слушно було вказано судом першої інстанції, консультант-рентгенолог не є експертом та на нього не розповсюджується обов`язкова вимога ст. 70 КПК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Інші доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності комісійної експертизи вимогам, передбаченим ст.ст. 101-102 КПК України, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, які досліджували районним судом та яким надана детальна оцінка, викладена у оскаржуваному рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтував та належним чином мотивував рішення про кваліфікацію дій ОСОБА_7 саме за ч.1 ст. 122 КК України.

Що стосується клопотання апелянта про дослідження доказів в частині призначених та проведених по кримінальному провадженню судово-медичних експертиз та доказів цивільного позову, то колегія суддів вважає його безпідставним, оскільки в апеляційній скарзі не обґрунтовано те, що ці докази неповно чи з порушенням були досліджені судом першої інстанції. Фактично мотивація апелянта зводиться до переоцінки цих доказів, що само по собі не є умовою і підставою для повторного дослідження доказів.

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального провадження. Незгода сторони захисту з доказами по справі визнаних судом першої інстанції належними та допустимими та досліджених повно та без порушень, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для повторного дослідження вказаних в апеляційній скарзі доказів та розцінює дану вимогу захисника обвинуваченого як зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування апеляційного розгляду кримінального провадження.

Що стосується апеляційних вимог прокурора щодо м`якості призначеного покарання, колегія суддів враховує вимоги статті 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який згідно статті 12 КК України віднесений до категорії злочину середньої тяжкості, особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, працює, не одружений, дітей не має, за місцем фактичного мешкання характеризується позитивно, мешкає разом із батьками та сестрою, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також те, що обставин, які б пом`якшували покарання не вбачається.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ними нових злочинів.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Що стосується апеляційних вимог захисника про пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання та посилання на наявність у обвинуваченого працевлаштування в СФГ «ВЕЛБ» на посаді Тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва, на думку колегії суддів даний факт не є обов`язковою та безумовною підставою для пом`якшення останньому покарання.

Посилання апелянта, як на підставу пом`якшення обвинуваченому покарання на те, що останній визнав фактичні обставини справи не знайшли свого підтвердження та спростовуються поясненнями ОСОБА_7 , наданими у судовому засіданні, відповідно до яких, тілесні, ушкодженні, нанесені ним ОСОБА_9 є легкими. В частині обвинувачення щодо нанесення ним середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_9 він не згоден.

Крім того, судом першої інстанції взято до уваги факт часткового визнання ОСОБА_7 своєї вини у скоєному та обґрунтування свої зухвалі та протиправні дії аморальною поведінкою потерпілого.

Не залишився при призначенні покарання поза увагою і факт лише частково визнання обвинуваченим суми матеріальної та моральної шкоди та відсутність відомостей про те, що останній якимось чином намагався її компенсувати.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

Усі інші доводи апеляційних скарг в частині призначення покарання ОСОБА_7 як захисника так і прокурора не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та призначення обвинуваченому як більш м`якого так і більш тяжкого покарання з наведених апелянтами мотивів, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів не погоджується також із доводами апеляційної скарги захисника про необхідність виключення із суми визначеної судом першої інстанції матеріальної шкоди витрат, понесених ОСОБА_9 під час лікування в КЗОЗ «Валківська ЦРЛ з 21 08 2019 року по 29 08 2019 року, оскільки сума таких витрат обґрунтовано визначена судом першої інстанції, який при її визначені врахував надані позивачем фіскальні чеки.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підтвердження об`єктивними даними діагнозів лікарів під час вказаного лікування, спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме: виписним епікризом, виданим лікарем ОСОБА_18 та засвідченим завідувачем відділення ОСОБА_19 . КЗОЗ «Валківська центральна районна 29 08 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_9 було госпіталізовано до вказаного медичного закладу у плановому порядку з діагнозом посттравматична енцефалопатія з лікворно-венозною гіпертензією, вираженим астенічним синдромом, що є наслідком перенесеної у лютому 2019 році черепно-мозкової травми (т. 1 а.к.п 36).

Як вбачається з матеріалів справи, назви препаратів, що вказані у наданих потерпілим чекам повністю відповідають призначенням, вказаним у виписному епікризі, від 29 08 2019 року (т.1 а.к.п. 41, 44).

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що копії чеків лікарських препаратів наданих потерпілим, не відповідають лікарським призначенням ані обвинуваченим, ані його захисником надано не було.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної вимоги захисника щодо безпідставного стягнення на користь потерпілого ОСОБА_9 моральної шкоди, колегія суддів не погоджується з її доводами та вважає рішення суду першої інстанції в цій частині законним та обґрунтованим, а суму моральної шкоди виваженою та об`єктивною.

Так відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди, суд першої інстанції в повній мірі врахував тривалість та обсяг душевних страждань та тривалого фізичного болю, характер наслідків спричинених потерпілому ОСОБА_9 , який внаслідок протиправного діяння ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, за якими лікування та реабілітація продовжується і на даний час.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що отримавши неприємні зміни, що відбулися у формі обличчя ОСОБА_9 , окрім фізичного болю, останній тривалий час відчував приниження та пригнічення.

Визнаючи обґрунтованим розмір призначеної судом першої інстанції моральної шкоди, колегія суддів враховує необхідність тривалого лікування ОСОБА_9 , стану його здоров`я на теперішній час, порушення нормального та звичного способу життя хлопця, враховуючи його зовнішні зміни, що з часом зажили та ті зміни, які залишаються й на даний час, відсутність можливості повноцінного навчання, внаслідок завданих травм, а також враховує пасивну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу добровільного відшкодування спричиненої ним шкоди, який протягом тривалого періоду часу жодних спроб для відшкодування заподіяної шкоди у добровільному порядку не вжив.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні суми відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався принципами розумності та справедливості та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги потерпілого у повному обсязі, а саме у розмірі 130 000 грн.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни чи скасування вироку з підстав викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги прокурора та захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.2 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Валківського районного суду Харківської області від 28 01 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4