Справа № 461/185/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/134/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року, -

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
встановила:
цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рава-Руська, Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч.1 ст. 126 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 50 грн.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 не обирався.

На підставі ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 22 серпня 2016 року, у період часу з 20.30 год. по 21.00 год., перебуваючи поблизу буд. 33 на вул. Шептицьких у м. Львові, в процесі конфлікту, умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, наніс потерпілій ОСОБА_9 удар рукою по обличчю, чим завдав фізичного болю і не спричинив тілесного ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 покликається на те, що вирок суду є незаконним, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Наголошує, що фізичний біль, як ознака, з якою закон пов`язує підставу кримінальної відповідальності має суб`єктивно-об`єктивний характер. Попри надання переваги суб`єктивній складовій, як відчуття болю потерпілим, ця ознака має оцінюватись у сукупності із іншими ознаками та доказами, які можуть дати змогу оцінити ознаку фізичного болю з об`єктивної (незалежної) точки зору.

Акцентує, що відомості зазначені у протоколі проведення слідчого експерименту від 15 грудня 2016 року та висновку експерта № 2384-додатковим від 26 грудня 2016 року про травми лівої половини обличчя потерпілої ОСОБА_9 , на яку вказано у медичній довідці, не співпадають з її показаннями під час проведення слідчого експерименту за її участю, оскільки на фото № 4 остання вказує, як їй був нанесений удар по обличчю справа.

Звертає увагу на те, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що ОСОБА_6 жодних ударів та тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 не наносив. Натомість зазначили, що потерпіла ОСОБА_9 завдала удар ногою в пах ОСОБА_6 , про що не заперечила сама потерпіла під звукозапис у судовому засіданні, яке відбувалось 23 лютого 2017 року.

На думку апелянта, існують підстави для твердження про відсутність вчинення ОСОБА_6 відносно ОСОБА_9 насильницьких дій, за які ст. 126 КК України передбачена відповідальність, зокрема, з огляду на відсутність об`єктивної сторони складу злочину.

Покликається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку не було взято до уваги показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки суд вважав такі неконкретними та недеталізованими. Натомість, на підтвердження винуватості ОСОБА_6 суд покликався на показання свідка ОСОБА_14 про те, що коли вона вибігла на подвір`я, там вже нічого не відбувалось, зі слів потерпілої ОСОБА_15 свідку стало відомо, що потерпілу вдарив ОСОБА_6 .

Окрім цього, суд першої інстанції посилався на покази свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні пояснив, що між потерпілою та обвинуваченим виник конфлікт і наявність самого конфлікту суд першої інстанції вважав таким, що доводить вину обвинуваченого ОСОБА_6 .

Зазначає, що потерпіла ОСОБА_9 як на досудовому розслідуванні так і під час судового розгляду неодноразово змінювала свої показання, зокрема, це стосується як факту нанесення нею тілесних ушкоджень ОСОБА_6 так і механізму нанесення останнім їй тілесних ушкоджень.

Вважає неналежними доказами показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , оскільки вони є зацікавленими особами, перебувають у дружніх стосунках із потерпілою. Окрім цього, їх покази спростовуються матеріалами справи, однак незважаючи на вказані обставини покази саме цих свідків суд першої інстанції вважав такими, що доводять винуватість ОСОБА_6 .

Наголошує, що суд першої інстанції доводи сторони захисту щодо визнання висновку експерта № 1762 від 05 вересня 2016 року та додаткового висновку експерта № 2384 від 26 грудня 2016 року недопустимими доказами вважав безпідставними та такими, що не можуть суттєвим чином впливати на права та обов`язки сторін, оскільки, як зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному вироку, неспівпадіння показань потерпілої, були усунуті у судовому засіданні.

На думку апелянта, такий висновок суду є хибним, з огляду на те, що у висновку експерта № 1762 від 05 вересня 2016 року чітко зазначено про те, що даними огляду ОСОБА_9 тілесних ушкоджень не виявлено. Висновок експерта ґрунтується на підставі відомостей, вказаних у Довідці № 12139 від 22 серпня 2016 року травмпункту № 3 м. Львова. Додатковий висновок експерта № 2384 від 26 грудня 2016 року також містить посилання на вищезазначену Довідку, яка в матеріалах кримінального провадження відсутня.

Акцентує, що прокурор у судовому засіданні, як доказ, зазначену довідку не надав, і така не була відкрита стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України.

Просить скасувати вирок Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року та закрити щодо нього кримінальне провадження №0003785 від 23 серпня 2016 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та виступ його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду І інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана об`єктивна оцінка.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України є безпідставними, оскільки вони спростовуються рядом доказів, які визнані судом достовірними і належними.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_9 про те, що 22 серпня 2016 року, близько 20 год. 30 хв., під час конфлікту з ОСОБА_6 , останній правою рукою схопив її за шию, почав здавлювати, окрім цього, наніс їй удар долонею правої руки в ліву частину обличчя. Момент побиття тривав менше хвилини. При цьому були присутні ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Щодо протоколу слідчого експерименту, пояснила, що помилково вказувала сторону нанесення удару обвинуваченим по обличчю, оскільки сконцентрувалась на самому факті удару, перед проведенням слідчого експерименту і їй не було роз`яснено правил проведення такого. Окрім цього, слідчий не уточняв деталей. Розгубилася коли їй було поставлено ряд запитань через значний час після події злочину.

Свідок ОСОБА_17 ствердив, що ОСОБА_6 схопив ОСОБА_9 за шию та вдарив її один раз по обличчю, коли здавив їй шию, то вона відштовхнулася від нього. При нанесенні удару ОСОБА_6 стояв до нього обличчям.

Показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що 22 серпня 2016 року, близько 20.30 год. почувши крики, вибігла на подвір`я буд. АДРЕСА_2 , де була ОСОБА_9 у збудженому стані, зі слів якої, її вдарив обвинувачений ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що 22 серпня 2016 року, у період часу з 20.30 год. по 21.00 год., поблизу буд.33 на вул. Шептицьких у м. Львові, між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_9 , виник конфлікт, очевидцями якого були сусіди. На дворі була добра видимість попри те, що вже сутеніло.

Рядом письмових доказів, а саме: випискою № 12139 від 22 серпня 2016 року з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_9 ; висновком експерта №1762 від 05 вересня 2016 року; додатковим висновком експерта №2384 від 16 грудня 2016 року; частково даними протоколу проведення слідчого експерименту від 15 грудня 2016 року з фототаблицею; оглянутим в судовому засіданні відеозаписом з телефону LG G2 mins D618.

Показаннями в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_19 , який підтвердив висновок експертизи, зазначивши, що висновок складено на підставі медичної документації є об`єктивним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що показання потерпілої ОСОБА_9 та зазначених вище свідків послідовні, логічно пов`язані між собою, узгоджуються з висновком судово-медичного експерта та його показаннями в судовому засіданні, а також з іншими доказами по справі, які правильно покладені місцевим судом в основу обвинувального вироку.

Будь-яких підстав не довіряти зазначеним вище і наведеним у вироку доказам, колегія суддів не вбачає, оскільки вони не викликають сумнівів у їх достовірності і допустимості, а також у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім цього, колегія суддів приходить до висновку, що суд І інстанції вірно оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_6 про заперечення вини у вчиненні кримінального правопорушення, як спосіб захисту.

Також, колегія суддів вважає, що відчуття фізичного болю є суб`єктивним у кожної людини і факт завдання такого, оцінюється судом на підставі сукупності факторів, що давали потерпілій відчувати такий біль. Зокрема, ОСОБА_6 наніс удар потерпілій ОСОБА_9 рукою по обличчю, яка після цього зверталась до лікувального закладу.

При цьому, суд навів у своєму рішенні відповідні мотиви, чому та в якій частині не бере до уваги надані в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_20 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , а сприймає інші докази у кримінальному провадженні та бере їх до уваги, які, як зазначалося вище, у відповідності до положень кримінального процесуального закону були оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, в даному випадку обвинувального вироку суду.

Таким чином, у вироку суду встановлені і зазначені обставини злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, обґрунтована доведеність вини ОСОБА_6 у його вчиненні, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невстановлення зазначених у ній обставин і безпідставність визнання його винним у вчиненні цього злочину, не можуть бути визнані обґрунтованими, а відтак, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування вироку суду.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, то таке відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Крім цього, місцевий суд відповідно до вимог ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України підставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ч.2 ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 23 грудня 2019 року відносно останнього без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4