Постанова

іменем України
17 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 289/1185/19
провадження № 51-4705км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ухвалу Житомирського апеляційного суду від 25 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000321, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 березня 2006 року за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, звільненого умовно-достроково на невідбутий строк 9 місяців 24 дні,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Радомишльського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього певні обов`язки.
Згідно з вироком ОСОБА_6 , 7 липня 2019 року приблизно о 13:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля магазину «Продукти», який розташований по вул. Центральній у с. Потіївка Радомишльського району Житомирської області, діючи повторно, відкрито викрав належний ОСОБА_7 гаманець, чим спричинив потерпілій матеріальної шкоди на суму 5 000 грн.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі винного внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку прокурора, при призначенні покарання місцевим судом не надано належної оцінки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі засудженого та обставинам, що обтяжують покарання. Вказані порушення залишились поза увагою суду апеляційної інстанції, тому його рішення не відповідає вимогам ст. 419 КПК та підлягає скасуванню.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, та кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 186 КК прокурор у касаційній скарзі не оспорює.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про особу винного, котрий раніше притягувався до кримінальної відповідальності, за вчинення особливо тяжкого корисливого злочину, однак після умовно-дострокового звільнення тривалий час не скоював протиправних вчинків, задовільно характеризується за місцем проживання, зі слів неофіційно працевлаштований, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а обставиною, що його обтяжує вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Врахувавши наведені обставини в сукупності, місцевий суд призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ці ж самі обставини слугували мотивом суду про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки.
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який також врахував, що цивільний позов в даному провадженні не заявлявся, а шкода завдана потерпілій відшкодована.
Разом із тим, статтею 75 КК передбачено, зокрема, що в разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Погоджуючись із висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, апеляційний суд залишив поза увагою доводи прокурора зокрема про те, що засуджений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого корисливого злочину проти власності, при цьому маючи незняту та не погашену судимість в установленому законом порядку, на шлях виправлення не став й вчинив новий умисний злочин проти власності, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.
Наведені дані свідчать про наявність у ОСОБА_6 стійкої направленості умислу на вчинення кримінальних правопорушень та про відверте небажання останнього стати на шлях виправлення та неефективність застосування до нього вказаної норми кримінального закону, як заходу кримінально-правового впливу з метою попередження вчинення нових злочинів.
Крім того, судом також не взято до уваги доводи прокурора про те, що завдану шкоду було відшкодовано не засудженим, а вкрадені грошові кошти було виявлено та вилучено працівниками поліції, походження яких ОСОБА_6 пояснити не зміг, що підтверджується протоколом огляду від 7 липня 2019 року.
За наведених вище обставин колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК слід визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, м`яким покаранням, а протилежні висновки апеляційного суду в цій частині ухвали необґрунтованими відповідно до вимог ст. 419 КПК, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Отже, касаційну скаргу прокурора слід задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, який необхідно провести з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
За умови підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 у тому ж обсязі, призначене останньому покарання із застосуванням ст. 75 КК слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та м`яким покаранням.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 25 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3