Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6201/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
засудженого: ОСОБА_7 ,
захисника засудженого
ОСОБА_7 : ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 липня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відсутність у Конституції України та законах України у суду повноважень замінювати покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не суперечність застосуванню покарання у виді довічного позбавлення волі нормам міжнародного права, а тому на даний час у суду відсутні правові підстави для задоволення клопотання засудженого.

Зазначив, що ЄСПЛ визначив, які заходи повинна вжити Україна для виправлення ситуації з встановленим порушенням (вжити заходи загального характеру - впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі), при цьому Судом окремо обумовлено, що застосування довічного позбавлення волі будь-яким чином не суперечить вимогам Конвенції. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України суд України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також послався на те, що ЄСПЛ у своєму рішенні вказав, що стосується визнання порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з неможливістю скоротити строк довічного позбавлення волі заявника, Суд вважає, що саме визнання порушення і є достатньою справедливою сатисфакцією (п. 201).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, постановити нову, якою замінити засудженому ОСОБА_7 покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Посилається на те, що при постановленні ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 липня 2020 року судом не застосовано рішення Європейського суду з прав людини Пєтухов проти України, ст.28 Конституції України, ст.3 Європейської конвенції з прав людини.

Зазначає, що відсутність механізму у Кримінальному кодексі України не узгоджується із Конституцією України, Конвенцією та практикою Європейського суду з прав людини, які мають бути застосовані безпосередньо, оскільки вони мають вищу юридичну силу, аніж Кримінальний кодекс України.

В судовому засіданні захисник та засуджений доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, надали пояснення відповідні доводам апеляційної скарги.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що вироком Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2007 року ОСОБА_7 засуджено за ст.ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2 п.п. 1, 9, 12, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2007 року ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що підставою звернення засудженого до суду є рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не вважає переконливими та такими, що дають підстави для визнання ухвали суду незаконною.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

На даний час ч.1 ст.64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Так, ч.2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно та повно дослідив матеріали провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, у результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання захисника в апеляційній скарзі про неврахування судом при розгляді клопотання засудженого Конституції України, вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказаних ним рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України стосовно можливості здійснення шляхом заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на максимальний строк не належить до компетенції суду, а має бути врегульоване, перш за все, на законодавчому рівні.

За таких обставин доводи захисника ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст.404,407 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, в ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 липня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде проголошено 23.10.2020 о 14:10.

Судді: