ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №645/1287/16-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3493/20
Категорія: ч.ч.3, 5 ст.27, п.п.6, 11 ч.2 ст.115,
ч.1 ст.263, ч.1 ст.309, ч.1 ст.359 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 02 вересня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 , 1961 року народження, ОСОБА_9 , 1993 року народження, на 60 діб, до 31 жовтня 2020 року.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_11 посилається на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального Закону України, Конституції України, норм міжнародного права та практики ЄСПЛ. Указав, що повний текс ухвали про продовження строку тримання під вартою від 02 вересня 2020 року йому не було вручено, що на думку обвинуваченого, є порушенням ст.29 Конституції України, яка регламентує негайне звільнення особи, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не буде вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.Наголошує, що тяжкість передбаченого покарання за інкримінований злочин ще не є підставою для утримання особи під вартою. Також наголошує, що усі розумні строки розгляду даної справи порушені. Відзначив, що перебуває під вартою вже 5 років, що із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі складає 10 років. Зазначив, що пред`явлене обвинувачення є необґрунтованим і стороною обвинувачення не надано жодних доказів вчинення інкримінованого злочину. На думку ОСОБА_11 його обвинувачення є подвійним порушенням норм Конституції України та відповідних положень внутрішнього і міжнародного права. Просить ухвалу суду скасувати, розгляд його незаконного обвинувачення закрити та відшкодувати завдані йому збитки.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначив, що суд, в порушення вимог ч.3 ст.331 КПК України, а саме під час обговорення клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу стосовно ОСОБА_9 , незаконно поставив на обговорення питання щодо продовження тримання під вартою обох обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .. Крім того зазначив, що суд в порушення вимог ч.1 ст.199 КПК України вирішив питання про продовження строку тримання під вартою взагалі без клопотання прокурора. Указав, що в ухвалі суду, окрім тяжкості пред`явленої підозри, не зазначені ризики, які дають підстави вважати, що ОСОБА_9 може здійснити одну чи кілька із наведених дій як другу складову підстави обрання запобіжного заходу. Відзначив, що:

- ОСОБА_9 має постійне місце проживання у м.Харкові, де мешкає разом із своїми батьками, а тому посилання суду на відсутність міцних соціальних зав`язків є надуманими;

-на момент розгляду питання про продовження строку тримання під вартою всі свідки сторони обвинувачення були допитані, жодним із них не було заявлено про будь-який тиск на них з боку обвинувачених чи сторони захисту. Вважає, що постійне на протязі року посилання прокурора на кримінальне провадження за заявою свідка ОСОБА_12 про нібито здійснення на нього впливу з боку родичів ОСОБА_9 свідчить про те, що або розслідування по ньому не проводиться, або дало негативний (для заявника та прокуратури) результат;

-стороною обвинувачення не наведено факти чи обставини, які б свідчили про підготовку вчиняти ОСОБА_9 інші правопорушення чи продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення;

-відсутність у ОСОБА_9 офіційного працевлаштування не може бути поставлена в вину обвинуваченому. Указав, що останній він має вищу освіту, вільно володіє іноземною мовою, а тому існує висока вірогідність перспективи його офіційного працевлаштування. Крім того указав, що ОСОБА_9 раніше не судимий, служив у Збройних силах України, є учасником АТО, має позитивну характеристику з попереднього місця навчання;

- ОСОБА_9 є зацікавленим, щоб в процесі судового розгляду були об`єктивно та законно встановлені всі обставини, які є предметом даного кримінального провадження.

Наголосив, що ОСОБА_9 утримується під вартою з 07 жовтня 2015 року, станом на 02 вересня 2020 року, згідно норм ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838- VІІІ від 26.11.2015 року, строк тримання під вартою складає 9 років 9 місяців 20 днів. Просить ухвалу суду скасувати та змінити ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 наводить доводи та вимоги, аналогічні доводам та вимогам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та наголошує, що перебуває під вартою з 07 жовтня 2015 року, що згідно норм ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838- VІІІ від 26.11.2015 року становить 9 років 9 місяців 20 днів. Зазначив, що прокурор жодного разу при обранні та продовженні строку запобіжного заходу не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, навіть не навів обставин, які на це вказують. Відзначив, що він має постійне місце проживання, де мешкає разом із своїми батьками; раніше не судимий; служив у Збройних силах України; є учасником АТО; має позитивну характеристику з попереднього місця навчання; даних які б свідчили про наявність існування ризику впливу на свідків чи вчинення іншого кримінального правопорушення матеріали провадження не містять. Просить ухвалу суду скасувати та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_13 був належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, однак заяв та клопотань щодо участі у розгляді апеляційних скарг до суду не надходило і в апеляційній скарзі не зазначалось, у зв`язку із чим колегія суддів вважає за можливе розглядати провадження за відсутності ОСОБА_13 .

Доводи обвинуваченого ОСОБА_13 про необхідність закриття судом апеляційної інстанції кримінального провадження є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Зі змісту цих вимог закону слідує, що суд апеляційної інстанції має право закрити кримінальне провадження лише за результатами перегляду судових рішень, якими завершується судовий розгляд в суді першої інстанції, у тому числі якими встановлено винуватість особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглядається ухвала Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , колегія суддів позбавлена процесуальної можливості з`ясовувати питання щодо наявності чи відсутності передбачених ст.284 КПК України обставини для закриття кримінального провадження, оскільки судовий розгляд цього кримінального провадження не завершений.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні, у тому числі, особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3, 5 ст. 27, п.п. 6, 11 ч.2 ст. 115 КК України, а ОСОБА_9 - за п.п.6, 11 ч.2 ст. 115 КК України, за яке може бути призначене покарання, як до 15 років позбавлення волі, так і довічного позбавлення волі.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_14 , у тому числі, інкримінується організація та пособництво у вчиненні умисного вбивства з корисливих мотивів із передачею виконавцю вогнепальної зброї, яку раніше незаконно придбав і зберігав, а ОСОБА_9 інкримінується виконання замовного вбивства із корисливим мотивом та незаконне поводження зі зброєю, яка була знаряддям вчиненого злочину, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_9 не мають міцних соціальних зав`язків, ніде не працюють, що додатково підтверджує наявність ризику, що останні можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про відсутність доказів його вини, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Посилання захисника ОСОБА_7 на те, що обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий, має постійне місце проживання, де мешкає разом із своїми батьками, служив у Збройних силах України, є учасником АТО, має позитивну характеристику з попереднього місця навчання, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим ОСОБА_9 своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_15 та ОСОБА_9 їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відповідно до приписів ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою незалежно від наявності клопотань.

Зі змісту приписів цієї правої норми слідує, що обов`язкового подання прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою закон не вимагає, а враховуючи, що 07 вересня 2020 року закінчувався строк тримання обвинувачених під вартою, суд першої інстанції, відповідно до положень вищевказаної статті, розглянув у судовому засіданні 02 вересня 2020 року питання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 в цій частині позбавлені підстав.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про не вручення йому повного тексту оскаржуваної ухвали також позбавлені підстав.

Відповідно до приписів ч.3 ст.29 Конституції України, у разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.

Тобто, зазначеною нормою Конституції України передбачено можливість обмеження права людини на свободу у випадках необхідності запобігти злочинові чи його перепинити шляхом застосування тримання особи під вартою не більше сімдесяти двох годин - як тимчасовий запобіжний захід, який передбачений ч.2 ст.176 КПК України.
Що стосується продовженогоухвалою Московського районного суду м.Харкова від 02 вересня 2020 року строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 , то цей запобіжний захід до передбаченого ч.3 ст.29 Конституції України та ч.2 ст.176 КПК України тимчасового запобіжного заходу не відноситься.
Крім цього, згідно наданої суду інформації, переклад повного тексту ухвали Московського районного суду м.Харкова від 02 вересня 2020 року обвинувачений ОСОБА_11 отримав 24 вересня 2020 року.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 02 вересня 2020 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: