ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3132/20 Справа № 181/692/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_5 на ухвалу Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо
ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Межова, Межівського району, Дніпропетровської області, громадянки України, проживаючої без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ,
яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,
за участю:
секретаря - ОСОБА_7 ,
прокурорів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_6 ,
законного представника - ОСОБА_10 ,
захисника - ОСОБА_11 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Мотивуючи прийняте рішення суд послався на те, що ОСОБА_6 у період інкримінованого їй діяння страждала і в теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі стійкого та вираженого розладу особистості не уточненого ґенезу з епіактивністю по анамнезу, та з урахуванням її причетності до вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке має ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, дійшов висновку що, є всі підстави для застосування до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу змінити та виключити із мотивувальної частини ухвали посилання на спрямованість умислу, мету і мотив ОСОБА_6 при вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність. На думку прокурора, суд дійшов помилкового висновку, щодо наявності у свідомості ОСОБА_6 чітко сформованого умислу, у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому висновки суду про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону України про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів, які апеляційну скаргу підтримали, ОСОБА_6 , її представника та захисника, які не заперечували проти задоволення скарги прокурора, перевіривши матеріали провадження й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає їх обгрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 503 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.
В силу вимог ч. 1 ст. 505 КПК України, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру підлягають встановленню, зокрема, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.
Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України, суд, окрім іншого, з`ясовує: чи мало місце суспільно небезпечне діяння; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння особою.
Виходячи із передбачених ст. 19 КК України критеріїв, осудною є особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, тоді як неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
Згідно з положеннями статей 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.
Мотив злочину це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином.
Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб. Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини.
Враховуючи зазначене, особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.
Цих вимог закону судом не було дотримано в повному обсязі.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, зокрема, з висновку судово-психіатричного експерта №155 від 06.08.2020, ОСОБА_6 в період інкримінованого їй діяння страждала і в теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі стійкого та вираженого розладу особистості не уточненого ґенезу з епіактивністю по анамнезу.
Разом з цим, суд не врахував того факту, що здатність особи усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними, про що йдеться в апеляційній скарзі прокурора, є невід`ємною ознакою, що характеризує суб`єкт злочину лише за критерієм осудності. Зокрема, при вчиненні крадіжки винний усвідомлює, що він порушує право власності, таємно викрадає чуже майно і тим самим завдає потерпілому майнової шкоди. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
У випадку вчинення суспільно-небезпечного діяння у стані неосудності можливо вести мову лише про те, чи мало воно місце. В такому разі, умисел, мотив та мета, як вольові ознаки, виключаються, й мають місце лише тоді, коли особа здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Отже, вважати обґрунтованими висновки суду щодо наявності в діях ОСОБА_6 умислу та його спрямованості, мети і мотиву її дій при вчиненні суспільно-небезпечного діяння, колегія суддів не може та вважає слушними доводи прокурора щодо порушення судом першої інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Окрім того, при викладі фактичних обставин провадження, суд дійшов помилкового висновку, щодо наявності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, тоді як, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння.
При цьому, визнаючи її винуватою у вчиненні вказаного суспільного небезпечного діяння, суд як на доказ послався лише на покази ОСОБА_6 , не врахувавши того, що згідно вищенаведеного висновку судово-психіатричного експерта №155 від 06.08.2020, вона на той час та зараз перебувала в стані неосудності, який пов`язаний із відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, та з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву, тому її покази не можуть вважатися як належний та допустимий доказ.
Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України, до підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції належить істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно зі ст. 412 КПК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, на переконання колегії суддів, вищенаведене свідчить про допущення судом істотних порушеннь вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали суду ухвалити законне і обгрунтоване судове рішення.
Разом з тим, враховуючи положення ст. 404 КПК України, та те, що в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про зміну оскаржуваного рішення з певних підстав, та про постановлення нової ухвали не йдеться, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути допущені судом порушення та ухвалити своє рішення.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять зазначені порушення, й виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. 2 ч. 1 ст. 7, ст. 9 КПК України, згідно з якими до загальних засад кримінального провадження відносяться законність, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора та приходить до висновку про скасування ухвали з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно усунути вказані вище порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини провадження й прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4