ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2020 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1
cуддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4
за участі сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
перекладача ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000062 від 08 лютого 2020 року, за апеляційними скаргами: обвинуваченого ОСОБА_6 , діючого в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 червня 2020 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , молдованина, громадянина України, який не працює, із середньою освітою, не одруженого, судимого:

-14.03.2008 р. вироком Апеляційного суду Київської області за ч.4 ст.27,ч.4 ст. 187, ч.2 ст.189, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна;

-10.11.2014р. вироком Апеляційного суду Чернівецької області за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 червня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у вигляді у вигляді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
ЄУНСС: 715/930/20
НП:11-кп/822/382/20 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_10
Категорія: ч. 3 ст.185 КК України Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Міру запобіжного заходу залишено попередню тримання під вартою, а строк відбуття покарання обчислено з 08 лютого 2020 року.
Вирішено питання про долю речових доказів і судових витрат у даному кримінальному провадженні.
На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 , діючий в його інтересах захисник - адвокат ОСОБА_7 , та потерпілий ОСОБА_9 , кожен окремо, подали апеляційні скарги.
В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок районного суду скасувати та повернути матеріали кримінального провадження у суд першої інстанції.
Такі апеляційні вимоги обвинувачений обґрунтовує тим, що в суді першої інстанції не були допитані свідки, не було взято до уваги його характеристику за місцем проживання, а також стан його здоров`я та думку потерпілого ОСОБА_9 .
Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24.06.2020 року скасувати та винести виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 за ст.185 КК України.
На думку апелянта, вищевказаний вирок є незаконний і його належить скасувати у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а вина його підзахисного не доведена належними і допустимими доказами.
Вважає, що умисел ОСОБА_6 не був направлений на таємне викрадення чужого майна.
Зазначає і те, що в основу вироку суд поклав показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які вже засуджені за вчинений злочин, що ставить під сумнів їх правдивість. Більш того такі свідки були допитані в порядку ст. 225 КПК України, хоча під час судового засідання не було встановлено: які саме виняткові випадки сприяли таким допитам.
Крім вказаного вище, захисник ОСОБА_7 звертає увагу на те, що з боку працівників поліції мала місце провокація вчинення злочину.
Потерпілий ОСОБА_9 , в своїй апеляційній скарзі, не заперечуючи правильності кваліфікації та доведеності вини обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах, встановлених в санкції ч.3 ст.185 КК України.
На думку потерпілого ОСОБА_9 , призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим.
На апеляційну скаргу адвоката обвинуваченого ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 від прокурора Сторожинецької місцевої прокуратури Чернівецької області ОСОБА_5 надійшло заперечення, в якому він просив вказану вище апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Інших апеляційних скарг та заперечень від учасників судового провадження не надходило.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 , будучи раніше судимим, маючи не зняту і непогашену судимість, 08 лютого 2020 року близько о 02 год. 00 хв. діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб з громадянами ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (які засуджені вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14.04.2020 року), завідомо приготувавши знаряддя для вчинення злочину, а саме транспортний засіб марки «RENAULT LAGUNA» н.з. НОМЕР_1 та причіп марки «П-2» д.н.з. НОМЕР_2 , шляхом відкриття дерев`яних воріт, проникли до приміщення вівчарні, яка розташована в межах с. Коровія Глибоцького району Чернівецької області, та належить громадянину ОСОБА_9 , звідки таємно викрали вісім овець загальною вартістю 40000 грн., погрузивши їх до вищевказаних засобів, після чого залишили місце пригоди, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд.
В результаті вищевказаних незаконних дій потерпілому ОСОБА_9 заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 40000 грн.
В судове засідання потерпілий ОСОБА_9 не з`явився та про причини своєї неявки суд не повідомив, при цьому був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду даного кримінального провадження, що відповідно до ч.4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду.
Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити з підстав у них зазначених, а також їх думку щодо апеляційної скарги потерпілого, прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг та просив залишити вирок районного суду, як законний та обґрунтований, без змін, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційних скаргах та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Із зазначеної норми закону слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано в повній мірі.

При перевірці вироку місцевого суду апеляційним судом встановлено, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочині є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджений зібраними у встановленому законом порядку доказами, які ретельно досліджені, оцінені судом та детально викладені у вироку.

Незважаючи на повне невизнання своєї вини ОСОБА_6 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному з проникненням в інше приміщення, за кваліфікуючими ознаками: вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, підтверджується наданими стороною обвинувачення належними та допустимими доказами.

Так, на підтвердження встановлених ним фактичних обставин суд першої інстанції послався на показання потерпілого ОСОБА_9 , який, будучи попереджений про кримінальну відповідальність, в суді першої інстанції показав, що в ніч на 08 лютого 2020р. приблизно о 02 год. 30 хв. до нього в двір зайшли двоє працівників поліції, які повідомили про крадіжку його овець. Потім він на їх автомобілі проїхали в поле до автомобіля марки «Рено» з причіпом, який знаходився на відстані біля 2 км від вівчарні. На причіпі знаходились викрадені вівці. Він побачив, що ОСОБА_6 лежав в кайданках біля автомобіля. Після цього працівник поліції сів за кермо автомобіля і підвіз вівці, але не до вівчарні, оскільки була погана дорога, а десь біля одного кілометру до вівчарні і коли відпустили овець, то вони самі пішли до вівчарні, що свідчить про те, що це були його вівці, оскільки вони знали дорогу додому.

Крім того, показання потерпілого підтверджуються показаннями свідків: ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , наданими в суді першої інстанції, з яких вбачається, що в ніч на 08 лютого 2020 року в с.Коровія Глибоцького району Чернівецької області під час патрулювання вони зупинили авто марки «Рено» з причіпом, в салоні було троє осіб. Водій був гр.Румунії, на причіпі та в багажному відділенні автомобіля були вівці. ОСОБА_6 сидів на задньому пасажирському сидінні. Потім під`їхав спецпідрозділ «Корд», який затримав вказаних осіб.

Обставини, що мають значення для цього кримінального провадження, також підтверджуються заслуханими судом показаннями свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_12 , допитаних в порядку ст. 225 КПК України, які вказали на вчинення злочину спільно з ОСОБА_6 та його роль у вчинені злочину за попередньою змовою групою осіб.

Оскільки потерпілий ОСОБА_9 та вказані вище свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, то підстав сумніватись та недовіряти їм у колегії суддів немає. Крім того, їх показання в своїй сукупності узгоджуються між собою та з письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, є чіткими, послідовними й такими, що взаємодоповнюють один одного, тому, на думку колегії суддів, були вірно покладені в основу обвинувального вироку.

Дослідивши та оцінивши наведені докази, як окремо, так і в їх сукупності, з урахуванням приписів ст. 94 КПК України, районний суд вірно встановив, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального провадження знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду.

Будь - яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наведених у вироку доказів, не встановлено.

Невизнання вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочині слід розцінювати як спосіб його захисту з метою уникнення відповідальності за вчинене, оскільки його винуватість поза розумним сумнівом доведена сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення.

Що стосується доводів захисника адвоката ОСОБА_7 про неналежність письмових доказів, то такі були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав вірну оцінку у вироку, з якою погоджується й колегія суддів.

Так, твердження захисника ОСОБА_7 про неналежність довідки про середні ринкові ціни від 06.03.2020 року (а.с. 36) спростовуються показаннями потерпілого, який підтвердив вказану вартість овець. Більш того, як було вірно зазначено районним судом, стороною захисту ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду не заявлялось клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи, при цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст. 22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду, речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що у нього не було умислу викрадати овець, не знайшли свого підтвердження ні в суді першої ані в суді апеляційної інстанції та спростовуються дослідженими у суді першої інстанції доказами, зокрема показаннями свідків. Крім того, як вірно зазначено судом, обстановка та час вчинення злочину і обставини при яких було його вчинено свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не міг не усвідомлювати, що ним вчиняється саме крадіжка.

Доводи сторони захисту про те, що з боку працівників поліції була скоєна провокація злочину є ніщо іншим як припущенням та не підтверджується матеріалами справи.

Згідно зі ст. 225 КПК України у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я свідка чи потерпілого, їх тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит свідка чи потерпілого здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка, потерпілого в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження підставою для проведення допиту свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в порядку ст. 225 КПК України, відповідно до клопотання, яке міститься на арк. к.п. 145-146 у т.1 та на арк.к.п.162-163,т.1, а також ухвал Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22.04.2020 р.(а.к.п.148, 165 т.1), було те, що ОСОБА_6 здійснює психологічний тиск на свідків, крім того ОСОБА_14 являється громадянином Республіки Румунія та не має постійного місця проживання або реєстрації на території України, а також документів, які б надавали право йому постійного проживання на території України, а свідок ОСОБА_13 засуджений до відбування покарання у виді позбавлення волі.

Незгода сторони захисту із правовою оцінкою районним судом показань не є підставою для визнання їх неналежними чи недопустимими.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на те, що сторона захисту мала реальну можливість скористатись своїм правом на допит свідка під час досудового розслідування в судовому засіданні, проте обвинувачений ОСОБА_6 в ході судового засідання відмовився від участі в розгляді клопотання, а захисник адвокат ОСОБА_7 не прибув для участі в допиті, що у відповідності до абз. 2 ч.1 ст.225 КПК України, не перешкоджало проведенню такого допиту в судовому засіданні.

За таких обставин, на думку апеляційного суду, районний суд, скориставшись ч.4 ст.95 КПК України, прийшов до правильного висновку про можливість обґрунтування своїх висновків на показаннях, отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає, що воно призначено у відповідності з вимогами ст.ст. 50,65-67 КК України.
Так, діючи в межах своїх дискреційних повноважень, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , районним судом враховано тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких, особу винного, зокрема, його вік, посередню характеристику по місцю проживання, стан здоров`я, те що він неодружений, на обліках у лікарів не перебуває, майновий стан. Також районним судом враховано роль ОСОБА_6 у вчиненні злочину групою осіб, а також те, що потерпілий не має претензій до обвинуваченого і шкода йому відшкодована.
Зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення тяжких злочинів проти власності, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та під час дії запобіжного заходу у виді застави, застосованого щодо нього в іншому кримінальному провадженні, знову вчинив тяжкий корисливий злочин, колегія суддів вважає, що призначене реальне покарання у виді позбавлення волі, в наближених до мінімальних меж, встановлених в санкції ч. 3 ст. 185 КК України, буде цілком відповідати меті покарання, передбаченій в ст.50 КК України.
Що стосується позиції потерпілого ОСОБА_17 , який просив призначити ОСОБА_6 менш суворе покарання, то його думка була врахована судом першої інстанції, однак не є вирішальною і не може бути підставою для скасування по суті правильного судового рішення (Постанова ВС від 2 жовтня 2018 у справі № 752/8309/16-к).
На переконання колегії суддів, доводи викладені в апеляційній скарзі потерпілого про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість є безпідставними, оскільки таке покарання повністю відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації та є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
З огляду на вказані вище обставини, підстав для застосування вимог ст.ст.69,75 КК України немає.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вирок районного суду є законним і обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін, а подані апеляційні скарги без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ч.2 ст.376, ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_6 , діючого в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а ОСОБА_6 в той самий строк, з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3