ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2459/20 Справа № 205/5662/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8 (приймає участь в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про умовно дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 , ВСТАНОВИЛА:

Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду як незаконну, необґрунтовану, ухвалену з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, звільнити ОСОБА_8 від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зазначає, що засуджений за час відбування покарання непоправно втратив здоров`я, зазнав нелюдського поводження.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги посилається на рішення Європейського суду з прав людини, а саме по справі «Пєтухов проти України», яким встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції в частині застосування національними судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості перегляду справи з подальшим звільненням від покарання, положення Конвенції, Конституції України та Кримінального кодексу України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції зазначає, що клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду клопотань про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим КПК України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура, а для звільнення від відбування покарання на підставі ст.ст.80, 84 КК України, відсутні будь-які правові підстави.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника та засудженого, які підтримали доводи апеляційної скарги, та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів провадження вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2003 року ОСОБА_8 засуджено за п.п. 1, 6, 12, ст. 115, ч. 4 ст. 187 , ст. 304, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 20 січня 2004 року вирок суду залишено без зміни. Вирок набрав законної сили 20 січня 2004 року.

Посилання апеляційної скарги на те, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі порушує Конституцію України та чинні міжнародно-правові договори не заслуговує на увагу, оскільки довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та не являє собою порушення її статті 3.

Твердження апеляційної скарги щодо порушення принципу правової визначеності та верховенства права не є слушними, оскільки ОСОБА_8 засуджений за події, що мали місце у 2002 році, тоді як захисник обґрунтовує вказані доводи, посилаючись на законодавство, що було чинним до часу події.

Доводи апеляційної скарги щодо встановлення порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині застосування національними судами до осіб покарання у вигляді довічного позбавлення волі без можливості перегляду справ з подальшим звільненням від покарання не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року (справа 1-42/2004) : а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи.

На час розгляду апеляційної скарги в національному законодавстві України відсутній механізм звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, окрім як помилування, та наявності серйозного захворювання, несумісного з триманням під вартою.

Посилання захисника на те, що під час відбування покарання засуджений непоправно втратив здоров`я, колегія суддів вважає безпідставним, так як відомостей щодо погіршення стану здоров`я ОСОБА_8 до суду апеляційної інстанції не надано.
Доводи, що засуджений ОСОБА_8 під час перебування під вартою зазнав нелюдського поводження, є необґрунтованими, так як не підтверджуються матеріалами провадження.

В апеляційній скарзі захисника не містяться доводи щодо того, чому ОСОБА_8 підлягає звільненню, з урахуванням якої поведінки довічно ув`язненого і наявність прогресу, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

За таких обставин апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ___________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4