Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
20 жовтня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000211 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше не судимого, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_3 , мешканця АДРЕСА_4 , громадянина України, раніше не судимого, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та мешканця АДРЕСА_5 , раніше не судимого, обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_12 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_13 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, з призначенням покарання - три роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах терміном три роки, кожному.

Запобіжні заходи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередні - особисті зобов`язання із покладенням обов`язків повідомляти суд про зміну місця проживання, не відлучатися за межі населеного пункту, в якому вони фактично проживають, та прибувати за кожною вимогою до суду; відсторонення ОСОБА_7 від посади помічника оперуповноваженого Луцького ВП ГУНП у Волинській області.

Прийнято рішення рахувати строк відбуття покарання обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з моменту взяття їх під варту.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та постановлено стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на користь Луцької міської клінічної лікарні 1372 грн. понесених витрат на лікування потерпілого; на користь ОСОБА_12 - 1520 грн 11 коп. матеріальної шкоди та по 200000 грн з кожного в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , працюючи на посаді інспекторів патрульної служби Луцького міського відділу УМВС України у Волинській області, будучи службовими особами правоохоронних органів, що здійснюють функції представника влади, та згідно ч. 1 ст. 2 Закону України Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів, являючись працівниками правоохоронного органу, який відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, закінчивши несення служби з охорони громадського порядку в м. Луцьк, 13 липня 2015 року близько 01.00 год. прибули у фойе Луцького МВ УМВ України у Волинській області, що за адресою: м. Луцьк вул. Грибоєдова 2 Волинської області, де на той час перебував в стані алкогльного сп`яніння потерпілий ОСОБА_12 , котрий звинувачував присутніх працівників міліії у невжитті заходів до розкриття крадіжки його сумки з грішми та погрожував звільненням з роботи.

Вчиняючи такі дії, потерпілий ОСОБА_12 о 01 год. 34 хв. 30 с, знаходячись біля столу постового міліціонера, де перебував інспектор патрульної служби взводу № 3 роти ПС Луцького міськвідділу міліції ОСОБА_6 , взяв аркуш паперу, який останній притримував руками, після чого, ОСОБА_6 вдарив в ліве плече потерпілого ОСОБА_12 . Побачивши це, до них відразу підійшов інспектор патрульної служби Луцького МВ УМВС України у Волинській області - ОСОБА_7 , який, разом з ОСОБА_6 , почали виштовхувати потерпілого з приміщення Луцького МВ УМВС України у Волинській області, наближаючись до виходу. У зв`язку з тим, що потерпілий ОСОБА_14 не бажав залишати міськвідділ, продовжував пред`являти безпідставні претензії, розмахувати руками, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, останні почали застосовувати до нього заходи фізичного впливу, зокрема заламувати руки за спину.

О 01:34:47 год. до них приєднався інспектор патрульної служби кінолог взводу №2 роти патрульної служби старший сержант міліції - ОСОБА_5 .

В подальшому, о 01:35:12 год. всі перемістилися у коридор, що веде з фойє до виходу у внутрішній двір, де ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжили застосовувати до ОСОБА_12 заходи фізичного впливу щодо потерпілого ОСОБА_12 , заподіявши йому численні легкі тілесні ушкодження та фізичний біль.

У пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 127 КК України ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виправдано за відсутністю в діях обвинувачених складу кримінального правопорушення ( в ред. 2012 року).

У поданих на вирок суду апеляційних скаргах:

Прокурор, покликаючись на безпідставне виправдання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та призначення за ч. 2 ст. 365 КК України надто м`якого покарання, доводить, що досудовим розслідуванням у відповідності до норм КПК України, зібрано достатньо доказів вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК України, які є належними і допустимими, у зв`язку з чим просить скасувати вирок, висновки якого не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, як незаконний, і постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 винними за ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України з призначенням покарання кожному: за ч. 2 ст. 127 КК України шість років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 365 КК України п`ять років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки. На підставі ст. 70 КК України призначити остаточне покарання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 шість років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки.

Потерпілий ОСОБА_12 , не оспорюючи вирок в частині засудження ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК України, покликаючись на норми міжнародного та національного законодавства щодо визначення поняття катування, жорстокого й нелюдського поводження, вважає вирок незаконним в частині виправдання обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 127 КК України, оскільки вважає, що в діях обвинувачених вбачається склад даного кримінального правопорушення.

Просить вирок в частині виправдання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 127 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнати винними за ч. 2 ст. 127 КК України та обрати їм покарання в межах санкції даної статті, задовольнивши в повному об`ємі і його позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди за вчинення злочинів щодо нього.

Захисник адвокат ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку і закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. При цьому вказує, що суд обґрунтував оскаржуваний вирок висновками, які, на його думку, не відповідають фактичним обставинам справи, і доводить, що всі докази в їх сукупності засвідчують лише факт опору ОСОБА_12 працівникам міліції, а не винність ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині, тому не можуть бути визнані належними та допустимими, покликаючись на неповноту судового розгляду. Вказує, що судом залишено поза увагою протиправну агресивну провокаційну поведінку ОСОБА_12 , показання якого покладено в основу обвинувального вироку, не вірно надана оцінка відеоматеріалам та покадровим фото, з яких слідує, що ОСОБА_12 поводиться агресивно і саме його дії спричинили відривання погонів з форменного одягу ОСОБА_5 , як і не взято до уваги факт, що ОСОБА_12 вирвав з рук ОСОБА_6 службовий документ і нищив його та протиправними діями ОСОБА_12 . ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини 5-ї п`ясної кістки лівої руки. Вказує, що судом проігноровано показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 співробітників міліції, які спростували покази потерпілого ОСОБА_12 , котрий з метою уникнення відповідальності за свою протиправну поведінку давав неправидиві показання, внаслідок чого у вироку відсутнє відповідне обґрунтування, чому суд надав первагу одним доказам над іншими.

Захисник-адвокат ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , покликаючись на незаконність і необґрунтованість вироку суду першої інстанції, доводить, що в основу обвинувального вироку, фактично, покладено показання потерпілого ОСОБА_12 , натомість не надана оцінка показанням обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які застосовували до потерпілого фізичну силу, яка полягала у загинанні рук останнього за спину, ударів гумовими кийками по тілу у дозволені місця, виключно з метою припинення активного опору під час скоєння ОСОБА_12 хуліганських дій, та лише коли їхньому життю та здоров`ю загрожувала небезпека. Стверджує, що суд, при з`ясуванні фактичних обставин справи, не правильно встановив правовідносини, мотив та умисел обвинувачених, не врахувавши вчинення ОСОБА_12 адміністративних правопорушень, дії якого в подальшому кваліфіковані за ст. 345 КК України, так і неправомірної поведінки потерпілого. Зокрема, не розкрив змісту протиправної поведінки ОСОБА_12 , об`єкту його протиправних посягань, ступінь суспільної небезпеки вчинених дій для життя та здоров`я ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , не давши оцінки наявності кримінального провадження щодо ОСОБА_12 за ст. 345 КК України, у якому обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 мають статус потерпілих. Зазначає, що судом не надана правова оцінка діям обвинувачених щодо підстав, умов і меж застосування заходів фізичного впливу, як працівниками міліції, у зв`язку із вчиненням ОСОБА_12 нападу на ОСОБА_5 , який (потерпілий) в коридорі Луцького МВ, викручуючи за палець руку, душив ОСОБА_5 ліктем, притискаючи до стіни, що реально загрожувало житттю працівника міліції механічною асфіксією, та умисно заподіяв ОСОБА_6 тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Просить вирок скасувати в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК України та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 365 КК України.

Захисник-адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , покликаючись на незаконність і необґрунтованість вироку суду першої інстанції, вказує, що суд обґрунтував оскаржуваний вирок висновками, які не відповідають фактичним обставинам справи, та доказами, яким суд не вірно надав правову оцінку. Доводить, що ОСОБА_5 не зрозуміло, в чому його обвинувачують, оскільки пред`явлене органом досудового розслідування обвинувачення за ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України є не чітко сформульованим, внаслідок чого порушено його право на захист, що було підставою для повернення обвинувального прокурору. Зазначає, що застосовані заходи фізичного впливу ОСОБА_5 відповідали обстановці, яка склалася, були адекватними і достатніми для припинення правопорушення з боку потерпілого. Крім того, вказує, що судом залишено поза увагою обставини, згідно яких ОСОБА_12 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчиняв опір працівникам міліції, погрожував їм та членам їх сім`ї, викручував руки, душив та наносив удари.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_5 в інкримінованих йому злочинах, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України, у зв`язку з недоведеністю в діях обвинуваченого складу кримінальних правопорушень.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу лише в частині призначення більш суворого покарання за ч. 2 ст. 365 КК України і відмовився від підтримання апеляційної скарги, що стосується обвинувачення за ч. 2 ст. 127 КК України, потерпілого ОСОБА_12 та його представника адвоката ОСОБА_13 на підтримання поданої потерпілим та прокурором апеляційної скарги, доводи захисників-адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на підтримання поданих апеляційних скарг, з доводами яких погоджуються і обвинувачені, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника-адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_12 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора відхиленню.

За змістом кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, як зобов`язаний перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Положення ч. 1 ст. 404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права tantum devolutum quatum appellatum («скільки скарги - стільки рішення»). Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, однак, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 404 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд досліджує докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Отже, відсутність клопотання про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, встановлених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим, згідно норм матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом, відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд має розглянути питання, чи був процес справедливим в цілому, включаючи апеляційне провадження та спосіб отримання доказів (справа Салов проти України від 06.09.2005 року).

При ухваленні вироку суди повинні керуватися положеннями ст. 374 КПК України, що регулює питання змісту вироку.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, в мотивувальній частині вироку обов`язково зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази напідтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Суд повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України, що вирішуються судом при постановленні вироку. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути обов`язково мотивованим у вироку, у якому не допускається застосування формулювань, які свідчать про припущення суду і викликають сумнів у достовірності доказів.
Однак, суд першої інстанції зазначених вимог закону належним чином не дотримався, оскільки при розгляді провадження та винесення вироку допустив істотне порушення вимог кримінального-процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційній інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, відповідно до обвинувального акта, затвердженого прокурором прокуратури Волинської області від 26 січня 2016 року, який надійшов до Луцького міськрайонного суду Волинської області 03 лютого 2016 року, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувалися у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 127 КК України, а саме, у перевищенні влади та службових повноважень, яке супроводжувалося насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями та катуванні, тобто умисному заподіянні сильного фізичного болю, шляхом нанесення побоїв та інших насильницьких дій з метою покарати потерпілого за дії, скоєні ним, а також примусити вчинити дії, що суперечать волі потерпілого.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 15 лютого 2016 року обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні повернуто прокурору з мотивів невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, зокрема, фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, не відповідають кваліфікації кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченим, що позбавляє суд у подальшому, у разі доведення винуватості обвинувачених у скоєнні злочинів, прийняти законне рішення, яка апеляційною інстанцією від 31 березня 2016 року залишена без змін, з підтвердженням неналежного сформулювання пред`явленого обвинувачення.
В суді першої інстанції під час судового розгляду 12 вересня 2016 року прокурором повторно відбулася зміна обвинувачення в порядку ст. 338 КПК України.

При розгляді провадження суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши всі письмові і речові докази, переглянувши відеоматеріали, послідовно виклавши у змісті вироку показання обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_12 та свідків, не надав їм належної правової оцінки, і за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, на порушення вимог закону, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Як вбачається з вироку, винність обвинувачених суд обгрунтував лише показаннями потерпілого ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які не були присутніми при протиправних діях потерпілого, а знають про подію лише зі слів останнього, проігнорувавши покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 та ОСОБА_19 працівників міліції, які вказували на агресивність та протиправність поведінки ОСОБА_12 , спростовуючи таким чином його показання.

Під час судового слідства обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 своєї вини не визнали, однак не заперечували факту застосування фізичної сили до потерпілого ОСОБА_12 , яка полягала у загинанні рук, нанесенні ударів гумовими кийками по тілу у дозволені місця, виключно з метою припинення активного опору під час скоєння ОСОБА_12 , котрий перебував в стані алкогольного сп`яніня, хуліганських дій.

При цьому, судом не надано відповідної оцінки діям потерпілого ОСОБА_12 , який перебував в нетверезому стані, мотиву та умислу дій обвинувачених, як не надано оцінки і факту незакритого провадження щодо ОСОБА_12 за ст. 345 КК України, де він має статус обвинуваченого, а обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_23 статус потерпілих.

Визнаючи, що правовою основою застосування працівниками правоохоронних органів внутрішніх справ заходів фізичного впливу та спеціальних заходів є ЗУ Про міліцію, посилаючись на права та обов`язки працівників міліції, зазначних у вказаному Законі, суд не взяв до уваги, що відповідно до ст. 11 цього Закону працівникам міліції надається право вимагати від громадян і службових осіб, які порушують громадський порядок, припинення правопорушень та дій, що перешкоджають здійсненню повноважень міліції, виносити на місці усне попередження особам, які допустили малозначні адміністративні порушення, а в разі виконання зазначених вимог застосовувати передбачені цим законом заходи примусу.

Тому, судом, на думку колегії суддів, не перевірено правомірність застосування обвинуваченими щодо потерпілого заходів фізичного впливу та спеціальних заходів, визначених ЗУ Про міліцію.

Безпідставно відхилено судом і клопотання про проведення слідчого експерименту за участі потерпілого та обвинувачених для з`ясування і розмежування дій обвинувачених щодо потерпілого, в тому числі, не розмежовано нанесення тілесних ушкоджень, як і залишено поза увагою наявність тілесних ушкоджень в обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді закритого перелому середньої третини п`ятої п`ясної кістки лівої руки, що відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Під час допиту експерта ОСОБА_24 , яка за клопотанням сторони обвинувачення допитувалася в суді для роз`яснення висновку судово-медичної екпертизи № 1157 від 30 вересня 2015 року, експерт підтвердила, що більш повно з`ясувати механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених на тілі ОСОБА_12 , та розмежувати дії обвинувачених можливо за умови проведення слідчого експерименту, про що наголошують апелянти, а також більш конкретно відповідсти на питання щодо характеристик травмуючих предметів, що на розгляд експертів не виносилося.

Водночас, хто конкретно, в який момент і яким способом застосовував спецзасоби гумові кийки по відношенню до потерпілого у вироку не конкретизовано та не розмежовано.

При апеляційному розгляді встановлено, що 13.07.2016 року в ЄРДР внесено відомості щодо ОСОБА_12 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345 КК України, кінцеве рішення за яким не прийняте, а 04.09.2015 року в ЄРДР внесено відомості за ст. 365 КК України стосовно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає, що одним і тим же подіям, які відбувалися в один і той же час, в одному і тому ж місці, за участю обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_12 , в яких особи мають статус обвинувачених і навпаки потерпілих, повинна бути надана відповідна оцінка в чітких і переконливих судженнях, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Не надано відповідної оцінки і рапорту старшого слідчого СВ прокуратури Волинської області ОСОБА_25 , затвердженого начальником СВ прокуратури, на ім`я заступника прокурора Волинської області, від 17.07.2016 року, яким підтверджено, що доводи заявника ( ОСОБА_12 ) слід розцінити, як спосіб самозахисту від можливого притягнення до встановленої законом відповідальності. Виходячи із наявних в матеріалах обставин, працівники міліції застосували спеціальні засоби і заходи фізичного впливу за наявності достатніх для цього приводів і підстав, відповідно до ЗУ Про міліцію, для припинення протиправних дій ОСОБА_12 .

Цим та іншими офіційними документами підтверджується, що по даному факту проводилася перевірка прокуратурою Волинської області щодо встановлення правовідносин адміністративного та кримінального правового характеру, що виникли між учасниками кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що суд припустився припущень щодо місця нанесення обвинуваченими потерпілому тілесних ушкоджень та їхньої обізнаності щодо розміщення відеокамер в коридорі приміщення Луцького МВ, зазначивши, що обвинувачені двічі переміщали ОСОБА_12 з фойе в приміщення МВ, у якому ведеться відеоспостереження, до коридору, який веде до входу у внутрішній двір, де відсутні камери, оскільки таких показів обвинувачені в суді першої інстанції не надавали.
Відповідно до положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені істотні порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження вищевказаних обставин кримінального провадження, оскільки з огляду на зміст мотивувальної частини вироку, ці обставини під час кримінального провадження в суді першої інстанції встановлені не були, і апелянти при апеляційному розгляді таких клопотань не заявляли.

Враховуючи наведене, вирок суду не може вважатися законним та обґрунтованим, і підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції належить усунути вказані істотні порушення кримінального-процесуального закону, дати належну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам з точки зору їх допустимості і належності, перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, і в залежності від встановленого, прийняти відповідне процесуальне рішення.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника-адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_12 задовольнити частково. В задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2016 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити попередній особисте зобов`язання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Рівненського
апеляційного суду ОСОБА_1 . 23.10.2020 року