ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/1295/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 643/9058/20 Доповідач ОСОБА_2
Категорія : в порядку КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
власника майна - адвоката ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
1.Банківські картки: № НОМЕР_1 Приват Банк - картка Юніора, строком дії до 08/22;
Картка Приват Банк - ключ до рахунку № НОМЕР_2 зі строком дії до 10/21;
Золота Універсальна картка Приват Банк № НОМЕР_3 , строком дії до 07/21;
Золота картка Універсальна Приват Банк № НОМЕР_4 , строком дії 04/22;
2. Записну книжку із нотатками та чорновими записами - зеленого кольору «2015»;
3. Мобільні телефони: TM «Samsung», сірого кольору, ІМЕІ №1 НОМЕР_5 ; ІMЕI №2 - НОМЕР_6 , s/n НОМЕР_7 ; TM «Sony», ІМЕІ №1 НОМЕР_8 , ІМЕІ №2 - НОМЕР_9 .
В іншій частині в задоволенні клопотання про арешт майна відмовлено, з зобов`язанням повернуто майно, в арешті якого відмовлено, особі, у якої його було вилучено, дозволивши органу досудового розслідування вилучити (скопіювати) інформацію, наявну в речах та електронних системах (носіях, комп`ютерах), в арешті яких відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 , в інтересах власника майна ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання про арешт майна. В обґрунтування апеляційної скарги адвокат посилався на відсутність доказів, що арештовані предмети містять ознаки речових доказів у даному кримінальному провадженні. Мобільні телефони, банківські картки та записна книжка не можуть бути знаряддям злочину. Також ухвала не містить доводів щодо наявності між співучасниками злочинної діяльності телефонного зв`язку за допомогою телефонів, які були вилучені. Доводи стосовно вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 будь-якого протиправного діяння відсутні, про підозру їм не повідомлялось, кримінальне провадження відносно них не відкривалось. В клопотанні слідчого не вказані відомості на доказ того, яким чином вилучені предмети відносяться до кримінального правопорушення і доказом якого злочину вони є і чи підлягає конфіскації, не вказано підстав і мети арешту. А тому вважає, що слідчому судді необхідно було відмовити у задоволенні клопотання.
Прокурор в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України, думки апелянту, колегія суддів постановила рішення щодо проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2020 року за відсутності прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Вислухавши доповідь судді, пояснення апелянта, який підтримав свої вимоги і просив їх задовольнити, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
В ході виконання доручення слідчого встановлені особи, безпосередньо причетні до злочинної групи, яка здійснює виготовлення та збут фальсифікованої алкогольної продукції, на яку у подальшому наносяться підроблені марки акцизного податку України. До вказаної діяльності причетні, крім інших, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
03.06.2020 на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 07.05.2020 під час обшуку житла за місцем проживання ОСОБА_7 виявлено та вилучено флеш-накопичувач металевий прямокутний, системний блок ТМ «Prime» чорного кольору, номер nFPO-450-12J4-0450Jl218520404, банківські картки, номера яких зазначені в клопотанні слідчого на а.с. 3, записна книжка із нотатками та чорновими записами, планшет LenоVо, ІМЕІ - НОМЕР_10 , мобільний телефон ТМ «Samsung», сірого кольору ІМЕІ №1 НОМЕР_5 ; ІMЕI №2 - НОМЕР_6 , s/n НОМЕР_7 , який належить ОСОБА_10 та мобільний телефон TM «Sony», ІМЕІ №1 НОМЕР_8 , ІМЕІ №2 - НОМЕР_9 .
Слідчий зазначає, що вказане майно є тимчасово вилученим, є достатні підстави вважати, що воно підшукано, виготовлено, пристосовано чи використовувалось як засоби чи знаряддя кримінального правопорушення та зберегло на собі його сліди. З метою запобігання його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, та відчуження збереження як речових доказів, слідчий просила накласти арешт на вказане майно.
Приймаючи рішення про накладення арешту на банківські картки, мобільні телефони та записну книжку та, відмовляючи в задоволенні клопотання слідчого в частині накладення арешту на комп`ютерну техніку та флеш-накопичувач, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що прокурором та слідчим доведено, що майно, на яке судом накладено арешт відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України і ознакам тимчасового вилученого майна, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, є підстави вважати, що це майно є доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення. Незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт вказаного майна в подальшому може перешкодити кримінальному провадженню. При цьому, слідчий суддя вважав необґрунтованими підстави для арешту на комп`ютерну техніку та флеш-накопичувач, оскільки здатність їх самих по собі і наявної в них інформації виступати доказами, не доведені ані слідчим в клопотанні, ані прокурором в судовому засіданні, як не доведено і те, що необхідною умовою проведення експертного дослідження наявної в них інформації є надання самої комп`ютерної техніки. При цьому, відомостей про те, що під час обшуку слідчий, прокурор чи спеціаліст здійснювали первинний огляд чи дослідження комп`ютерної технічки на предмет знаходження в ній інформації, що може виступати доказом кримінального правопорушення, відповідний протокол не має.
З вказаними висновками слідчого судді погоджується і колегія суддів, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилучених банківських карток, мобільних телефонів та записної книжки ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити на собі сліди скоєння кримінального правопорушення або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для даного кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування в тому числі для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.
З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту вказаного майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (визначено п.п. 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden.)
Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.
Судова колегія враховує, що вказаний захід забезпечення майна є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на фактичних відомостях кримінального провадження. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує певну особу з можливістю арешту такого майна.
За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.
Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И ЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2020 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді