Справа № № 585/2495/20
Номер провадження 1-в/585/235/20
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
03 грудня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Ромни клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м?яким у виді позбавлення волі на певний строк,

ВСТАНОВИВ:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_4 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 12.03.2003 року з клопотанням, в якому просить замінити йому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахувати відбутий строк до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.

Клопотання мотивоване тим, що на сьогоднішній день він відбув 18 років та 4 місяці довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше своє тримання під вартою вважає таки, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини з наступних підстав. Зокрема, заявник посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 року у справі «Пєтухов проти України №2» (справа №41216/13), ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини як джерело права», ст. 9 Конституції України, ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів., ст.5, ч.3 ст. 74 Кримінального кодексу України. Як зазначає засуджений його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій формі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 підтримав своє клопотання, посилаючись на викладені в ньому підстави.

Захисник ОСОБА_5 підтримав позицію засудженого.
Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання засудженого,оскільки останнє не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Представник ДУ «Роменська виправна колонія №56» до суду не з?явився, в заяві до суду клопотав про розгляд справи без його участі, щодо задоволення клопотання заперечував. Зокрема, як зазначив представник колонії у відповідно до положень ст. 82 ч.1 КК України, передбачена лише можливість заміни покарання у виді обмеження волі або позбавлення на певний строк більш м?яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, даним законом не передбачена. Також, відповідно до п.3 ч.4 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м?яким щодо осіб, засуджених за вчинення умисних особливо тяжких злочинів, можлива за умови фактичного відбуття ними не менше двох третин строку покарання, призначеного судом. Такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України (позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п?ятнадцяти років). Покарання ж у вигляді довічного позбавлення волі, призначене у відповіднсоті до ст. 64 КК України не має строкового виміру, а тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м?яким є неможливим.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання, враховуючи наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений 12 березня 2003 року за вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 12.03.2003 року справа №1-3/2003 р. за ч.4 ст. 187, п.п.4, 6, 12 ч.2 ст. 115, ст. 70, ст. 71 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна. Запобіжний захід засудженому ОСОБА_4 залишено тримання під вартою, строк відбування покарання відраховувати з 15.05.2002 року. Зазначений вирок набрав законної сили 30.09.2003 року (а.с.9-47, 55 ос. спр.).

Згідно довідки ДУ «Роменська виправна колонія №56» засуджений ОСОБА_4 станом на 03.12.2020 року відбув 20 р. 6 м-ц 2 дн.

Відповідно до ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно п.п. 3.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м?яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Таким чином, ОСОБА_4 засудженому до довічного позбавлення волі не можливо замінити невідбуту частину покарання більш м?яким згідно ст. 82 КК України.

Законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
Також, відповідно до п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 222015, помилування засуджених здійснюється у виді заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцятим п?яти років. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після прийняття рішення відповідним судом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 зазначено, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Таким чином, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину.
У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи. Зокрема, в рішенні у справі Sawoniuk v. United Kingdom(№ 63716/00) (Савонюк проти Сполученого Королівства) від 29 травня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що питання про відповідність строку позбавлення волі тяжкості злочину виходить поза межі сфери дії Конвенції.
У статтях 27, 28 Конституції України визначений обов`язок держави забезпечувати ефективну систему національного захисту конституційних прав людини, в тому числі, шляхом розроблення відповідного нормативно-правового регулювання. Тому, на думку ЄСПЛ, той факт, що засуджена особа відбуває тривалий термін ув`язнення, не зменшує позитивного зобов`язання держави щодо захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи утримувати під вартою довічно ув`язнених до тих пір, поки вони залишаються небезпечними (див., наприклад, «Майорано та інші проти Італії» (Маіоrаnо аnd Оhеrsvs Italy) пункт 49).
Засуджений ОСОБА_4 у своєму клопотанні посилається на рішення «Петухов проти України №2».

Так, Європейський Суд у своєму рішення «Петухов проти України №2» постановив, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. В розділі V цього, рішення Європейський Суд зазначив: «Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням. Суд повторює, що відповідно до статті 46 Конвенції Високі Договірні Сторони взяли на себе зобов`язання виконувати остаточні рішення Суду в усіх справах, в яких вони є сторонами, а Комітет міністрів Ради Європи здійснює нагляд за їхнім виконанням. З цього випливає, що рішення, в якому Суд встановив порушення, юридично зобов`язує державу-відповідача не просто виплатити відповідним особам суми справедливої сатисфакції, присуджені за статтею 41 Конвенції, але й вжити заходи загального та/або індивідуального характеру під наглядом Комітету міністрів. Держава зобов`язана вживати такі заходи також щодо інших осіб, ситуація яких аналогічна ситуації заявника, зокрема, шляхом усунення проблем, які призвели до таких висновків Суду. Порушення статті 3 Конвенції, яке Суд встановив у цій справі у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі було таким, яке не можливо було скоротити, впливає на багатьох людей. На розгляді Суду перебувають більше шістдесяти аналогічних заяв і можливо буде подано багато інших. Тому перед розглядом індивідуальних вимог заявника щодо справедливої сатисфакції за статтею 41 Конвенції Суд бажає розглянути, якими можуть бути наслідки для держави-відповідача відповідно до статті 46 Конвенції. Суд повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить статті 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Тим не менш, Суд зазначає, що оскільки ця справа стосується питання, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду. (п.190-194 рішення ЄС «Петухов проти України (№ 2) 09.09.2019 http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-191703).

Таким чином, встановлені Європейським Судом порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського Суду з прав людини у справах проти України, шляхом реформи покарання у виді довічного позбавлення волі.

Більше того,у п. 168 рішення «Петухов проти України №2» ЄС наголосив на принципах та висновках, які наведені у згаданому рішенні у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункти 103, 122, нещодавно узагальнені в рішенні у справі «Мюррей проти Нідерландів» [ВП] (Murray v. Netherlands) [GC], заява №10511/10, пункти 99, 100, ЄСПЛ 2016). Зазначивши,що «Конвенція не забороняє застосування покарання у видідовічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути dejure та defacto скоротним таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання. Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому наразі полягає акцент у політиці країн Європи щодо обрання покарань, як це відображено у практиці Договірних держав, відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, та відповідних міжнародних документах (див. згадане рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункти 59 81)».

З урахуванням тієї обставини, що на момент розгляду даної справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, суд позбавлений можливості розглянути питання щодо відповідності довічного позбавлення волі ОСОБА_4 міжнародним стандартам, яке засуджений порушує у своєму клопотанні.
За таких обставин, керуючись ст.ст. 82, 87 Кримінального кодексу України, ст. 151 КВК України, ст.ст. 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м?яким, за вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 12.03.2003 року справа №1-3/2003 р., більш м`яким у виді позбавлення волі на певний строк, відмовити.

На ухвалу суду протягом семи днів з дня її оголошення прокурором, засудженим,- з дня отримання, може бути подано апеляції до Сумського апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Повний текст ухвали складено 08.12.2020 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1