Провадження №1-кп/331/188/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4
представника потерпілого адвоката ОСОБА_5
захисника адвоката ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у судовому засіданні у залі суду в м. Запоріжжя клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 про визнання доказів очевидно недопустимими у порядку ч. 2 ст. 89 КПК України, подане у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000098 від 25.07.2018 року, відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч.2 ст. 365 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України.
Під час судового розгляду захисник ОСОБА_6 звернувся до суду із письмовим клопотанням про визнання доказів недопустимими. В обґрунтування клопотання зазначає, що докази у кримінальному провадженні №0000098 отримані внаслідок порушення територіальної та предметної підслідності. Клопотання обґрунтоване тим, що досудове розслідування по вищевказаному кримінальному провадженню розпочате першим заступником керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , шляхом внесення відомостей до ЄРДР за результатами перевірки по заяві ОСОБА_4 , який є потерпілим по кримінальному провадженню №0000098. У відповідності до заяви ОСОБА_4 кримінальне правопорушення відносно нього вчинене на території Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області і саме працівниками поліції, які проводили перевірку по факту його перебування у відділку поліції. Тобто на момент внесення відомостей до ЄРДР, було достеменно встановлено, що підозрюваними по цій справі є працівники поліції Олександрівського ВП. Але, не зважаючи на такі очевидні обставини, перший заступник керівника Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_8 , вирішує, що досудове розслідування по цьому кримінальному провадженню повинні проводити слідчі Олександрівського ВП. Протягом року, починаючи з 25.07.2018 р. і до 24.07.2019 р. (дата винесення постанови про передачу матеріалів кримінального провадження за підслідністю та доручення проведення досудового розслідування Територіальному управлінню ДБР у м. Мелітополь), досудове розслідування по кримінальному провадженню здійснювалось з порушенням визначеної ст. 216 КПК України підслідності. Захисник заявив, що досудове розслідування у відношенні працівника правоохоронного органу мали проводити лише слідчі органів ДБР України. У зв`язку із вищевикладеним, захисник просив визнати недопустимими докази, отримані за період з 25.07.2018 року до 24.07.2019 року, які такі, що отримані не уповноваженими суб`єктами. Також просив визнати такі доказі очевидно недопустимими на підставі положень ч. 2 ст. 89 КПК України та повернути їх прокурору.

Обвинувачений підтримав доводи захисника.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, пояснив, що підслідність за СВ Олександрівського ВП ДВН ГУ НП в Запорізькій області була визначена відповідною постановою прокурора, а тому норми кримінального процесуального законодавства не були порушені. Після того, як фактично почав свою роботу Територіальний відділ Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі, подальше досудове розслідування кримінального провадження проводилося слідчими цього органу.

Потерпілий разом із своїм представником заперечували проти задоволення клопотання, також зазначили про відсутність порушень процесуального закону під час збиранні доказів про очевидну недопустимість яких зазначає захисник.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання та матеріали справи, суд приходить до наступного.

Клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала (ст.350 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з вимогами ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання (ч.ч.2, 3 ст.87 КПК України).
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані (ч.4 ст.87 КПК України).
Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими (ст.89 КПК України).
Статтею 94КПК України передбачено, що суд, зокрема, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Подаючи суду клопотання про очевидну недопустимість учасник судового провадження (у даному випадку захисник) не може керуватись тільки підставами недопустимості, встановленими ст. 87 КПК України, а має довести наявність критерію очевидності. Тобто особа, яка звертається із клопотанням, повинна вказати на обставини та очевидні недоліки та порушення КПК України при збиранні доказу, що беззаперечно свідчить про недопустимість такого доказу, без проведення його аналізу у взаємозв`язку із іншими доказами.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
Фактично, подане захисником клопотання вимагає від суду проведення аналізу сукупності доказів у кримінальному провадженні (такі дії проводяться судом у нарадчій кімнаті при винесенні рішення по суті), а тому не містить доказів очевидної недопустимості доказів, про які зазначено у клопотанні. З огляду на викладене, питання щодо допустимості вказаних доказів, в силу вимог ч.1 ст.89 КПК України, буде вирішено у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення за наслідками розгляду кримінального провадження, із наданням оцінки цим доказам у сукупності з усіма доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Керуючись ст.ст. 84, 89, 94,369-372 КПК України

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про визнання очевидно недопустимими письмових доказів у порядку ч. 2 ст. 89 КПК України відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст складено та оголошено 11.02.2021.

Суддя ОСОБА_1