Номер провадження: 11-кп/813/352/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисниці ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисниці адвокатки ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 13.02.2018 у кримінальному провадженні №0001546, внесеному до ЄРДР 28.06.2017, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Одесі, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , судимого:

1)07.05.2001 Приморським районним судом м. Одеси за ст. ст. 141 ч. 2, 140 ч. 1, 42 КК України (1960 року) до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнений 07.11.2002 року за відбуттям строку покарання;

2)06.08.2004 Приморським районним судом м. Одеси за ст. 185 ч. 2 КК України до 1 року 5 місяців позбавлення волі, звільнений 20.09.2004 за відбуттям строку покарання;

3)16.04.2007 Приморським районним судом м. Одеси за ст. ст. 190 ч. 2, 185 ч. 2, 70 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 11.02.2009 на підставі постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 03.02.2009 на підставі Закону України «Про амністію» від 12.12.2008;

4)10.09.2010 Малиновським районним судом м. Одеси за ст. 190 ч. 2 КК України до 1 року обмеження волі, звільнений 28.10.2010 за відбуттям строку покарання;

5)17.02.2012 Приморським районним судом м. Одеси за ст. 185 ч. 2 КК України до 1 року позбавлення волі, звільнений 09.11.2012 за відбуттям строку покарання;

6)19.06.2014 Приморським районним судом м. Одеси за ст. 186 ч. 2 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 05.07.2016 за відбуттям строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_7 залишено незмінним тримання під вартою в ДУ ОУВП №21.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбутого ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі зарахований строк його попереднього ув`язнення з 28.06.2017 до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів по справі,-

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 28 червня 2017 року приблизно о 15 годині ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку №24 по вул. Комітетська в м. Одесі, діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, маючи умисел на заволодіння чужим майном, наблизився до потерпілої ОСОБА_9 і відкрито викрав у неї майно шляхом ривку зірвав з шиї золотий ланцюжок вартістю 10 000 грн., після чого з місця події втік, розпорядившись викраденим на свій розсуд і спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Вказаними умисними діями, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно, ОСОБА_7 скоїв грабіж злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погоджуючись з вказаним вироком, обвинувачений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, виправдати його за ч. 2 ст. 186 КК України.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що справа відносно нього сфальсифікована, в ході досудового розслідування та судового слідства не здобуто ні одного доказу, який би підтверджував винуватість ОСОБА_7 ; докази, на які послався у своєму висновку районний суд, а саме: протоколи пред`явлення для впізнання особи та предметів є недопустимими; крім цього, зазначає, що в ході досудового розслідування до нього застосовувалися заходи фізичного і психологічного тиску.

Захисниця обвинуваченого адвокатка ОСОБА_8 подала уточнену апеляційну скаргу, в якій просить дослідити докази, що підтверджують доводи її апеляційної скарги, оскаржений вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянтка зазначає, що в кримінальній справі відсутні докази, які б підтверджували винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині. Посилання у вироку на показання потерпілої ОСОБА_9 є невірним, інші докази, на які послався у своєму висновку районний суд, а саме: протоколи пред`явлення для впізнання особи та предметів є недопустимими, так як зазначені слідчі дії проводились в порушення вимог КПК України, крім цього, показання свідка ОСОБА_10 не можуть бути визнані належним та допустимим доказом, так як вони не відкривались стороні захисту під час досудового розслідування. Також, апелянт зазначає, що під час затримання та доставлення до відділу поліції, обвинувачений ОСОБА_7 знаходився в стані абстистенції, так як є наркозалежним, лікарі йому не викликались, та у обвинуваченого вимагались свідчення.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача; думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржений вирок без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Положеннями ст. 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисниці адвокатки ОСОБА_8 про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, порушення права на захист обвинуваченого, а також невідповідності висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд визнає необґрунтованими з таких підстав.

Суд першої інстанції у вироку вірно зазначив, що незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтверджується долученими до матеріалів кримінального провадження та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , а також письмовими доказами, дослідженими безпосередньо судом в судовому засіданні: заявою про вчинення злочину ОСОБА_9 від 28.06.2017 (а. с. 39), протоколом пред`явлення особи для впізнання від 28.06.2017 (а. с. 40-43), медичними довідками (а. с. 49-51), протоколом огляду місця події від 30.06.2017 (а. с. 52-54), протоколом огляду предмету від 30.06.2017 (а. с. 56-57), протоколом пред`явлення речей для впізнання від 30.06.2017 (а. с. 58-63).

Вищевказані докази були повно, всебічно та об`єктивно оцінені судом першої інстанції з точки зору їх узгодженості та взаємозв`язку, внаслідок чого районний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Апеляційний суд визнає безпідставними доводи апеляційних скарг про те, що під час досудового розслідування було порушено права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 , в зв`язку з тим, що йому не надавався захисник, а також, що його стан здоров`я був важким, однак йому не надавалася медична допомога.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження 28.06.2017 та 18.07.2017 підозрюваному ОСОБА_7 роз`яснено його право на захист (а. с. 8, 9).

Під час затримання ОСОБА_7 йому було надано захисника (а. с. 44-46).

Також постановою слідчого СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 20.07.2017 ОСОБА_7 призначено захисника (а. с. 11).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що право на захист підозрюваного ОСОБА_7 під час досудового розслідування порушено не було.

Під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_7 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції було дотримано право на захист обвинуваченого ОСОБА_7 , так як у нього була присутня захисниця.

Відповідно до довідок медичного огляду від 28.06.2017 та 29.06.2017 підозрюваний ОСОБА_7 був оглянутий лікарями КУ «Міська клінічна лікарня №1» (а. с. 49-51).

В зв`язку з цим, апеляційний суд вважає, що підозрюваному ОСОБА_7 було забезпечено право на медичний огляд та, за наявності у нього тяжкого стану здоров`я, йому було б надано медичну допомогу.

Крім цього, під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції не було письмових заяв ОСОБА_7 про порушення його права на захист, шляхом ненадання йому захисника та медичної допомоги.

Доводи апеляційних скарг про відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, апеляційний суд визнає такими, що не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вироком районного суду, під час судового розгляду в суді першої інстанції безпосередньо досліджено показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків: ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Зазначені показання є логічними, переконливими, послідовними, такими, що повністю узгоджуються між собою та іншими матеріалами кримінального провадження, а також відсутні обставини, які б ставили їх під сумнів.

Доводи апеляційної скарги захисниці обвинуваченого ОСОБА_7 про те, висновки районного суду щодо показань ОСОБА_9 не відповідають дійсності, так як остання зазначила, що ланцюжок у неї зірвали позаду, а тому вона не могла бачити обличчя ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає необґрунтованими, так як з журналу судового засідання суду першої інстанції від 12.10.2017 вбачається що потерпіла ОСОБА_9 зазначила, що дійсно спочатку ланцюжок у неї намагався чоловік зірвати знаходячись позаду, а потім він став попереду неї, перед обличчям, та зірвав повністю її ланцюжок, після чого утік. Також з показань потерпілої вбачається, що вона запам`ятала очі обвинуваченого (а. с. 98-104).

Обвинувачений ОСОБА_7 , в суді першої інстанції, зазначив, що в потерпілої нема підстав оговорювати його (а. с. 103).

Крім цього, показання потерпілої ОСОБА_9 про вчинення відносно неї злочину ОСОБА_7 , узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 , який затримав ОСОБА_7 безпосередньо після вчинення злочину, бачив у останнього в руці шматок ланцюжка, а також бачив як обвинувачений поклав шматок ланцюжка до роту та проковтнув його (а. с. 94-97).

Також апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що показання свідка ОСОБА_10 є допустимим та належним доказом, з приводу того, що при наданні доказу у виді показань свідка ОСОБА_10 прокурором було дотримані вимоги ч. 8 ст. 95, ч. 11 ст. 290 КПК України щодо відкриття сторонами одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, а сам свідок не надавав покази стосовно пояснень ОСОБА_7 працівникам правоохоронного органу щодо обставин вчинення злочину, тому вони не є показаннями з чужих слів, що визначені ч. 7 ст. 97 КПК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального провадження на підставі повного та об`єктивного дослідження письмових доказів, а саме: заяви про вчинення злочину ОСОБА_9 від 28.06.2017 (а. с. 39), протоколу пред`явлення особи для впізнання від 28.06.2017 (а. с. 40-43), медичних довідок (а. с. 49-51), протоколу огляду місця події від 30.06.2017 (а. с. 52-54), протоколу огляду предмету від 30.06.2017 (а. с. 56-57), протоколу пред`явлення речей для впізнання від 30.06.2017 (а. с. 58-63).

Районний суд вірно не погодився з доводами сторони захисту про недопустимість протоколу пред`явлення особи для впізнання як доказу, так як перед пред`явленням особи для впізнання слідчий виконав вимоги ст. 228 КПК України: з`ясував у потерпілої, чи може вона впізнати особу, якою вчинено грабіж, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу. До цього слідчим було проведено допит потерпілої, під час якого з`ясовано прикмети особи, які запам`ятала потерпіла. Як видно з протоколу та з фототаблиці, ОСОБА_7 був пред`явлений серед трьох чоловіків, які не мали з ним різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі (всі четверо одягнені у футболки, з них троє - у шорти довжиною до коліна). При цьому потерпіла впізнала саме ОСОБА_7 і вказала на нього, зазначивши такі ознаки: зріст, тілобудова, одяг, риси обличчя (а. с. 40-43).

Таким чином, районний суд вірно прийшов до висновку, що відсутні обставини, які б свідчили про грубі порушення вимог ст. ст. 228, 231 КПК України, а також передбачені положеннями ст. 87 КПК України, які б могли потягнути визнання протоколу пред`явлення особи для впізнання недопустимим доказом.

Крім цього, апеляційний суд приймає до уваги, що пред`явлення особи для впізнання проводилось в той же день, коли вчинено кримінальне правопорушення, що свідчить про дійсну можливість впізнання потерпілою особи, яка вчинила злочин відносно неї.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави не визнавати протокол пред`явлення речей для впізнання від 30.06.2017, а саме - отриманого від Горбаня ланцюжка потерпілою, недопустимим доказом, оскільки він відповідає вимогам ст. 231 КПК України. Обставини складення протоколу судом не перевірялись, клопотань про це сторонами не заявлялось. Однак, у зв`язку з суперечливістю встановлених в суді першої інстанції обставин, щодо участі потерпілої у проведенні зазначеної слідчої дії та обставин складення протоколу, районний суд вірно не прийняв до уваги інформацію, що міститься у цьому протоколі, і не використав її як достовірний доказ.

Разом з цим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що потерпіла під час досудового розслідування впізнала саме свій ланцюжок, так як під час огляду доданої до протоколу фототаблиці в судовому засіданні ОСОБА_9 вказала серед інших зображень на зображення свого ланцюжка та пояснила, що отримала від слідчого саме викрадений у неї ОСОБА_7 ланцюжок, при цьому серед ознак, за якими вона впізнає ланцюжок, потерпіла зазначила: довжина, особливий вид плетіння та оригінальна застібка, яка була пошкоджена обвинуваченим під час ривку (а. с. 102).

Доводи апеляційної скарги захисниці про те, що матеріалами кримінального провадження не встановлено звідки у слідчого взявся ланцюжок потерпілої, апеляційний суд визнає необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з матеріалами справи, після затримання 28.06.2017 ОСОБА_7 був доставлений до КУ «Одеська клінічна лікарня № 1», де оглянутий лікарями. В результаті огляду в порожнині шлунку ОСОБА_7 було виявлено чужорідне тіло металевої густини, проекція якого на рентгенограмі виглядає розміром приблизно 3,5х1,5 см, за результатами чого складено довідки (а. с. 49-51), і узгоджуються з показами свідка ОСОБА_11 про те, що обвинувачений проковтнув викрадений ланцюжок під час затримання, та з показами свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_7 самостійно видав ланцюжок слідчому. 30.06.2017 слідчим було оглянуто ланцюжок із золота добровільно виданий ОСОБА_7 , про що зазначено в протоколі огляду місця події ( а. с. 52-54, 56-57).

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що показання ОСОБА_7 про те, що він не вчиняв злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та, що він проковтнув не ланцюжок потерпілої, а фольгу з наркотичним засобом, є такими, що не відповідають дійсності і дані в межах обраної обвинуваченим лінії захисту. Так як показання обвинуваченого спростовуються дослідженими доказами: показаннями потерпілої ОСОБА_9 про те, що чоловік, схожий на ОСОБА_7 зірвав у неї ланцюжок і втік; показаннями свідка ОСОБА_11 , який бачив шматок ланцюжка, що стискав у руці обвинувачений, а також спостерігав, як ОСОБА_7 поклав його до рота і проковтнув; показаннями свідка ОСОБА_10 про видачу ланцюжка слідчому ОСОБА_7 .

Також районним судом вірно не визнано допустимим доказом заяву ОСОБА_7 від 30.06.2017 про добровільну видачу ланцюжка, оскільки цей документ не відповідає вимогам ст. 99 КПК України (а. с. 55).

Доводи апеляційної скарги захисниці про те, що відомості про вчинений злочин відносно ОСОБА_9 внесено до ЄРДР 28.06.2017 о 19.24, а слідчі дії проводились з моменту затримання ОСОБА_7 , а саме з 15.00 години, апеляційний суд визнає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до витягу з кримінального провадження №0001546, відомості про вчинений відносно ОСОБА_9 злочин внесено до ЄРДР 28.06.2017 о 19.24 годині, усі слідчі дії проводились після внесення відомостей до ЄРДР (а. с. 36).

Фактичний час затримання 28.06.2017 о 15.30 годині, підстави затримання: якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа вчинила злочин. Старшим слідчим СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області затримано ОСОБА_7 28.06.2017 о 20.30 годині, про що складено протокол про затримання (а. с. 44-46).

Відомостей щодо проведення слідчих дій до внесення відомостей до ЄРДР матеріали кримінального провадження не містять, стороною захисту також не надано доказів щодо зазначених доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив надані сторонами докази та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Районний суд вірно прийшов до висновку, що досліджені і викладені у вироку докази сторони обвинувачення є достовірними, переконливими і такими, що узгоджуються між собою. Доводи обвинуваченого щодо його непричетності до вчинення інкримінованого злочину, з огляду на досліджені докази, є непереконливими, і районний суд вірно розцінив їх такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За результатами апеляційного розгляду апеляційним судом не встановлено передбачених ч. 2 ст. 412 КПК України істотних порушень кримінального процесуального закону під час судового розгляду провадження, як і інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які хоч і не зазначені в ч. 2 ст. 412 КПК України, однак перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити повторно обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Згідно матеріалів справи усі зазначені в апеляційних скаргах доводи сторони захисту досліджувались судом першої інстанції, висновки по ним обґрунтовані та вмотивовані у вироку районного суду.

В апеляційному суді від учасників судового провадження не надходили клопотання щодо повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, а так само щодо дослідження нових доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що районним судом усі заявлені учасниками процесу докази досліджені в повному обсязі, та доведено винуватість обвинуваченого, обставини вчинення злочину в повній мірі відповідають матеріалам справи, встановленим районним судом, і дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки ОСОБА_7 вчинив грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 районний суд згідно з вимогами ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та призначив ОСОБА_7 в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, яке є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Підстав для зміни вироку в частині призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, оскільки апеляційні скарги не містить у собі достатніх підстав для зміни або скасування вироку районного суду, та судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при ухвалені вироку, апеляційний суд вважає необхідним вирок районного суду залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисниці залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, Одеський апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисниці адвокатки ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 13.02.2018 у кримінальному провадженні №0001546, внесеному до ЄРДР 28.06.2017, відносно ОСОБА_7 , засудженого за ч. 2 ст. 186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4