КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 19 листопада 2020 року апеляційну скаргу з доповненням захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 вересня 2020 року,

за участі:
захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НПУ ОСОБА_7 , накладено арешт на тимчасово вилучене майно 26 серпня 2020 року у період часу з 14 год. 20 хв. до 15 год. 12 хв. на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року в ході проведення обшуку автомобіля «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Машинобудівна, біля буд. 11, а саме на автомобіль «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 ; ніж з дерев`яною рукояткою в шкіряному чохлі.
Не погоджуючись з таким рішенням, захисник ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого.
Апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, постановлену в результаті одностороннього розгляду матеріалів клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_6 , без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, необхідних для прийняття вмотивованого рішення. Окрім того, слідчим суддею порушено вимоги статті 22 КПК України, зокрема принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Зазначає, що володільцем арештованого майна є ОСОБА_6 , який немає процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченого або засудженого в рамках кримінального провадження №0001113, відтак, відсутні правові підстави для накладення арешту на його майно. Окрім того, нормами чинного кримінального процесуального закону не передбачено накладення арешту на майно третьої особи, в порядку п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.
Як стверджує захисник, слідчим у клопотанні не доведено, що тимчасово вилучене майно має відношення до кримінального провадження.
В доповненнях до апеляційної скарги захисник звертає увагу на те, що слідчий належним чином не підтвердив той факт, що автомобіль та ніж, на які накладено арешт набуті кримінально протиправним шляхом, є знаряддям кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або місять інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Окрім того, апелянт наголошує на тому, що клопотання про арешт тимчасово вилученого майна подано з порушенням вимог ст. 64-2 КПК України, відповідно до якої лише прокурор вправі звернутися з клопотанням про арешт майна третьої особи.
В судове засідання прокурор не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, хоча про час та місце судового засідання повідомлений увстановленому законом порядку, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисник ОСОБА_5 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 13 грудня 2019 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001113, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 2 ст. 317 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 26 серпня 2020 у період часу з 14 год. 20 хв. до 15 год. 12 хв. на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.08.2020 проведено обшук автомобіля «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Машинобудівна, біля буд. 11.
У ході обшуку вилучено майно, у тому числі таке, що не передбачене ухвалою суду про надання дозволу на проведення обшуку, однак має значення для встановлення істини по кримінальному провадженню, зокрема:
- автомобіль «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 ;

- ніж з дерев`яною рукояткою в шкіряному чохлі.

Цього ж дня вказане майно визнане речовим доказом у кримінальному провадженні.
28 серпня 2020 року старший слідчий в ОВС ГСУ НПУ України ОСОБА_7 , за погодженням прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на вказане тимчасово вилучене майно.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 вересня 2020 року вказане клопотання задоволено.

Однак, колегія суддів не погоджується з рішенням слідчого судді, виходячи з наступного.
Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.
Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України речові докази є одним із процесуальних джерел доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 98 цього Кодексу, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Однак зазначених вимог закону слідчим суддею та слідчим, який звернувся із клопотанням про арешт майна, не дотримано.

Так, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, слідчим не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, належним чином не перевірено обґрунтованість клопотання та не оцінено ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Зокрема, посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно 26 серпня 2020 року в ході проведення обшуку автомобіля «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Машинобудівна, біля буд. 11, а саме вказаний автомобіль та ніж з дерев`яною рукояткою в шкіряному чохлі, слідчий не зазначив, яке відношення до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 2 ст. 317 КК України має це майно.
Жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучене майно, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, надані до суду матеріали провадження не містять.
Автомобіль «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 , належить ОСОБА_6 , який немає процесуального статусу у кримінальному провадженні № 0001113 , в межах якого накладено арешт на автомобіль.
Дослідивши надані матеріали, колегія суддів не знаходить обґрунтованих та переконливих даних, які б давали підстави вважати, що вказаний автомобіль, який належить ОСОБА_6 , може бути використаний як доказ у кримінальному провадженні № 0001113 .
Відтак, посилання на те, що автомобіль марки BMW 316I, є речовим доказом, є формальними, оскільки не зазначено за якими саме ознаками вказаний автомобіль відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України.
Наведене свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на вказане майно з метою забезпечення збереження речових доказів, на яку посилається орган досудового розслідування та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, оскільки слідчим не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.
Окрім того, з клопотання про арешт майна до слідчого судді звернувсястарший слідчий в ОВС ГСУ НПУ ОСОБА_7 , що суперечить вимогам ч. 2 ст. 64-2 КПК України, в якій чітко зазначено, що з даним клопотанням має право звертатися лише прокурор.
На підставі викладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді в частині накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_6 підлягає скасуванню як незаконна, а апеляційна - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у цій частині у задоволенні клопотання слідчого за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.
Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , - задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 вересня 2020 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НПУ ОСОБА_7 , та накладено арешт на тимчасово вилучене майно 26 серпня 2020 року у період часу з 14 год. 20 хв. до 15 год. 12 хв. на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року в ході проведення обшуку автомобіля «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Машинобудівна, біля буд. 11, а саме на автомобіль «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 ; ніж з дерев`яною рукояткою в шкіряному чохлі, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НПУ ОСОБА_7 , про накладення арешту на тимчасово вилучене майно 26 серпня 2020 року у період часу з 14 год. 20 хв. до 15 год. 12 хв. на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року в ході проведення обшуку автомобіля «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 за адресою: м. Київ, вул. Машинобудівна, біля буд. 11, а саме на автомобіль «BMW 316I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 ; ніж з дерев`яною рукояткою в шкіряному чохлі.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_10 ОСОБА_3 ОСОБА_2

Єдиний унікальний 757/36910/20-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_11
Провадження № 11сс/824/4970/2020 Доповідач ОСОБА_10
Категорія ст.170 КПК України