Ухвала
Іменем України
21 січня 2021 року
м. Київ
справа № 623/2109/19
провадження № 51-2372 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 серпня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року,
встановив:
За вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 серпня 2019 року ОСОБА_4 засуджено: за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вказаний вирок місцевого суду без змін.

У касаційній скарзі засуджена просить зазначені судові рішення змінити та призначити їй покарання з урахуванням положень ст. 75 КК України, посилаючись на те, що зазначені судові рішення підлягають зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість. Свої вимоги обгрунтовує тим, що при призначенні їй покарання судами не взято до уваги обставин, що пом`якшують покарання та не в повній мірі було враховано, її особу, зокрема те, що: за місцем проживання вона характеризується добре, має сім`ю, заміжня, не офіційно працевлаштована, на обліках в наркодиспансері та психдиспансері не перебувала, а також думку потерпілого щодо призначення їй покарання. Зазначає, що суд належним чином не мотивував необхідності призначення їй покарання у виді реального позбавлення волі та неможливості застосування до неї положень ст. 75 КК України.
Крім того, в поданій скарзі, засуджена порушує питання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, у зв`язку з тим, що Харківським слідчим ізолятором, з невідомих їй причин, її касаційна скарга, яку вона подала у строк визначений КПК України через канцелярію установи, про що вона надає талон-підтвердження з Харківського слідчого ізолятора, не була надіслана до Верховного Суду.
Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ст. 426 КПК України, касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо судом буде визначено поважність причин його пропуску.
Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені скаржником.

Колегія суддів, перевіривши доводи заяви засудженої, вважає, що строк на касаційне оскарження має бути поновлений, оскільки встановлено поважність причин його пропуску.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України та правильності кваліфікації її дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 6573 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченій покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, інший до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченої, яка офіційно не працевлаштована, заміжня, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має непогашену судимість, за місцем проживання характеризується посередньо, а також те, що у потерпілого відсутні вимоги до неї. Також судом врахований зміст досудової доповіді органу пробації про те, що виправленняОСОБА_4 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства та є високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення.
Крім того, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої, суд визнав: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої шкоди. Обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, рецедив злочинів.

Врахувавши конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченої та обставин, що пом?якшують і обтяжують покарання, суд дійшов до переконання що ОСОБА_4 має бути призначене покарання саме у виді позбавлення волі.

Апеляційний суд, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що покарання, призначене обвинуваченій, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується й суд касаційної інстанції.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженої відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до неї, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженій покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

В той же час, касаційна скарга засудженої не містить конкретного обґрунтування такого істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, яке перешкодило чи могло перешкодити суду першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412414 КПК України, а відтак й необхідності зміни судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженої та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Заяву засудженої ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
Поновити засудженій ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 серпня 2019 року та ухвали Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 серпня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3