Справа № 739/1483/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/475/20
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Остер, Козелецького району Чернігівської області, засудженого 19.12.1997 року Черкаським обласним судом за ст.ст.17, 81 ч.2, 17, 117 ч.2, 198-1 ч.2, 142 ч.2, ч.3, 208, 93 п.п. «а», «е», «з» КК України (в редакції 1960 року) до покарання, з урахуванням постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року, у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного майна,

відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення конституційних та основоположних прав людини в частині права на свободу.

Місцевий суд зазначив, що вирок Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року та постанова Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року щодо ОСОБА_8 набули законної сили та почали виконуватись з моменту набрання ними чинності, а тому строк давності до обвинувального вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року та постанови цього ж суду від 01.06.2000 року не застосовується.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову ухвалу, якою вирішити питання про звільнення його підзахисного з місць позбавлення волі, у зв`язку із закінченням строку виконання вироку по суті, посилаючись на поверховий розгляд судом клопотання засудженого. Зазначив, що в матеріалах особової справи ОСОБА_8 відсутнє розпорядження про виконання вироку, оформлене у відповідності з нормами кримінального процесуального законодавства як на час набрання вироком законної сили, так і на час дії норм чинного КПК України. Вказав, що вирок звертається до виконання за розпорядженням суду, а не на підставі «повідомлення». Обов`язок своєчасного звернення вироку суду до виконання покладається на суддю або голову суду, який постановив вирок. Тобто, вирок щодо ОСОБА_8 не було звернуто до виконання у передбачений законом спосіб. Тому просив суд застосувати строки давності виконання обвинувального вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року щодо ОСОБА_8 та звільнити його підзахисного від подальшого відбування покарання.

Не погодившись із рішенням суду, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду, посилаючись на її необґрунтованість, і постановити нову, якою задовольнити його клопотання в повному обсязі. Крім того, у випадку неможливості задоволення його клопотання, просив замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, звільнивши його з місць позбавлення волі, у зв`язку із закінченням строку покарання. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 аналогічні за змістом доводам скарги його захисника.

Заслухавши доповідь судді; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, котрий заперечував проти задоволення скарг, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України (в редакції 2012 року), питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом, зокрема, за клопотанням засудженого, його захисника, у випадках, встановлених законом.

Згідно ст.5 цього Кодексу процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від подальшого відбування покарання у зв`язку з закінченням строку давності виконання вироку. Свої доводи обґрунтовує тим, що у матеріалах його особової справи відсутнє розпорядження суду, а наявне «повідомлення» суду. А тому вважає подальше перебування його у місцях позбавлення волі незаконним, у зв`язку з відсутністю для цього достатніх правових підстав.

Суд першої інстанції розглянув клопотання засудженого за правилами ст.ст.535-539 КПК України та прийшов до переконання про відсутність підстав для його задоволення, з чим погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.

Згідно з п.5 ч.1 ст.80 КК України, особа звільняється від відбування покарання у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ятнадцять років.

Відповідно до ч.1 ст.401 КПК України (в редакції 1960 року), вирок апеляційного суду, у разі подачі касаційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

За змістом п.9 ч.3 ст.129 Конституції України, судове рішення є обов`язковим. Правовою підставою для його виконання є, зокрема, вирок - одна з процесуальних форм судового рішення.

Статтею 403 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст.534 КПК України (в редакції 2012 року), судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

Як слідує з матеріалів провадження, вироком Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених за ст.ст.17, 81 ч.2, 17, 117 ч.2, 198-1 ч.2, 142 ч.2, ч.3, 208, 93 п.п. «а», «е», «з» КК України (в редакції 1960 року) та засуджений до остаточного покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 03.03.1998 року вищевказаний вирок Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року було залишено без змін.

Згідно постанови Черкаського обласного суду від 01.06.2000 року призначене ОСОБА_8 покарання у виді смертної кари, замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Вказану постанову Ухвалою Верховного Суду України від 10.10.2000 року було залишено без змін.

18.09.2001 року Черкаським обласним судом до слідчого ізолятора

м. Черкаси було направлено повідомлення №1 про те, що вирок Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року щодо ОСОБА_8 набув законної сили 10.10.2000 року.

Відсутність розпорядження суду про звернення обвинувального вироку до виконання вищевказаних вимог закону не скасовує і не є перешкодою для їх виконання. Порядок звернення вироку до виконання, на який вказують в апеляційних скаргах засуджений та його захисник, регулює процедуру якнайшвидшого доправлення вироку до органу, якому його належить виконати. Начальник виправної колонії, отримавши копії судових рішень щодо ОСОБА_8 , був зобов`язаний забезпечити і забезпечив виконання цих рішень відповідно до вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.

Наведена апелянтами в скаргах аргументація про відсутність в особовій справі засудженого розпорядження про звернення вироку до виконання не є підставою вважати вирок Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року щодо ОСОБА_8 невиконаним або таким, що не підлягає виконанню, чи підставою вважати ув`язнення останнього незаконним.

Щодо доводів засудженого про заміну йому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, слід зазначити наступне.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483-ІІІ, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Відповідно до ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким застосовується лише щодо осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі та позбавлення волі, до яких довічне позбавлення волі, як вид покарання, не відноситься.

За змістом ст.64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 вироком Черкаського обласного суду від 19.12.1997 року, з урахуванням Постанови цього ж суду від 01.06.2000 року, був засуджений саме до довічного позбавлення волі.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 року в Європейському Суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований у рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання.

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, в Україні не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Частиною 1 ст.87 КК України передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

За наведеною нормою правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування, може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Отже, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Разом із тим, колегія суддів, виходячи зі змісту доводів, які наводяться засудженим в обґрунтування необхідності зміни йому покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, дійшла висновку про відсутність правових підстав для заміни покарання.

Відтак, доводи апелянтів про незаконність рішення суду першої інстанції не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг сторони захисту.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про забезпечення конституційних та основоположних прав людини в частині права на свободу - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4