Провадження № 1-кп/761/304/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
судді ОСОБА_2 ,
присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілого ОСОБА_11 ,
представника цивільного позивача ОСОБА_12 ,
обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,
у присутності:
запасних присяжних: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні у залі Шевченківського районного суду м. Києва кримінальне провадження № 120 150 000 000 006 13 від 19.11.2015, у якому
гр. ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України;
та
гр. ОСОБА_14 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_13 за ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України та ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 258 КК України.
До обвинувачених застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого відповідно до рішення від 24.10.2019 спливає 22.12.2019, що у силу ч. 3 ст. 331 КПК України покладає на суд обов`язок поставити на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження застосованого до обвинувачених запобіжного заходу.

Прокурор у судовому засіданні наполягав на актуальності існування ризиків не процесуальної поведінки обвинувачених, а саме вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на переховування від суду з метою уникнення покарання, що загрожує їм у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих дій, вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення, тому прокурор просив продовжити строк застосованого на них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали думку державного обвинувача та просили продовжити строк тримання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 під вартою.

Представник потерпілого ОСОБА_11 та представник цивільного позивача ОСОБА_12 також погодились з існуванням наведених прокурором ризиків не процесуальної поведінки обвинувачених та просили продовжити строку запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_15 заперечував проти продовження строку тримання обвинувачених під вартою, оскільки вважав, що наведені прокурором ризики мінімізовані тривалістю розгляду справи, тому вважав, що належне виконання його підзахисним ОСОБА_14 процесуальних обов`язків може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Захисник ОСОБА_16 погодився з думкою захисника ОСОБА_15 , просив змінити його підзахисному ОСОБА_13 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтримали своїх захисників та просили суд задовольнити заявлені останніми клопотання щодо зміни запобіжного заходу.
Суд, заслухавши думки учасників судового розгляду, дослідивши наявні матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

У силу ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого двомісячного строку дії цього запобіжного заходу. За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Під час досудового розслідування відповідно до ст. 194 КПК у разі вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлено, чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Однак, враховуючи, що відповідно до Глави 28 КПК судовий розгляд кримінального провадження здійснюється з метою встановлення, чи доведена поза розумним сумнівом вина особи у зазначених прокурором в обвинувальному акті злочинних діях, оцінка обґрунтованості підозри на цій стадії провадження виключається.

З наведеного витікає, що, вирішуючи доцільність подальшого утримання особи під вартою, суд має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи та можливість запобігти цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У силу положення статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права,нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Згідно з ч. 2 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Водночас, у справі «Плесо проти Угорщини» ЄСПЛ зазначив, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції, тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції.
Таким чином, суд, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання особи під вартою має керуватись не лише нормами внутрішнього законодавства, але й взяти до уваги положення Конвенції та рішень Європейського суду, який зокрема, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» визначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи та гарантуванні верховенство права.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004№ 15-рп/2004 верховенство права вимагає від держави його втілення, зокрема, у правозастосовну діяльність, не обмежуючись лише законодавством як однією з його форм, а й включаючи й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.
Всі ці елементи права об`єднуються ідеологіє справедливості, яка є однією основних засад права, та проявляється, серед іншого, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.
Таким чином, суд, керуючись принципом справедливості повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою, у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.

Беручи до уваги практику Європейського суду, зокрема, рішення у справі «Ладент проти Польщі», суд враховує, що тримання під вартою у відповідності до підпункту (с) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольнити вимогу пропорційності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009 принцип пропорційності передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним.

Отже, суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого утримання особи під вартою,має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи,а також, чи виправдовує подальше обмеження прав особи справжній інтерес суспільства.

Низкою рішень Європейського суду з прав людини сформульовані підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.
До цих підстав серед іншого віднесені наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень.
Оцінюючи актуальність ризику переховування обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 від суду, суд бере до уваги таке.
Відповідно до положення ст. 178 КПК суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, є обов`язковою для оцінки судом обставин при вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.
Таким чином, оцінюючи реальність існування ризику переховування обвинувачених, суд не має права ігнорувати суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих дій.

Надаючи оцінку можливості ОСОБА_19 та ОСОБА_14 переховуватися від суду, суд також бере до уваги, що існує значна ймовірність, що обвинувачені з метою уникнення покарання за інкриміновані їм дії, які кваліфіковані, як особливо тяжкий злочин, можуть вчинити спроби, спрямовані на ухилення від суду.

Суд також має врахувати складність обставин справи і судового розгляду.

Так, суд приймає до уваги наявність у обвинувачених сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації, однак з урахуванням наведених вище обставин, вважає, що ці фактори не зменшують вищевикладений ризик до такого ступеню, щоб повністю виключити його.

Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування доводить, що цей ризик залишається достатньо високим.

Також, надаючи оцінку реальності існування ризику вчинення обвинуваченими іншого злочину, суд звертає увагу на рішення ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», у якому Суд зазначив, що серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень.

З викладеного витікає, що не безпідставним є висновок, що обвинувачені можуть вчинити новий злочин, що відповідно до позицій ЄСПЛ також є однією з підстав тримання особи під вартою.

Крім того, судом враховується, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину проти громадської безпеки, що призвело до загибелі людей, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а тому застосування більш м`яких запобіжних заходів може не забезпечити їх належної процесуальної поведінки.

За результатами встановлених судом обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК, що дає підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

З вказаних підстав суд вважає, що не підлягає задоволенню клопотання захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про зміну обвинуваченим запобіжного заходу.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_16 про зміну обвинуваченому ОСОБА_13 запобіжного заходу відмовити.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_15 про зміну обвинуваченому ОСОБА_14 запобіжного заходу відмовити.

Продовжити дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 09 лютого 2020 року включно.

Продовжити дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_14 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 09 лютого 2020 року включно.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст судового рішення буде оголошений о 16 год. 45 хв. 17.12.2019.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Присяжні:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5