Провадження №1-кп/127/410/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі № 12 клопотання прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000045 від 04.04.2016 р. у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила злочин та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000045 від 04.04.2016 р. у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила злочин та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав з підстав, викладених у ньому та просив його задовольнити. Зазначив, що вжитими заходами не вдалося встановити особу, яка вчинила злочин.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Пунктом 1-1 частини другої статті 284 КПК регламентовано, що кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті. При цьому, пунктом 3-1 частини першої статті 284 КПК визначено, що кримінальне провадження закривається якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно з абзацом 4 частини четвертої статті 284 КПК закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора.

З матеріалів клопотання вбачається, що 07.12.2015 р. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на дорожньому прикордонному переході Медика-Шегені Підкарпатського воєводства Республіки Польща, під час прикордонного контролю надав як автентичний підроблений документ, а саме дозвіл на працю, виданий ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому з Окружної прокуратури в м. Перемишль Республіки Польща на адресу прокуратури Вінницької області надійшло клопотання про перейняття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , разом із матеріалами справи PR4 Ds.148.16.D щодо вчинення останнім злочину, передбаченого статтею 270 параграфу 1 Кримінального кодексу Республіки Польща.

За результатами розгляду клопотання, Вінницькою місцевою прокуратурою 04.04.2016 р. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000045 щодо вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України (далі КК).

Відповідно до положень частини другої статті 12 КК злочини, передбачені частиною четвертою статті 358 КК, відносяться до злочинів невеликої тяжкості.

Зі змісту частини першої статті 49 КК вбачається, що у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки.

Згідно з приписами статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні положення визначені і в частині четвертій статті 38 КПК, згідно з якою на орган досудового розслідування покладено обов`язок застосування всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування. Відповідальність за законність та своєчасність дій несе слідчий, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор.

Суд враховує, що стороною обвинувачення не було надано доказів того, що під час досудового розслідування було вжито достатніх і необхідних заходів для всебічного і повного дослідження обставин кримінального провадження. Так, як вже було зазначено судом вище, з Окружної прокуратури в м. Перемишль Республіки Польща на адресу прокуратури Вінницької області надійшло клопотання про перейняття кримінального провадження, при цьому, було повідомлено про особу, яка їх вчинила злочин - ОСОБА_4 .

Відповідно до приписів пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Обов`язок доведення зазначених обставин, як випливає з частини першої статті 92 КПК, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Разом з тим, суд враховує, що протягом тривалого часу жодних дій, направлених на повне та об`єктивне дослідження обставин кримінального провадження, ані прокурором, ані слідчим вчинено не було. При цьому подані до суду матеріали клопотання не свідчать про те, що було вжито належних і достатніх заходів для проведення процесуальних дій з особою, яку компетентні органи Республіки Польща підозрювали у вчиненні злочину.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, норма частини третьої статті 314 КПК є диспозитивною нормою, тобто встановлює судову дискрецію, оскільки уповноважує суд (суд має право) прийняти одне з альтернативних рішень, в тому числі й щодо закриття провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що стороною обвинувачення не було вжито усіх необхідних та достатніх заходів для притягнення особи, яка зазначена у клопотанні компетентних органів Республіки Польщі. Такий формальний підхід органів досудового розслідування свідчить про неналежне виконання завдань кримінального судочинства, а тому в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 314-316, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000045 від 04.04.2016 р. у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила злочин та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності відмовити.

Кримінальне провадження № 0000045 від 04.04.2016 р., повернути прокурору.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали. Обвинуваченому та прокурору копія ухвали вручається негайно після її оголошення.

Суддя: