Справа № 461/9019/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/458/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 461/9091/15-к з участю,
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_10 на ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 25 березня 2019 року,

встановила:
цією ухвалою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_11 та кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, закрито.

У задоволенні клопотань захисника ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України та визнання доказів явно недопустимими відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

На дану ухвалу захисник ОСОБА_9 , в інтересах ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таку та прийняти нову, якою кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, вважає її такою, що постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону та норм кримінального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Так суд першої інстанції в обґрунтування ухвали зазначає, що мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України, вчинене ОСОБА_10 . Також суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотань захисту, оскільки підстав для закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України та визнання доказів явно недопустимими судом не встановлено, проте суд вважає, що є всі підстави для задоволення клопотання прокурора та закриття даного кримінального провадження у зв`язку зі смертю обвинуваченого.
З такими висновками суду першої інстанції сторона захисту категорично не згідна, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, що випливає з наступного.
В даному випадку, прокурор повинен довести поза розумним сумнівом всі обставини, передбачені ст.91 КПК України, саме належними, допустимими та достовірними доказами.
Однак наведених приписів кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримано не було.
Так, під час розгляду справи ним було заявлено ряд клопотань щодо визнання доказів очевидно недопустимими через те, що такі були отримані за істотних порушень прав та свобод ОСОБА_10 та за грубого порушення порядку збирання доказів, визначеному КПК України.
Однак, суд, як вбачається з оскаржуваної ухвали, залишив поза увагою ті порушення, які мали місце, натомість усі сумніви витлумачив виключно на користь обвинувачення, що є неприпустимим та свідчить про упереджений підхід до розгляду справи та порушення права на справедливий суд.
Сторона захисту звертає увагу апеляційного суду, що протокол огляду місця події від 10.07.2015 року, на який прокурор покликається як на доказ вини ОСОБА_10 , є явно недопустимим доказом в даному кримінальному провадженні, оскільки складений та отриманий стороною обвинувачення в порядку не передбаченому КПК України, що вбачається з наступного.
Так, провівши особистий обшук ОСОБА_10 у ході огляду місця події, слідчий порушив вимоги кримінального закону, якими не передбачено можливості проведення такої слідчої дії до внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тобто вказаний доказ здобуто стороною обвинувачення за грубого порушення вимог КПК України.
Крім цього, згідно висновку судово-психіатричної експертизи №344 від 12.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_10 у зв`язку із зниженим рівнем психічного розвитку, зниженим рівнем розумового розвитку, не може в повному об`ємі усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними та передбачати їх наслідки, а також правильно сприймати обставини, що мають значення у справі і давати про них певні показання. На даний час страждає хронічним психічним захворюванням у виді розумової відсталості в ступені вираженої дебільності та за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Дане захворювання розвивається з раннього віку. В період інкримінованих дій ОСОБА_10 також страждав хронічним психічним захворюванням у виді розумової відсталості в ступені вираженої дебільності та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім цього, з висновку вбачається й те, що ОСОБА_10 не міг правильно сприймати обставини, що мають значення у справі і давати про них певні показання.
Приписи ст.52 КПК України передбачають випадки, коли участь захисника є обов`язковою. До таких випадків зокрема відноситься випадок, коли йдеться про осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад.
Тобто в даному випадку у слідчого була об`єктивна можливість виявити ці вади, однак ним, на порушення приписів ст.52 КПК України, не було своєчасно забезпечено обов`язкової участі захисника ОСОБА_10 , як по факту його затримання так і під час проведення вказаної слідчої дії.
За таких обставин, відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК України, суд був зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, таке діяння, як порушення права особи на захист.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_10 не могло бути запрошено до відділу поліції з огляду на те, що за станом свого здоров`я ОСОБА_10 не міг керувати своїми діями, усвідомлювати їх наслідки та правильно сприймати обставини, а тим більше не міг навіть давати показання.
Наведене свідчить лише про те, що істотні порушення прав ОСОБА_10 при проведенні слідчої дії огляду місця події таки мали місце, однак суд, внаслідок упередженого ставлення до ОСОБА_10 , всіма своїми діями намагався в будь-який спосіб втримати докази обвинувачення, чим фактично суд усунувся від функції здійснення правосуддя, оскільки такі преференції для сторони обвинувачення не мають жодного правового підґрунтя та виправдання.
Підсумовуючи наведене, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази винуватості ОСОБА_10 , які б поза розумним сумнівом доводили вину ОСОБА_10 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Апелянт вважає, що сукупність вищевказаних обставин, що встановлені під час судового розгляду, свідчать про недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а тому вважає, що необхідно постановити ухвалу про закриття провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Для формування складу злочину потрібна наявність об`єкту, суб`єкту, об`єктивної сторони та суб`єктивної сторони.
З суб`єктивної сторони злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України, може бути вчинений лише з прямим умислом.
В даному випадку була відсутня суб`єктивна сторона злочину, так як ОСОБА_10 не міг діяти з прямим умислом з огляду на наступне.
Під час розгляду кримінального провадження, 02.03.2016 року ОСОБА_10 було призначено амбулаторну психолого-психіатричну експертизу.
З висновку судово-психіатричної експертизи №344 від 12.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_10 в період інкримінованих дій страждав хронічним психічним захворюванням у виді розумової відсталості в ступені вираженої дебільності та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Тобто в даному випадку ОСОБА_10 не міг діяти з прямим умислом, оскільки, як вбачається з висновку експерта, він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Поза увагою суду залишено й ту обставину, що досудове розслідування проводилося з порушенням вимог КПК України, за повного ігнорування приписів, викладених у главі 39 КПК України, що свідчить про недопустимість усіх доказів, наданих прокурором на доведення вини ОСОБА_10 .
Підсумовуючи наведене, сторона захисту вважає, що суд повинен був постановити ухвалу про закриття провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на заперечення такої, оглянувши речові докази, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.
Відповідно до положень ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Колегія суддів вважає, що при постановленні ухвали стосовно ОСОБА_10 , суд першої інстанції цих вимог закону дотримався.
Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Зі змісту скарги вбачається, що захисник ОСОБА_9 фактично порушує питання про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримання.
Колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Так винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.263 КК України, повністю та об`єктивно стверджується встановленими у ході судового розгляду доказами, які, в свою чергу, є належними, достовірним і допустимими, а також взаємодоповнюючими та, при їх системному аналізі, достатніми для вирішення кримінального провадження.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання доказів допустимими, оскільки під час судового розгляду такі були належним чином досліджено, проаналізовано та оцінено в їх сукупності, допитано свідків та експерта з приводу суперечностей, які містяться в матеріалах кримінального провадження, що спростовує доводи апеляційної скарги про необхідність визнання усіх доказів на доведення вини ОСОБА_10 недопустимими.
Щодо доводів апеляційної скарги про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 10.07.2015 року, то такі спростовуються поясненнями працівника патрульної служби ОСОБА_12 та слідчого ОСОБА_13 , які факт примусового затримання ОСОБА_10 заперечили та вказали, що його було запрошено у приміщення Галицького ВП ГУ НП у Львівській області, де він добровільно видав слідчому боєприпаси, що підтверджено підписами понятих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , на виклику яких у судове засідання сторона захисту не наполягала.
Наявність помилок при складанні процесуальних документів, виявлених в ході судового слідства, то це, на думку апеляційного суду, не дає підстав для категоричного висновку про їх недопустимість, не впливає на факт вчинення правопорушення і не є тим істотним порушенням законодавства, внаслідок якого судове рішення підлягає скасуванню.
Щодо доводів про порушення положень ст.290 КПК України в частині огляду речових доказів, колегія суддів вважає такі надуманими та не приймає до уваги. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, захисник ОСОБА_9 при відкритті матеріалів не висловлював заперечень щодо об`єму відкритих матеріалів, і висловив такі лише в суді апеляційної інстанції.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дослідженими у суді доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 20.07.2015 року, висновком експерта №5/1104 від 23.07.2015 року, показами працівників патрульної служби ОСОБА_12 , слідчого ОСОБА_13 , експерта ОСОБА_16 , доведено факт вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.
Разом з тим, згідно з п.5 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 26.01.2018 року, виданого Виконавчим комітетом Черченської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області.
З врахуванням цих обставин, прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю обвинуваченого. Відтак колегія суддів вважає, що підстав, які б перешкоджали застосуванню п.5 ч.1 ст.284 КПК України, не було.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, що слугували б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, не встановлено.
Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримання не заслуговують на увагу, а тому така до задоволення не підлягає.
Керуючись статтями 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 25 березня 2019 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в його інтересах без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4