Роздільнянський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________
Справа № 511/2460/19
Номер провадження: 1-кп/511/69/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.02.2020 рокум. Роздільна

Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2
за участю:

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, маючого середню освіту 12 класів, працюючого не офіційно, не одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого: 1) 07.09.2011 року Роздільнянським районним судом Одеської області за ч. 3 ст.185 КК України до 3-х років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим терміном на 2 роки; 2) 23.06.2015р. Роздільнянським районним судом Одеської області за ст. 185 ч. 3 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим терміном на 1 рік; 3) 15.07.2016року Роздільнянським районним судом Одеської області за ч. 2, 3 ст. 185, ст.. 70 ч. 4 та 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 29.01.2019 по відбуттю строку покарання,

у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

В С Т А Н О В И В:
13.11.2019року близько 13:40 години у ОСОБА_4 , який знаходився між вул. Абрикосова (колишня) Дзержинського та Чкалова, смт. Лиманське, Роздільнянського району, Одеської області, виник раптовий корисний умисел на відкрите заволодіння майном малолітнього ОСОБА_6 .

З цією метою, перебуваючи у вищевказаному місці на шляху проходу між вулицями Абрикосова (колишня) Дзержинського та Чкалова, ОСОБА_4 , будучи раніше засудженим за ст.. 185 КК України, діючи умисно, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з корисливих мотивів, усвідомлюючи відкритий характер протиправних дій, розуміючи свою фізичну перевагу перед малолітнім ОСОБА_7 , підійшов до останнього та вихватив з його руки кнопковий мобільний телефон чорного кольору марки «Nokia» на дві сім картки вартістю 500 гривень.

В цей час, ОСОБА_8 просив повернутий його мобільний телефон, однак ОСОБА_4 на його прохання не реагував та взявши своєю рукою ОСОБА_9 за горло відштовхнув від себе, чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження у вигляді синця на лівій передньобічній поверхні шиї в її верхній половині.

Після вчинення зазначених дій, ОСОБА_4 разом з викраденим мобільним телефоном з місця скоєння злочини зник, та розпорядився ним на власний розсуд.

Будучи допитаним у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю та підтвердив фактичні обставини справи, пояснивши, що дійсно 13.11.2019 року близько о 13.40год., знаходячись між вул. Абрикосова (колишня Дзержинського) та Чкалова у смт Лиманське Роздільнянського району він побачив незнайомого йому раніше ОСОБА_6 та у нього виник намір на відкрите заволодіння мобільним телефоном. Він підійшов до хлопця та вихватив вказаний кнопковий мобільний телефон з його руки, оскільки йому необхідно було здійснити дзвінок. При цьому ОСОБА_6 просив повернути його телефон, але він взявшись останнього за горло відштовхнув хлопця від себе. Після чого з місця події зник та пішов додому. В скоєному щиро кається, просив суворо його не карати, оскільки він жалкує про скоєне, має стремління до позитивних змін, працевлаштувався

Потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилися, надавши через канцелярію суду заяву про розгляд кримінального провадження без їх участі

При цьому суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга № 6903/75) Девеер проти Бельгії (Deweerv. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

Суд пересвідчився, що позиція обвинуваченого щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, є істиною, добровільною та зроблена без будь-якого примусу, не пов`язана з вищевказаними чинниками.

Враховуючи дані обставини, за погодженням всіх інших учасників процесу, суд визнав не доцільним дослідження доказів та тих обставин справи, які ніким не оспорюються та роз`яснивши положення ст.349 ч.3 КПК України, обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів справи, що характеризують особу обвинуваченого, оскільки істинність, добровільність та правдивість його позиції у суду сумнівів не викликає.

Дослідивши та оцінивши вказані обставини справи в їх сукупності, визнавши показання обвинуваченого допустимими доказами у справі, суд вважає вину ОСОБА_4 повністю доведеною, оскільки останній дійсно вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, повторно, який правильно кваліфікований за ст.186 ч.2 КК України.

При вирішенні питання про призначення покарання, суд відповідно до ст.65-67 КК України враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, наслідки злочину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, повернення вкраденого, відсутність будь-яких претензій з боку потерпілого.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, вчинення злочину щодо малолітнього.

Так, ОСОБА_4 , свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро кається, активно сприяв в розкритті злочину, добровільно відшкодував потерпілому спричинену шкоду шляхом повернення викраденого, перебуває на «Д» обліку у лікаря психіатра, на обліку у нарколога не перебуває, працює за наймом, має намір офіційного працевлаштування, характеризується добре, а також те, що покарання за минулий злочин він відбув повністю, до адміністративної відповідальності за останній рік не притягувався, має стремління до позитивних змін.

Із досудової доповіді, складеної за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 Роздільнянського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області від 23.01.2020року вбачається, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання в будинку своєї матері, на теперішній час працює за наймом, має середню освіту, має стабільні соціальні зв`язки, не підтримує та не відвідує місця, пов`язані з кримінальним осередком. Обвинувачений провинну визнає, розкаюється, свою поведінку контролює. Ризик повторного вчинення кримінального правопорушення хоча і оцінюється як високий, але зазначено, що у разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на останнього обов`язків за умови здійснення інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про пробацію" під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого або засудженого, яку готує персонал органу пробації або адміністрація установи виконання покарань.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суду необхідно виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення, зокрема форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, кількості епізодів злочинної діяльності, ролі кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характеру і ступеню тяжкості наслідків, що настали тощо.

Суд вважає, що згідно з вимогами діючого кримінального процесуального законодавства, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у мотивованих висновках суду при ухваленні вироку.

При цьому, щире каяття - це певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди, тобто визнання винуватості є складовою частиною щирого каяття особи. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставин вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Таким чином, з урахуванням всіх обставин справи, загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, досудової доповіді з інформацією про соціально психологічну характеристику обвинуваченого, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання, якими відповідно до ст. 66 КК України, є зокрема і визнання вини обвинуваченого, дійсне щире каяття у вчиненому і активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність будь-яких претензій з боку потерпілого, а також перебування на «Д» обліку у лікаря психіатра, на обліку у нарколога не перебуває, працює за наймом, має постійне місце реєстрації та міцні соціальні звязки, намір офіційного працевлаштування, характеризується добре, а також те, що покарання за минулий злочин він відбув повністю, до адміністративної відповідальності за останній рік не притягувався, має стремління до позитивних змін, також приймаючи до уваги думку прокурора про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, суд вважає за необхідне обрати обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах інкримінуємої статті та можливим звільненням його від відбування покарання, надавши іспитовий строк на підставі ст.75 КК України, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, що буде достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому суд вважає що вказана думка суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 01.02.2018 року у справі № 634/609/15-к, яка є обов`язковою для застосування, у відповідності до якої судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість, зокрема, призначення покарання з випробуванням.

З урахуванням вищенаведеного, оскільки судом приймається рішення про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, враховуючи, що жодного клопотання з цього приводу учасниками провадження не заявлено, тому підстави для залишення обвинуваченого під вартою, відсутні.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Речовий доказ по справі слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України, знявши арешт з майна.

Керуючись ст.ст. 100, 349, 368, 369-371, 373-376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.186 ч.2 КК України і на підставі санкції цієї статті призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням, призначивши йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до ст.76 ч.1 п.п.1, 2, ч.2 п.2 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи,

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою - скасувати, звільнивши під варти із зали суду негайно.

Зняти арешт накладений ухвалою слідчого судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 21.12.2019 року на тимчасово вилучений в ході проведення огляду місця річ, а саме: мобільний телефон марки «Nокіа» чорного кольору, на дві сім картки із надписом 3920 BVX.

Речовий доказ - мобільний телефон марки «Nокіа» чорного кольору, на дві сім картки із надписом 3920 BVX, вважати повернутим потерпілому ОСОБА_6 після набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1