Номер провадження: 11-кп/813/1357/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції (дистанційне судове провадження) апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2020 р. по кримінальному провадженню №0001024 від 04.02.2016 р., якою відносно:
ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Грозне, Чеченської республіки, громадянина Російської Федерації, не працевлаштованого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Гойти Урус-Мартановського району, Чеченської республіки, Російської Федерації, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції від 01.04.2020 р. відмовлено в задоволенні клопотань захисників про зміну відносно обвинувачених запобіжного заходу на не пов`язаний з позбавленням волі та продовжено відносно обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 31.05.2020 року.
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції при продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 врахував обставини, передбачені статтями 177-178 КПК України, особи обвинувачених, їх вік, стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання їх винними, того факту, що існують ризики того, що вони, перебуваючи на волі, зможуть продовжити злочинну діяльність, уникнути від явки до суду та чинити тиск на потерпілих та свідків, приймаючи до уваги, що не встановлено будь-яких обґрунтованих даних про те, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не можуть утримуватися в умовах слідчого ізолятору, у тому числі за станом здоров`я, колегія суддів вважала за необхідним продовжити щодо обвинувачених винятковий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначених вище ризиків.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України, а також обставин кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , суд вважав за необхідне не визначати розмір застави.

Розглядаючи доводи захисників щодо можливості застосування до обвинувачених запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів вважала, що наявність у обвинувачених міцних сімейних зв`язків, постійного місця проживання, захворювань, тощо, не можливо на даний час віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на ухилення від суду та можливого покарання. Так з огляду на характер інкримінованих злочинів, які відносяться до категорії тяжких злочинів, чітким є переконання колегії суддів, що ані домашній арешт, ані інші більш м`які запобіжні заходи, окрім як тримання під вартою не зможуть запобігти наведеним вище ризикам.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб яки їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зазначила, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою з наступних підстав та постановлену з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на те, що:
-колегією суддів не надано належної правової оцінки доказам, обґрунтованості підозри та не наведено мотивів такого рішення, лише процитовано єдиний ризик тяжкість покарання, а сама ухвала містить аналогічний текст, що і ухвала від 04.02.2020 р., що свідчить про формальний підхід до вирішення такого важливого питання як запобіжний захід;
-судом не проаналізовано доводи сторони захисту з приводу запровадженого на території України карантину, а також не враховано рекомендації Комітету Ради Європи із запобігання тортурам щодо поводження із особами у місцях несвободи під час пандемії коронавірусу COVID-19 та рекомендовано органам влади розглядати альтернативу позбавленню волі, особливо, якщо місця несвободи переповнені, а також проігноровано аргументи сторони захисту щодо можливості застосування відносно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів з огляду на міцність соціальних зв`язків, відсутність судимостей, позитивні характеристики;
-вкотре, колегія суддів самостійно, без письмового клопотання сторони обвинувачення, в порушення вимог КПК України, поставила питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу всім обвинуваченим по справі, а прокурор формально перелічив ризики, передбачені ст. 177 КПК України відносно всіх обвинувачених, без доведення наявності даних ризиків відносно кожного обвинуваченого, що є грубим порушенням статтями 177, 183, 194 КПК України;
Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження ОСОБА_12 та ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний період доби, а відносно ОСОБА_11 обрати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання із покладенням на обвинувачених відповідних обов`язків, передбачених КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 не погодився із оскаржуваною ухвалою з огляду на її не відповідність вимогам ст. 370 КПК України з огляду на те, що:
-під час судового засідання від 28.01.2020 р. досліджено низку аудіо- та відеозаписів, що визнані доказами у кримінальному провадженні, однак які викликають обґрунтовані сумніви у їх належності та допустимості, та при їх досліджені встановлена відсутність будь-яких фактичних даних, які б навіть опосередковано вказували на причетність ОСОБА_12 до інкримінованих йому діянь;
-всі речі та документи, які на думку сторони захисту мають значення для встановлення істини у справі вже вилучені, досліджені судом та приєднані до матеріалів судової справи, а судові засідання протягом тривалого часу не відбуваються з причин, які не залежать від сторони захисту, законних підстав вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_12 може впливати на потерпілих та свідків або перешкоджати провадженню іншим чином не має та не підтверджено жодними доказами;
- ОСОБА_12 не мав та не має наміру переховуватись від суду, у нього є постійне місце проживання, наявність на утриманні дружини та малолітньої дитини, а впроваджені на території України обмежувальні заходи щодо пересування у зв`язку із введеним карантином само по собі нівелює існування такого ризику;
-судом першої інстанції ігноруються вимоги КПК України, Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо дотримання розумних строків під час проведення судового розгляду, який затягується не по вині сторони захисту з невідомих для неї причин, та не проведено жодного судового засідання з 28.01.2020 р. по теперішній час під час яких би здійснювався розгляд справи по суті;
-не зрозуміло яким чином ОСОБА_12 може вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжувати кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, оскільки відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР 04.02.2016 р., а ОСОБА_12 затримано 18.03.2018 р., та відомостей про те, що за цей час ним було вчинено інший злочин, стороною обвинувачення не надано;
-прокурором не доведено наявність обґрунтованої підозри, наявність хоча б одного ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, неможливості застосування відносно ОСОБА_12 більш м`якого запобіжного заходу, а судом першої інстанції в порушення норм КПК України безпідставно продовжено обвинуваченому найсуворіший запобіжний захід.
Посилаючись на вище викладені доводи, захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_9 підтримала апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , а захисник ОСОБА_8 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просили їх задовольнити, натомість прокурор ОСОБА_7 заперечував проти скарг захисників з огляду на їх необґрунтованість та просив ухвалу суду від 01.04.2020 р. залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, а ухвала Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2020 р. підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Київському районному суді м. Одеси перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001024 від 04.02.2016 року, відносно ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_13 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263 КК України, ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_15 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 2 ст. 146 КК України та ОСОБА_16 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказана норма не зазначає про обов`язкову наявність клопотання прокурора, а лише зобов`язує суд повторно розглянути питання доцільності такого продовження, у зв`язку з чим доводи захисника ОСОБА_10 з даного приводу є необґрунтованими, а відповідно до ухвали суду першої інстанції, остання містить мотивування прийнятого рішення відносно кожного обвинуваченого окремо.
Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційних скарг на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2020 р., на виконання Рішення, будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особам обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Доводи захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_8 з приводу необґрунтованості, пред`явленої обвинуваченим підозри, є безпідставними, так як згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтування підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

Водночас, беручи до уваги обставини вчинених злочинів, що відображені в обвинувальному акті відносно обвинувачених, колегія зважає на зухвалість вчинених злочинів, особи обвинувачених, які відповідно до обвинувального акту переслідуючи мету вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів вимагання, грабежу, незаконного позбавлення волі та викрадення людини з метою заволодіння грошовими коштами та іншим майном, обвинувачуються у прийнятті участі в стійкому ієрархічному об`єднанні осіб банді, дії якої, не зважаючи на настання тяжких наслідків, були спрямовані на вчинення найбільш зухвалих злочинів, в тому числі, пов`язаних із незаконним позбавленням волі особи, що відповідно до Конституції України є найвищою соціальною цінністю, та охороняється Державою. Також, колегія суддів враховує, що дії, в яких обвинувачуються ОСОБА_12 та ОСОБА_11 вчинялися із використанням вогнепальної зброї.

Окрім того, судом першої інстанції враховані обставини, що характеризують особу кожного із обвинувачених, дана оцінка зазначеним обставинам, а також того, що будь-який даних, які б свідчили про неможливість на теперішній час утримувати ОСОБА_12 , ОСОБА_11 під вартою, апеляційному суду також не надано.

Щодо доводів захисників з приводу відсутності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів враховує доводи прокурора, який зазначив у судовому засіданні, що на теперішній час досліджені лише письмові докази, свідки та потерпілий не допитані безпосередньо судом, крім того, ОСОБА_11 на момент вчинення злочинів вже перебував на території України не законно, не має міцних соціальних зв`язків, та його і обвинуваченого ОСОБА_12 причетність до злочинів обґрунтовується дослідженими вже на даний час доказами.

Окрім того, прокурор ОСОБА_7 зазначив, що відносно обвинуваченого ОСОБА_16 , який надає викривальні покази відносно інших обвинувачених, а також потерпілого ОСОБА_17 , якому на мобільний телефон надходять дзвінки з погрозами, постановою прокурора застосовані заходи охорони, зважаючи на що, апеляційний суд вважає такі обставини більш ніж такими, що обґрунтовано вказують на наявність можливо ризику впливу на потерпілого, іншого обвинуваченого та свідків, які ще не допитані судом.

Колегія суддів також не знаходить обґрунтованими доводи захисника ОСОБА_8 з приводу відсутності ризику вчинення інших злочинів, оскільки беручи до уваги стійкість ієрархічних зв`язків між учасниками злочинного угрупування, кількість інкримінованих їм злочинів, а також позицію сторони захисту з приводу не причетності до вчинення таких злочинів, апеляційний суд вважає, що може існувати ризик можливого вчинення інших, або аналогічних злочинів обвинуваченим ОСОБА_12 .

Посилання захисника ОСОБА_8 на досліджені аудіо- та відео докази, надані стороною обвинувачення, та які на його думку не містять у собі фактичних доказів причетності ОСОБА_12 до інкримінованих йому злочинів, колегія суддів звертає увагу на те, що оцінка належності та допустимості таких доказів надається судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України та має знайти своє відображення у вироку суду, та не є предметом дослідження у суді апеляційної інстанції і не визначена КПК України на стадії перегляду рішень суду першої інстанції під час розгляду питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Беручи до уваги вище викладе, колегія суддів вважає, що у даному конкретному випаду, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окрім того, остаточне рішення по справі відносно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_11 не прийнято, та останні відповідно до обвинувального акту вчиняли тяжкі та особливо тяжкі злочини, приймали участь в банді, яка функціонувала протягом значного часу, а саме з початку жовтня 2017 р. по 14.03.2018 р., що свідчить про не однократність умислу вчинюваних злочинів, а їх систематичність та продовжуваність.

Тобто, на даний час продовжують існувати ризики того, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , у разі застосування до них запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою можуть продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення, незаконно впливати на свідків та потерпілих у вказаному кримінальному провадженні, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити спроби до переховування від суду, зважаючи також на те, що не всі члени банди встановлені.

Судом першої інстанції в повній мірі проаналізовані всі доводи як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення, практика ЄСПЛ, в тому числі про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З огляду на що, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне рішення, а відносно обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_11 на даний час не можливо застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на вищевикладене.

Посилання захисника ОСОБА_10 на не врахування судом першої інстанції рекомендацій Комітету Ради Європи із запобігання тортурам щодо поводження із особами у місцях несвободи під час пандемії коронавірусу COVID-19, відповідно до яких рекомендовано органам влади розглядати альтернативу позбавленню волі, особливо, якщо місця несвободи переповнені, а також проігноровано аргументи сторони захисту щодо можливості застосування відносно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів з огляду на міцність соціальних зв`язків, відсутність судимостей, позитивні характеристики, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Вказані рекомендації не зобов`язують суди вчиняти дії, пов`язані зі звільненням осіб, тимчасово утриманих під вартою, з огляду на пандемію коронавірусу COVID-19, тим більш, соціальні зв`язки, на які посилається захисник жодним чином не впливають на пом`якшення та характер вчинення інкримінованих обвинуваченим злочинів, один з яких на території України на момент затримання вже перебував не законно, та в даному випадку доводи захисника не можуть бути вирішальними обставини, які б могли вплинути на зміну їм запобіжного заходу на більш м`який.

Водночас, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» від 25.03.2020 р. № 338-р, з подальшими змінами, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до ст. 14 та ч. 2 ст. 78 Кодексу цивільного захисту України установити для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 22 травня 2020 року.

Окрім того, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.03. 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID-19», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)» апеляційний суд вважає, що застосований до ОСОБА_12 та ОСОБА_18 запобіжний захід у виді тримання під вартою забезпечить їх процесуальну поведінку та сприяє захисту їх здоров`я, тим паче, що до апеляційної скарги захисника не додано доказів того, що останні за станом свого здоров`я не можуть утримуватись в умовах слідчого ізолятору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Доводи захисника ОСОБА_8 щодо ігнорування вимог Конституції України, КПК України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо дотримання розумних строків під час проведення судового розгляду апеляційний суд знаходить слушними та вважає за необхідне повторно звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів даного кримінального провадження, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції тривалий час, протягом якого обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_11 тримаються під вартою, але судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 370, 376, 392, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2020 р. залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2020 р., якою відносно ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_19 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 31.05.2020 року залишити без змін.

Повторно рекомендувати суду першої інстанції вжити необхідних заходів щодо розгляду зазначеного кримінального провадження в розумні строки відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4