ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 646/2894/18 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/1746/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 02 2020 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Вказаною ухвалою продовжено дію запобіжного заходу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 04 04 2020 року включно (а.с.77-78).
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати, та постановити нову, якою змінити йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на особисте зобов`язання або домашній арешт в нічний час з правом працювати в межах міста за місцем реєстрації.

Такі вимоги, поміж іншим, мотивував тим, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, чи не перевищено розумний строк тримання його під вартою, з урахування того, що він протягом багатьох місяців утримується в слідчому ізоляторі. Вказав, що суд першої інстанції не розглядав можливості застосування щодо нього іншого альтернативного запобіжного заходу, а лише послався на тяжкість пред`явленого йому обвинувачення, яке не має доказової бази у відповідності до норм кримінального процесу. Зазначив, що конкретні факти суттєвих порушень судом першої інстанції процесуального законодавства призвело до тяжких непоправних для нього наслідків у виді ряду незаконних, необґрунтованих судових рішень, зокрема, суд ігнорує його заяви про фальсифікацію кримінального провадження та про проведення впізнання, про незаконність проведених експертиз, хоча саме на їх висновках ґрунтується обвинувачення та ін. Також вказав, що судом не надано належної оцінки даним про його особу.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просив залишити вимоги апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення.
Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, вислухавши думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою ст.176 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст.331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.
Так, судом було враховано наявність ризиків, перелічених у ст.177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.
Зокрема, суд врахував те, що продовжують існувати ризики, які були враховані при прийнятті рішень про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовженню строків тримання під вартою.
Так ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України, одне з яких відноситься до категорії тяжких, за вчинення кого передбачено покарання до 10 років позбавлення волі, що свідчить про підвищену його суспільну небезпеку як особи, а тому застосування менш суворих запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання вищевказаним ризикам.
З ухвали суду вбачається, що тяжкість вчинених кримінальних правопорушень не була єдиною підставою для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки судом були враховані й інші ризики та дані про особу обвинуваченого.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у повній мірі та у визначеному законом порядку враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , його соціальні зв`язки та всі інші обставини, з якими закон пов`язує вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Зазначені обставини, на думку колегії суддів, спростовують апеляційні доводи обвинуваченого про відсутність підстав для застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а також щодо ненадання належної оцінки судом даних про його особу.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду, що продовжують існувати ризики передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а завершити розгляд кримінального провадження до закінчення строку тримання під вартою обвинувачених на даний час неможливо.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі Летельє проти Франції).
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Доводи апелянта про те, що пред`явлене йому обвинувачення не має доказової бази у відповідності до норм кримінального процесу колегією суддів не приймаються, оскільки питання щодо оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, причетності особи до вчинення кримінального правопорушення вирішуватиметься судом безпосередньо під час розгляду кримінального провадження по суті.
Разом з тим, згідно із положеннями ст.374 КПК України питання щодо винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення вирішується судом в нарадчій кімнаті при постановленні вироку у кримінальному провадженні. Наразі, суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.
Посилання апелянта на те, що конкретні факти суттєвих порушень судом першої інстанції процесуального законодавства призвело до тяжких непоправних для нього наслідків у виді ряду незаконних, необґрунтованих судових рішень, зокрема, суд ігнорує його заяви про фальсифікацію кримінального провадження та про проведення впізнання, про незаконність проведених експертиз, хоча саме на їх висновках ґрунтується обвинувачення та ін., колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки наразі перевіряється обґрунтованість продовження строків тримання під вартою та вирішення даних питань не входить до компетенції судової колегії.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою колегія суддів не встановила.
За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав до її скасування, про що просить обвинувачений у апеляційній скарзі, не вбачає.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 02 2020 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 04 04 2020 року, включно, щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4