Дата документу 05.03.2020 Справа № 310/2578/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/477/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/2578/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.343 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.343 КК України і йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах.

На підставі ст.49 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

Згідно зі змістом вироку, 20 жовтня 2015 року приблизно о 7 годині начальник лінійного пункту в порту «Бердянськ» ОСОБА_7 та його підлеглі працівники ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , будучи одягнуті в камуфльований одяг невстановленого для співробітників органів МВС України зразка, на власному автомобілі ОСОБА_9 . ВАЗ-2121 «Нива» прибули на територію Приазовського Національного природного парку - на шпиль Бердянської коси («Великий Дзензик»), який знаходиться наприкінці вул. Макарова у м. Бердянську Запорізької області, тобто за межі території свого обслуговування, де на узбережжі Азовського моря підійшли до ОСОБА_11 , який перебував на території парку, тобто на своєму робочому місці. З ОСОБА_11 поруч знаходився місцевий житель - громадянин ОСОБА_12 .

ОСОБА_7 , будучи працівником правоохоронного органу, користуючись своїм службовим становищем, явно виходячи за межі своїх повноважень, наданих йому ст. 255 КУпАП, почав з`ясовувати ким саме є ОСОБА_11 та в зв`язку з чим він знаходиться в зазначеному вище місці, на що ОСОБА_11 представився та надав своє службове посвідчення, з яким ОСОБА_7 ознайомився особисто.

Крім того ОСОБА_11 повідомив, що він під час роботи у морі виявив безхазяйні знаряддя незаконного рибного промислу (вентеря) та складає акт про їх виявлення та вилучення, тобто займається своїми прямими службовими обов`язками, а ОСОБА_12 ним був викликаний для участі у складанні акту в якості очевидця скоєння невідомими особами адміністративного правопорушення, а також для надання технічної допомоги з вилучення виявлених знарядь лову та їх транспортування.

Усвідомлюючи законність дій ОСОБА_11 , ОСОБА_7 безпідставно вирішив, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 займаються незаконним ловом риби, тобто скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ст. 249 КК України, про що повідомив ОСОБА_11 та попросив у останнього нібито для ознайомлення офіційний документ, який заповнювався ОСОБА_11 , а саме: акт про вилучення знарядь незаконного добування (заготівлі) природних ресурсів, транспортних (в тому числі плавучих) засобів, зброї та боєприпасів, природних ресурсів або продукції, що з них вироблена, який останнім заповнювався на номерному бланку № 000386.

Ознайомившись з даним актом та впевнившись в його даних і в тому, що ОСОБА_11 дійсно виконує своє правоохоронні функції ОСОБА_7 , не звертаючи увагу на вимоги посадової особи працівника правоохоронного органу - ОСОБА_11 про повернення цього офіційного документу та усунення перешкоджання в своєї правоохоронної діяльності, діючи всупереч вимогам КПК України та явно виходячи за межі наданих йому повноважень, передбачених ст. 41 КПК України, фактично виконав слідчу дію - провів огляд документу та незаконно вилучив його, чим зробив подальше виконання ОСОБА_11 своїх обов`язків неможливим.

Після цього ОСОБА_7 , також використовуючи надані йому повноваження посадової особи правоохоронного органу, з власного мобільного телефону викликав на місце слідчого СВ Бердянського MB ГУМВС України ОСОБА_13 та співробітників Бердянського територіального відділу Азовського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства («Азоврибоохорони») ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 для документування, на його власне переконання, факту скоєння ОСОБА_11 та ОСОБА_12 кримінального правопорушення у сфері природокористування, та зазначені особи прибули у зазначене місце.

На те ж місце, за викликом ОСОБА_11 прибули начальник Бердянського природоохоронного науково-дослідного відділення Приазовського Національного природного парку ОСОБА_18 та його заступник ОСОБА_19 .

Посадових осіб, які прибули, ОСОБА_7 став запевняти, що нібито ОСОБА_11 та ОСОБА_12 займалися незаконним ловом риби, на що представники «Азоврибоохорони» та Національного природного парку розтлумачили ОСОБА_7 , що дії ОСОБА_11 пов`язані з виконанням ним своїх посадових обов`язків та не суперечать вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим представники «Азоврибоохорони» не вбачали підстав документування грубого порушення правил рибальства, а в тому числі адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 85 КУпАП.

Крім того, не знайшов підстави для складання протоколу огляду місця події - виявлення факту незаконного зайняття рибним, звіриним або іншим водним добувним промислом, якщо воно заподіяло істотну шкоду і уповноважена на такі дії посадова особа - слідчий ОСОБА_13 , про що також повідомив ОСОБА_7 .

В ході зазначених обставин ОСОБА_11 намагався, як того вимагають правила природоохорони, випустити ще живі водні біоресурси, які знаходилися в виявлених ним знаряддях лову до моря, що було узгоджено працівниками Національного природного парку та «Азоврибоохорони», для чого намагався спустити човен, де знаходилися водні біоресурси, на воду.

Однак ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на перешкоджання посадовій особі виконувати свої службові обов`язки, усвідомлюючи, що дії ОСОБА_11 носять законний характер, використовуючи своє посадове становище, що виразилося у тому, що ОСОБА_7 , як працівник міліції, вимагав від ОСОБА_11 не вчиняти певних дій, а також своїми активними діями, які виразилися у фізичному перешкоджанні ОСОБА_11 у спуску човна на воду для випуску ще живої риби до моря, вчинив втручання в діяльність працівника правоохоронного органу.

В апеляційній скарзі обвинувачений, зазначаючи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ненадання оцінки доказам у їх сукупності, покладення в основу обвинувального вироку необ`єктивних та сумнівних показань потерпілого і свідків, неврахування доказів на підтвердження його невинуватості, наявність суперечностей в показаннях потерпілого і свідків, надання цим показанням односторонньої оцінки, просив вирок суду скасувати і фактично закрити кримінальне провадження (ухвалити новий вирок, яким виправдати його у звинуваченні в скоєнні злочину, передбаченому ч.2 ст.343 КК України).

На переконання апелянта суд повинен був критично поставитись до показань потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , оскільки вони є зацікавленими особами.

Вважає, що показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 і наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази жодним чином не підтверджували його прямий умисел на втручання в діяльність працівника правоохоронного органу, а підтверджують лише факт затримання ним ОСОБА_11 та ОСОБА_12 під час незаконного (на думку апелянта) рибного промислу.

Крім цього вказує, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції не взяв до уваги ряд документів (повторне доручення слідчого, копію журналу обліку вихідних та внутрішніх документів тощо); показання свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 (підтвердили, що обвинувачений доповів їм про подію та попрохав направити слідчо-оперативну групу); відеозаписи з мобільних телефонів (вказували, що ОСОБА_11 не мав наміру випускати нібито виявлену ним рибу в море); письмові пояснення ОСОБА_12 від 20 жовтня 2015 року; показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_23 (підтверджують відсутність в його діях прямого умислу на втручання саме в законну діяльність працівника правоохоронного органу); лист-відповідь ІНФОРМАЦІЯ_2 від 5 травня 2017 року ( ОСОБА_11 порушив порядок випуску в море маломірних плавзасобів).

Апелянт також вказує, що суд не врахував, що акт № 000386 про вилучення знарядь незаконного добування не відповідав інструкції; що ОСОБА_11 використав приватний човен, був одягнутий не у формений, а у цивільний одяг, а на територію парку ОСОБА_11 та ОСОБА_12 потрапили без необхідної перепустки.

Звертав увагу, що під час вказаних подій він отримав тілесні ушкодження, і за цим фактом було порушено кримінальне провадження стосовно ОСОБА_11 за ч.2 ст.345 КК України, окрім цього, в його діях вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.116 КУпАП, а в діях ОСОБА_12 передбачених ч.6 ст.121, ст.126 КУпАП.

Просить повторно дослідити докази.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав, вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню.

При цьому суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, без безпосереднього дослідження доказів не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції. Отже, суд апеляційної інстанції виходить з того, що було встановлено вироком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд в мотивувальній частині вироку повинен вказати ті діяння обвинуваченого, за які засуджується особа та які знайшли своє підтвердження безпосередньо в ході судового розгляду, встановлені саме судом і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.
На переконання колегії суддів, місцевий суд не дотримався вимог вищенаведених норм законодавства.

Відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ст. 343 КК України настає за втручання в діяльність працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним саме службових обов`язків, тобто перешкоджання виконанню тих обов`язків працівника правоохоронного органу, в яких втілюються його правозастосовні та правоохоронні функції, передбачені відповідними законами та підзаконними актами.
З суб`єктивної сторони вказаний злочин характеризується тільки прямим умислом, поєднаним з метою перешкодити виконанню працівником правоохоронного органу своїх службових обов`язків, оскільки особа повинна усвідомлювати суспільну небезпечність впливу на працівника правоохоронного органу і бажає перешкодити виконанню ним своїх службових обов`язків.
Таким чином, для прийняття правильного рішення по суті провадження обов`язковому встановленню підлягало вирішення питання про те, чи дійсно ОСОБА_11 виконував свої службові обов`язки під час його виявлення на місці події обвинуваченим та чи перешкоджав обвинувачений ОСОБА_7 саме законній діяльності ОСОБА_11 , пов`язаній з виконанням правоохоронних функцій, чи усвідомлював обвинувачений суспільну небезпечність свого впливу на ОСОБА_11 та чи бажав він перешкодити виконанню ОСОБА_11 саме службових обов`язків, у тому разі, якщо дії останнього дійсно були пов`язані з виконанням обов`язків працівника правоохоронного органу.
Обґрунтовуючи висновки про доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 343 КК України, суд першої інстанції в більшій мірі послався на показання потерпілого ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_12 (тобто осіб, які суб`єктивно зацікавлених у не визнавати причетність ОСОБА_11 до незаконного вилову риби). Проте не взяв до уваги показання обвинуваченого та свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_9 , ОСОБА_26 і ОСОБА_23 , належним чином не мотивував, чому не бере до уваги та критично оцінює надані в судовому засіданні пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу того, що він на місці події виявив ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які займались незаконним виловом риби, а після викриття їх протиправної діяльності намагались домовитись з обвинуваченим з метою не притягнення їх до відповідальності.

Показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 прямо на вину ОСОБА_7 фактично не вказували і могли свідчити як на корить версії потерпілого так і на користь версії обвинуваченого.
Аналогічне стосується і письмових доказів перелічених у вироку як ті що доводять вину обвинуваченого.
У вироку зазначено, що показання обвинуваченого є такими, що надані з метою уникнути відповідальності і його показання спростовуються дослідженими в судовому засідання поясненнями потерпілого, свідків та письмовими матеріалами кримінального провадження.

Однак аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони захисту із доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження суд не зробив, не усунув суперечностей, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.

Крім того, всупереч п.2 ч.3 ст.374 КПК України, суд у вироку вибірково врахував показання обвинуваченого та свідків, взявши до уваги одні та без відповідного мотивування відкинувши інші.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема наявний в матеріалах кримінального провадження оптичний диск, на якому містяться відеозаписи з камер мобільних телефонів ОСОБА_7 , ОСОБА_24 та ОСОБА_9 , які могли свідчити про те, що ОСОБА_27 починав складати акт лише після того, як він зрозумів, що його виявлено з виловленою рибою та «домовитися» не вдасться.
Суд не послався на підстави які б спростовували доводи обвинуваченого і свідків сторони захисту про те що складати вказаний акт ОСОБА_27 розпочав з метою маскування дійсних обставин виявленої ОСОБА_7 події.
Вирок суду першої інстанції містить лише посилання на зазначені докази, однак аналіз їх доказового значення у вироку відсутній.

Суд першої інстанції належним чином вказані докази не оцінив, жодний з них не визнав неналежним або недопустимим доказом, не оцінив сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, і прийшов до необґрунтованого висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 343 КПК України.

Вищевказані обставини позбавили суд першої інстанції можливості дати оцінку сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, тому вважати вирок обґрунтованим і вмотивованим не можна.

Зазначені порушення є підставами для скасування судового рішення і, вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст.404 КПК України, що є підставою призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, всебічно з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, ретельно перевірити та дослідити усі докази кримінального провадження, з належною їх мотивацією, в тому числі, взяти до уваги інші доводи, які зазначалися в апеляційній скарзі, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення у відповідності до приписів, передбачених ст.ст.370, 374 КПК України.

Відповідно до ст.415 КПК України, при скасуванні ухвали суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_7 , скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.
Матеріали кримінального провадження направити до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4