Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1992/15-к
Провадження № 1-кп/376/9/2020
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" березня 2020 р.

Сквирський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю прокурорів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника : ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Сквира Київської області кримінальне провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Потіївка Білоцерківського району Київської області, громадянина України, з повною вищою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.1 ст.122 КК України, -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Потіївка Білоцерківського району Київської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.384 КК України, -

встановив:

Суд вважає доведеним, що згідно рішення сесії Потіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області № 01-02 від 10.04.2002, ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в період з 10 квітня 2002 до 31 жовтня 2010 року, ОСОБА_6 перебував на посаді Потіївського сільського голови Білоцерківського району Київської області та відповідно був службовою особою, яка має організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські повноваження.

Перебуваючи на вказаній посаді, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, з метою одержання неправомірної вигоди у вигляді незаконного набуття ОСОБА_11 права власності на майно, всупереч ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» використав службове становище, спричинивши тяжкі наслідки у вигляді матеріальних збитків потерпілому ОСОБА_8 , позбавивши останнього можливості вчинити дії, направлені на оформлення права власності на придбане ним майно.

Зокрема, ОСОБА_6 станом на початок квітня 2008 року було достовірно відомо, що відповідно до рішення зборів засновників спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Потіївське» від 18 березня 2004 року, на підставі ст. 36 Конституції України та Закону України «Про об`єднання громадян» створено спілку громадян, затверджено статут цієї спілки, який зареєстрований 22 березня 2003 року Потіївською сільською радою Білоцерківського району Київської області. Відповідно до п. 3.1 Статуту спілки, до складу спільного майна членів спілки включено майно (майновий комплекс) колишнього КСП «Потіївське», яке члени спілки отримали в результаті розпаювання у часткову власність у зв`язку з припиненням діяльності КСП «Потіївське». Крім того, ОСОБА_6 також було відомо, що 14 березня 2005 року відбулися збори співвласників майна КСП «Потіївське», на яких затверджений перелік майна, яке передається групі співвласників цілісним майновим комплексом, що в свою чергу підтверджується протоколом №1 від 14 березня 2005 року та актом прийому-передачі майна колишнього КСП «Потіївське» у спільну часткову власність від 15 березня 2005 року, в якому зазначено перелік цього майна, а також той факт, що 34 співвласники майна отримали його в індивідуальну власність, а 127 осіб передали його в користування ОСОБА_8 .

Вказані обставини, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 №177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення майнових прав селян у процесі реформування селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» та п.6 Листа Міністерства аграрної політики України №37-25-11/3923 від 05.05.2001 «Щодо порядку видачі, обліку та погашення Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) свідчать про те, що 127 осіб набули право власності на виділене їм у власність зі складу пайового фонду майно, у тому числі нерухоме, а саме: складу міндобрив з інвентарним номером 5; кормоцеху ферми №2 з інвентарним номером 41; корівника 4-х рядного з інвентарним номером 34; корівника 4-х рядного з інвентарним номером 33; трансформаторну з інвентарним номером 36; ветізолятор з інвентарним номером 35, корівника 4-х рядного з інвентарним номером 31; пункту штучного осіменіння з інвентарним номером 37; пропускника з інвентарним номером 38; корівника з інвентарним номером 30 (далі нежитлові приміщення).

Переслідуючи мету завадити ОСОБА_8 у реалізації своїх законних прав на реєстрацію за собою права власності на нежитлові приміщення, 09 квітня 2008 року, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні Потіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області (далі Потіївська сільрада), яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Потіївка, вул. Жовтнева, 6-а, всупереч ч. 6 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.19 Закону України «Про звернення громадян», підписав власноруч рішення виконкому Потіївської сільради, датоване 09 квітня 2008 року, відповідно до змісту якого, за розглядом звернення ОСОБА_8 «відмовлено у присвоєнні юридичної адреси на нежитлові будівлі у зв`язку з відсутністю необхідних документів на будівлі, а саме акту прийому передачі майна спілки власників майна на суму 353 981,00 грн. і рішення спілки власників майна на дану суму».

У той же час, за прийняття такого рішення на засіданні виконкому Потіївської сільради не проголосувала достатня кількість членів виконкому.

Крім того, ОСОБА_6 було достовірно відомо про те, що у Потіївській сільраді та її виконкомі перебуває в наявності достатня кількість документів для задоволення звернення ОСОБА_8 відповідно до вимог п.10 ч.«б» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме акт приймання-передачі майна і рішення спілки власників майна.

Аналогічно, переслідуючи мету завадити ОСОБА_8 у реалізації своїх прав на реєстрацію за собою права власності на нежитлові приміщення, 19 травня 2008 року, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні Потіївської сільради, всупереч ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», підписав власноруч відповідь на звернення ОСОБА_8 , яка в подальшому датована 19 травня 2008 року із присвоєння реєстраційного номеру 02-14-79, відповідно до змісту якої «Потіївська сільська рада повідомляє, що Ваша заява буде розглянута на засіданні виконкому, при наявності відповідних документів. Оригіналу протоколу засідання спілки власників майна, оригінал акту прийому-передачі майна в особисту власність».

Зокрема, ОСОБА_6 , достовірно розуміючи відсутність підстав для самостійного одноособового вирішення такого звернення ОСОБА_8 , а також наявність достатніх підстав для задоволення останнього, відповідне питання на розгляд виконкому Потіївської сільради не виніс.

Крім того, продовжуючи переслідувати мету завадити ОСОБА_8 у реалізації своїх законних прав на реєстрацію за собою права власності на нежитлові приміщення, 09 липня 2008 року, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні Потіївської сільради, був достовірно обізнаним, що відповідно до рішення зборів засновників спілки (об`єднання) громадян співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Потіївське» від 18 березня 2004 року на підставі ст. 36 Конституції України та Закону України «Про об`єднання громадян» створено спілку громадян, затверджено статут цієї спілки, який зареєстрований 22 березня 2003 року Потіївською сільською радою. Відповідно до п. 3.1 Статуту спілки до складу спільного майна членів спілки включено майно (майновий комплекс) колишнього КСП «Потіївське», яке члени спілки отримали в результаті розпаювання у часткову власність у зв`язку з припиненням діяльності КСП «Потіївське». Крім того, ОСОБА_6 також було відомо, що 14 березня 2005 року відбулися збори співвласників майна КСП «Потіївське» на яких затверджений перелік майна, яке передається групі співвласників цілісним майновим комплексом, що в свою чергу підтверджується протоколом № 1 від 14 березня 2005 року та актом прийому-передачі майна колишнього КСП «Потіївське» у спільну часткову власність від 15 березня 2005 року, в якому зазначено перелік цього майна, а також той факт, що 34 співвласники майна отримали його в індивідуальну власність, а 127 осіб передали його в користування ОСОБА_8 та за наявності у останнього підстав на оформлення права власності на нежитлові приміщення, ОСОБА_6 під час проведення засідання виконкому Потіївської сільради, довів до відома членів виконкому завідомо недостовірну інформацію про наявність у ОСОБА_11 права на реєстрацію за ним прав власності на нежитлові приміщення.

Своїми неправомірними діями ОСОБА_6 схилив членів виконкому прийняти більшістю голосів рішення, якому у подальшому присвоєно № 41 від 09 липня 2008 року, за змістом якого, на підставі поданих документів присвоєно поштову адресу і визнано право власності на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_11 .

Отримане рішення виконкому Потіївської сільської ради № 41 від 09 липня 2008 року, ОСОБА_11 використав для реєстрації за собою права власності на нежитлові приміщення, якими в подальшому розпорядився шляхом їх відчуження, та яке у подальшому було скасоване на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2011 року.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , інтересам ОСОБА_8 , спричинено шкоду у вигляді матеріальних збитків у розмірі вартості нежитлових приміщень у сумі 271 197 гривень 00 копійок

Крім того, 12 липня 2015 року, близько 20-ї години, ОСОБА_6 , знаходячись на березі озера, яке розташовано поруч з вулицею Надрічна в с. Потіївка, Білоцерківського району, Київської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до потерпілого ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , скориставшись тим, що останній знаходиться в безпорадному стані, лежачи на землі, та не міг чинити йому опір, своєю правою ногою зверху вниз наніс останньому один удар в область правої гомілки із подальшим натиском, спричинивши таким чином потерпілому ОСОБА_9 тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому правої гомілки в нижній третині зі зміщенням уламків, яке відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 144/Е від 07.08.2015 віднесено до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як такого, що викликало тривалий (понад 21 добу) розлад здоров`я.

Суд також вважає доведеним, що ОСОБА_7 , маючи відповідно до ст. 65 КПК України в кримінальному провадженні № 0002842 від 13.07.2015 за ч. 1 ст. 122 КК України процесуальний статус свідка, будучи під розпис попередженим слідчим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень за ст. 384 КК України, діючи умисно, з метою перешкоджання здійсненню повного всебічного та об`єктивного досудового розслідування в кримінальному провадженні, а також з метою надання допомоги ОСОБА_6 в уникненні кримінальної відповідальності, усвідомлюючи неправдивість свідчень, що надаються ним, 01 жовтня 2015 року в період часу з 13 год. 20 хв. по 15 год. 00 хв., під час допиту в якості свідка в приміщенні Ірпінського MB ГУМВС України в Київській області (Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області) по вул. Мінеральна 7-а, надав слідчому ОСОБА_12 завідомо неправдиві показання стосовно обставин спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, що мали місце 12 липня 2015 року близько 20-ї години на березі озера, яке розташовано поруч з вулицею Надрічна в с. Потіївка, Білоцерківського району, Київської області, а саме, повідомивши про те, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 у вигляді закритого перелому діафізу обох кісток в нижній третині правої гомілки зі зміщенням уламків, були спричинені ним, а не ОСОБА_6 .
Крім того, ОСОБА_7 , маючи відповідно до ст. 65 КПК України в кримінальному провадженні № 0002842 від 13.07.2015 за ч. 1 ст. 122 КК України процесуальний статус свідка, 16 жовтня 2015 року в період часу з 17 год. 55 хв. по 18 год. 01 хв. при проведенні слідчого експерименту на березі озера, яке розташовано поруч з вулицею Надрічна в с. Потіївка, Білоцерківського району, Київської області, діючи умисно, будучи під розпис попередженим слідчим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень за ст. 384 КК України, з метою перешкоджання здійсненню повного всебічного та об`єктивного досудового розслідування в кримінальному провадженні, а також надання допомоги підозрюваному в кримінальному провадженні ОСОБА_6 в уникненні кримінальної відповідальності, усвідомлюючи неправдивість свідчень, що надаються ним, завідомо неправдиво відтворив обставини спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у вигляді закритого перелому діафізу обох кісток в нижній третині правої гомілки зі зміщенням уламків, показавши, що вони були спричинені ним шляхом наступу своєю правою ногою на голеностоп правої ноги ОСОБА_9 .
В ході судового розгляду по справі встановлено наступне.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні свою вину у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч.1 ст. 122 КК України не визнав повністю та показав, що дійсно з квітня 2002 до жовтня чи листопада 2010 року він займав посаду сільського голови села Потіївка, Білоцерківського району, Київської області. Для вирішення питання про присвоєння адреси, особа звертається до Виконавчого комітету з відповідною заявою та така заява виноситься на Виконавчий комітет, який приймає рішення, шляхом голосування. Він накладає свою резолюцію винести заяву на виконком. Склад виконавчого комітету всього п`ять членів. У квітні 2008 року, при вирішенні заяви ОСОБА_8 було присутніх три члени виконкому. Вказав, що для присвоєння адреси необхідно було додати до заяви протокол зборів про продаж майна й акт прийому-передачі, а також договір купівлі-продажу, які надає спілка власників майна та яких ОСОБА_8 не надав. Питання про те, які документи мають бути додані до заяви про присвоєння адреси вирішував Виконавчий комітет. Станом на 2008 рік власників майна реорганізованого КСП «Потіївське» ще не було. У 2005 році під час загальних зборів власників майна КСП «Потіївське» вирішувалося питання про надання майна в оренду, передачі у власність не було. У 2008 році, коли ОСОБА_8 звернувся до сільської ради з заявою про присвоєння адреси, майно знаходилося в оренді. Ніяких договорів про купівлю-продаж майна сільською радою не посвідчувалось. На засіданні виконкому він зачитав заяву та повідомив членів виконкому, що потрібні документи передачі майна у власність, яких ОСОБА_8 не надав та потерпілому роз`яснено, що він може звернутися повторно до Виконавчого комітету з заявою про присвоєння адреси, надавши відповідні документи. Членам виконкому він пояснив, що ОСОБА_8 не отримав майно у власність, оскільки до заяви не було додано договору купівлі-продажу та акта прийомки, укладеного між ОСОБА_8 та спілкою власників майна колишнього КСП «Потіївське». При цьому він поставив на вирішення питання про відмову у присвоєнні адреси. Проголосували всі одноголосно. Заява ОСОБА_8 для ознайомлення членам виконкому не надавалася. Заява ОСОБА_8 про присвоєння адреси майну виносилася на розгляд Виконавчого комітету один раз, другий раз надавалася відповідь, що ОСОБА_8 не додав відповідних документів до заяви без винесення на виконком. У подальшому документи на спірне майно надавав ОСОБА_11 та ОСОБА_13 . Їх заяви також виносилися для розгляду на виконком. Він одноособово рішень по заявах не приймав. Цивільний позов ОСОБА_8 не визнає, оскільки ніякого збитку потерпілому не наніс, оскільки майно не було у його розпорядженні. Розпорядником майна є спілка власників майна. До якого моменту спілка власників майна була розпорядником, він не знає. Вважає, що 14 березня 2005 року, 161 особа, не могла отримати у власність майно колишнього КСП «Потіївське», оскільки членів КСП «Потіївське» було більше ніж 161 особа. Рішення Виконавчого комітету 27, яким у 2008 році ОСОБА_8 було відмовлено у присвоєнні адреси на будівлі він не пам`ятає, а рішення 41, яким у 2008 році було визнано право власності на спірні будівлі за ОСОБА_11 та присвоєно адреси пам`ятає погано. Йому невідомо, що ОСОБА_14 як секретар сільської ради посвідчувала 127 договорів купівлі-продажу частки майна, покупцем за якими був ОСОБА_8 . Порядок отримання у власність майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства йому не відомий. При цьому він зауважив, що після розпаду колгоспу люди-односельчани йому довіряли та обрали його сільським головою. І він не повинен знати законодавство щодо отримання права власності та присвоєння адреси на розпайоване майно, для цього був секретар сільської ради ОСОБА_14 , яка і повинна була «розбиратися» в законодавстві.

Крім того, 12 липня 2015 року, приїхавши на власному автомобілі на ставок в с. Потіївка, Білоцерківського району, Київської області разом з ОСОБА_7 , він сів до компанії, яка там перебувала, грати в карти на гроші. Спиртних напоїв не вживав. Коли грали в карти, то ОСОБА_9 кудись поїхав, оскільки у нього закінчилися гроші. Після того, як перестали грати в карти він з ОСОБА_7 сіли до свого автомобіля та мали намір їхати, але у цей час повернувся ОСОБА_9 , який автомобілем перегородив їм дорогу до виїзду. При цьому, ОСОБА_9 сказав, що він з ОСОБА_7 нікуди не поїдуть, поки не зіграють з ним у карти. ОСОБА_9 почав бити у вікна автомобіля та рвати двері. Він вийшов з автомобіля та у них виник конфлікт, який переріс у бійку. У цей час з автомобіля вийшов ОСОБА_7 , який почав розбороняти його з ОСОБА_9 . Він розвернувся та пішов до автомобіля. У цей час почув як ОСОБА_9 сказав, що у нього щось з ногою. Коли повернувся то побачив, що ОСОБА_9 підвівся із землі та пішов до столу. ОСОБА_7 у цей час був приблизно метр від ОСОБА_9 . Він до ОСОБА_9 не підходив, до останнього підходив ОСОБА_15 . Звідки у ОСОБА_9 з`явився перелом ноги він не знає, особисто він йому на ногу не наступав та не наносив будь-яких тілесних ушкоджень. З приводу тілесних ушкоджень, отриманих ним від бійки з ОСОБА_9 , до органів поліції та медичних закладів не звертався.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні свою вину у скоєнні злочину, передбаченого, ч. 1 ст. 384 КК України не визнав повністю та показав, що 12 липня 2015 року приблизно о 17:20 годині до нього приїхав ОСОБА_6 та вони разом поїхали до ставка в с. Потіївка, Білоцерківського району, Київської області. Будучи біля ставка, побачили, що за столом компанія людей, серед яких був потерпілий ОСОБА_9 , грали в карти на гроші. Він разом з ОСОБА_6 стали біля столу та почали спостерігати за грою. Через деякий час частина осіб пішли та ОСОБА_6 також став грати у карти на гроші. Під час гри у карти ОСОБА_9 встав із-за столу та кудись поїхав на власному автомобілі. За столом залишалися ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , він, ОСОБА_17 і ОСОБА_15 . Грали ще приблизно 20-30 хвилин. Після закінчення гри він з ОСОБА_6 сіли до свого автомобіля та мали намір поїхати. У цей час приїхав ОСОБА_9 , який своїм автомобілем перегородив їм дорогу для виїзду. Після чого ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_6 та почав з останнім конфліктувати на фоні того, що хотів продовжувати грати у карти. Між ОСОБА_9 і ОСОБА_6 склався конфлікт, у ході якого він вирішив захистити ОСОБА_6 , оскільки той знаходився під слідством та в ОСОБА_6 був засіб електронного контролю браслет. Він почав розбороняти ОСОБА_9 і ОСОБА_6 та у ході конфлікту, який уже переріс у бійку наніс ОСОБА_9 удар під око, від якого останній упав на правий бік так, що права нога була зігнута, а ліва була випрямлена та знаходилася на правій нозі. Після падіння ОСОБА_9 встав та повідомив, що у нього болить нога. Після цього він разом з ОСОБА_6 сіли до автомобіля, на якому поїхали додому. Також повідомив, що після падіння, коли він відходив від ОСОБА_9 він міг випадково наступити на ногу ОСОБА_9 . При цьому зауважив, що його вага 100 кг. І якби він наступив на ногу ОСОБА_9 то нога б не зламалася. Чому на стадії досудового слідства давав покази, що на ногу ОСОБА_9 наступив саме він, пояснити не зміг. Під час надання показань слідчому та в ході слідчого експерименту надавав правдиві показання, жодного разу їх не змінював та при слідчому експерименті показав, як падав ОСОБА_9 . Під час допиту у слідчого в м. Ірпінь попереджався про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень та протокол допиту як свідка підписував після того як його прочитав. Повідомив, що на місці конфлікту є ями та корчі. А коли їздили на слідчий експеримент ями і корчі були зрівняні. Змін та зауважень до протоколу слідчого експерименту не вносив. Протокол був зачитаний слідчим, він протоколу не читав. Під час слідчого експерименту показував усе, що розказував слідчому при допиті.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не визнав свою вину у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 122 КК України та обвинувачений ОСОБА_7 не визнав свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, суд оцінюючи в сукупності докази, що зібрані сторонами кримінального провадження та досліджені безпосередньо в судовому засіданні, дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковані вірно та обґрунтовано по ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 122 КК України та дії ОСОБА_7 кваліфіковані вірно та обґрунтовано по ч. 1 ст. 384 КК України, а також вина обвинувачених у вчиненні інкримінованих злочинів повністю доведена сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Зокрема, вина ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України доводиться сукупністю наступних доказів :

-Показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який у суді показав, що 14 березня 2005 року, 161 пайовик колишнього КСП «Потіївське» за рішенням загальних зборів отримали майно у власність та передали йому це майно в користування та на збереження. Викупити майно відразу він не міг. У 2008 році знову зібралися збори, на яких людям було повідомлено, що він викупляє майно, яке у 2005 році було передано йому у власність. Деякі люди вирішили забрати майно, а більшість надала згоду продати пайове майно. Він почав викупати пайове майно, укладаючи договори купівлі-продажу, які посвідчувалися секретарем сільської ради ОСОБА_14 . Станом на 15 березня 2008 року він викупив майна на загальну суму понад 353 тисячі гривень. Після цього, він зібрав усі документи, необхідні для реєстрації права власності на викуплене майно. Звернувшись у БТІ, йому повідомили, що для реєстрації йому необхідно присвоїти адреси на будівлі. Він звернувся із заявою про присвоєння адреси до сільської ради. Прийшовши на засідання виконкому, йому колишній голова сільської ради ОСОБА_6 повідомив, що йому відмовлено, засідання виконкому не відбулося. Наступного дня він звернувся з аналогічною заявою про присвоєння адреси на виділені будівлі. Однак, вказана заява на засідання виконкому не виносилася, а надано було відповідь, що немає необхідних документів для присвоєння адреси. Водночас, виконкомом Потіївської сільської ради, рішенням 41, було присвоєно адреси за заявою ОСОБА_11 на майно, яке належало ОСОБА_8 . ОСОБА_11 скликав збори пайовиків колишнього КСП «Потіївське», але це були інші люди, ніж ті, що продали майно йому. Однак, вказаними зборами було, також, вирішено і питання передачі майна, яке раніше у 2005 році було виділено 161 особі та в подальшому продано йому. У 2005 році на загальних зборах виступав ОСОБА_6 та в подальшому підписав протокол загальних зборів. Також, повністю підтримав цивільний позов, повідомивши, що неправомірними діями ОСОБА_6 йому було завдано моральну шкоду, яке виразилося у моральних стражданнях, що також призвело до знаходження у реанімації через інсульт.

- Показаннями свідка ОСОБА_18 , яка в суді показала, що у 2008 році вона була членом Виконавчого комітету Потіївської сільської ради. Щодо обставин прийняття рішення у липні 2008 року, щодо майна КСП «Потіївське» нічого пояснити по суті не змогла, повідомивши що ніяких деталей не пам`ятає. В той же час, щодо процедури розгляду питань Виконкомом, суду пояснила, що з порядком денним завжди члени ознайомлюються перед початком засідання, доповідав завжди голова ОСОБА_6 , а іноді секретар. На підставі яких законів приймались рішення свідок пояснити не змогла, повідомивши, що не розуміє які саме документи потрібні для визнання права власності та присвоєння адреси. Щодо своєї участі у засіданнях Виконкому пояснила, що була присутня не на всіх засіданнях, про неможливість прибуття на засідання повідомляла в усній формі в момент повідомлення їй про чергове засідання секретарем або головою. Крім того повідомила, що протоколи всіх засідань, на яких вона приймала участь містять її підпис, який вона завжди ставила. Також, нею ставився підпис і на всіх рішеннях, які були прийняті виконкомом за її участі, оскільки, за словами свідка, і на протоколах, і на рішеннях завжди проставлялись підписи всіх учасників.

- Показаннями свідка ОСОБА_14 , яка в суді показала, що у 2008 році вона працювала секретарем Потіївської сільської ради та була секретарем Виконавчого комітету Потіївської сільської ради. У 2008 році, ОСОБА_8 до сільської ради було подано заяву про визнання права власності на нерухоме майно. До заяви було долучено копію акту про передачу майна у спільну часткову власність, однак виписки з протоколу спілки власників майна КСП «Потіївське» не було надано. На першому засіданні Виконавчого комітету у квітні 2008 року були присутні троє з п`яти його членів: ОСОБА_6 , ОСОБА_19 та ОСОБА_14 . Питання щодо ОСОБА_8 було перенесено з останнього на перше. Ініціатором переносу був ОСОБА_6 . На засідання виконкому ОСОБА_6 , зачитавши документи, повідомив що «…ми відмовляємо ОСОБА_8 , оскільки ним надано не всі документи». Голосування було проведено не з питанням про розгляд поданої заяви, а з питанням про відмову у задоволенні заяви, за яку вони проголосували всі троє «за». Крім того, ОСОБА_8 було повідомлено щоб в подальшому він подав оригінали протоколу зборів спілки власників майна КСП «Потіївське» і акт прийомки майна. Чи було повідомлення про надання ОСОБА_8 наступного разу документів занесене до рішення Виконкому та причини відмови, - вона не пам`ятає. Разом з тим, під час дачі показань свідок повідомила, що пропозиція про надання витягу з протоколу засідання спілки власників майна КСП «Потіївське» та акта прийому-передачі майна у власність ОСОБА_8 була викладена нею в листі, який вона направила на його адресу. Якою нормою закону свідок керувалася при вчиненні такої дії та витребуванні вказаних документів, суду пояснити не змогла. Так само не змогла законодавчо обґрунтувати відмову у задоволенні заяви ОСОБА_8 , зазначивши, що проект рішення готувався нею, але чому було відмовлено у задоволенні заяви та якою нормою закону керувалась при витребуванні додаткових документів повідомити не змогла. В той же час, у своїх показах зазначила, що вона була обізнана у тому, що ОСОБА_8 проводився викуп майнових сертифікатів, оскільки нею посвідчувались договори купівлі-продажу. Як їй повідомив в усній формі під час розмови Голова спілки власників майна КСП «Потіївське», майно було передано ОСОБА_8 в оренду з метою збереження, а не у власність. Офіційний запит з цього приводу свідком, як секретарем Потіївської сільської ради та секретарем Виконавчого комітету Потіївської сільської ради не направлявся. Разом з тим, у липні 2008 року на засіданні Виконкому право власності було визнано за ОСОБА_11 , оскільки ним були надані всі необхідні документи, серед яких був протокол зборів спілки власників майна КСП «Потіївське» за 2008 рік про передачу майна. Чи був там ОСОБА_8 вона не пам`ятає, оскільки сама на цих зборах присутня не була. Даний протокол був наданий самим ОСОБА_11 , та до того моменту у розпорядженні сільської ради його не було, оскільки він був лише у голови спілки співвласників майна. Що стосується підписання рішення Виконкому, свідок зазначила, що рішення виконкому ні нею, ні ОСОБА_19 не підписувалось, оскільки, відповідно до процедури, рішення підписує лише голова. Це стосується всіх рішень, і на жодному з рішень, які приймає виконком підписів членів немає, є лише підпис голови. В той же час, свідок стверджувально відповіла на запитання, поставлене їй на завершальній стадії допиту, що предметом поданої ОСОБА_8 заяви, у задоволенні якої йому було відмовлено, було присвоєння викупленому ним майну адреси, однак повідомила, що заява стосувалась не лише присвоєння адреси, а і визнання права власності.
- Дослідженими (оголошеними) показаннями свідка ОСОБА_20 (том 5, а.с. 205-208, 213-216 том 7 а.с. 30), відповідно до яких вбачається, що у 2008 році він працював директором будинку культури у с. Потіївка та був членом виконавчого комітету Потіївської сільської ради. 09 квітня 2008 року він був запрошений на засідання виконавчого комітету Потіївської сільської ради, де серед іншого на обговорення було поставлене питання ОСОБА_8 щодо присвоєння адреси нежитловим будівлям, які йому належали. На засіданні були присутні, окрім нього ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , та ще декілька осіб. Вищевказане засідання розпочалося з того, що ОСОБА_6 оголосив порядок денний проведення виконавчого комітету. Питання ОСОБА_8 щодо присвоєння юридичної адреси було по черзі сьомим, але ОСОБА_6 запропонував розглянути питання ОСОБА_8 першим. Потім голова сільської ради ОСОБА_6 зачитав подану ОСОБА_8 заяву щодо присвоєння юридичної адреси на об`єкти нерухомого майна та відразу повідомив, про те що ОСОБА_8 відмовлено по його питанню. Особисто він заяви ОСОБА_8 не бачив, ОСОБА_6 таку заяву нікому не показував. На запитання ОСОБА_8 чому йому відмовлено, ОСОБА_6 відповів що у того не має необхідних документів на це майно, на що ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_6 що всі необхідні документи на вказане майно ним були надані до сільської ради ще раніше, на підставі яких Потіївська сільська рада видала йому свідоцтво на майновий пай на суму 353 981 грн., за підписом сільського голови ОСОБА_6 . Питання ОСОБА_8 на голосування ОСОБА_6 не ставилося, ніхто не голосував. ОСОБА_6 просто повідомив ОСОБА_8 що йому відмовлено по його питанню після чого перейшов до розгляду іншого питання. Після цього ОСОБА_8 залишив засідання виконавчого комітету.

Досліджені (оголошені) показання свідка ОСОБА_20 , суд вважає належними та допустимими доказами у справі, виходячи з наступного.

Забезпечити присутність свідка ОСОБА_20 в судовому засіданні було не можливо, внаслідок його смерті.
Відповідно до пункту 16 статті 7 КПКУкраїни, безпосередність дослідження показань є загальною засадою кримінального судочинства, а стаття 23 КПК України визначає, що показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Також КПК України передбачає, що суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Частина 4 статті 95 КПК України передбачає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на найкраще забезпечення права сторін на перехресний допит особи, яка дає показання, що дає стороні можливість з`ясувати всі обставини, які вона вважає важливими для вирішення справи, уточнити показання свідка та поставити під сумнів ті чи інші повідомлення особи або її репутацію. Це право забезпечується також і пунктом «d» частини 3 статті 6 Конвенції, щодо якого Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що до того, як визнати особу винуватою, усі докази проти неї мають зазвичай бути представлені в її присутності під час публічного розгляду з метою надати можливість для спростування. Виключення з цього принципу є можливими, але не можуть порушувати права захисту, які, як правило, вимагають, щоб обвинуваченому була надана адекватна та відповідна можливість викликати та допитати свідка проти нього, або коли свідок надає показання, або на наступних етапах провадження (рішення ЄСПЛ у справах «Хаммер проти Німеччини» від 19.07.2012 р., № 26171/07, § 38; «Лука проти Італії» від 27.02.2001 р., № 33354/96, § 39; «Солаков проти колишньої югославської республіки Македонії» від 31.10.2001 р., № 47023/99, § 57).
Однак обмеження засади безпосередності не можуть сягати такого ступеня, щоб позбавити самої її сутності та призводити до порушення фундаментальних гарантій справедливого судового розгляду, наприклад, тих, що передбачені пунктом «d» частини 3 статті 6 Конвенції. Тому зазначений висновок, не означає, що такі показання не можуть бути визнані судом недопустимими відповідно до інших правил допустимості доказів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У цьому зв`язку, суд вважає доречними застосувати підходи, узагальнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайа і Тахері проти Сполученого Королівства» при аналізі даної ситуації вимогам частини 1 та пункту «d» частини 3 статті 6 Конвенції (рішення у справі «Аль-Хавайа і Тахері проти Сполученого Королівства» (велика палата) від 2011 р., №26766/05 та №22228/06). Ця справа стосувалася використання показань, наданих поліції під час досудового розслідування свідком, який на час судового розгляду справи помер. ЄСПЛ визнав, що за таких обставин і за умови додержання певних гарантій сторони захисту, використання таких показань не порушує вимоги частини 1 та пункту «d» частини 3 статті 6 Конвенції.
ЄСПЛ зауважує, що стаття 6 Конвенції не встановлює будь-яких правил допустимості доказів, які є перш за все предметом регулювання національного закону (рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 р., §§ 45-46). Тому практика ЄСПЛ, яка визнає прийнятним використання показань, що надавалися поліції, не може бути використана судом для обґрунтування використання позасудових показань, недопустимих відповідно до другого речення частини 4 статті 95 КПК України 2012 року. Але слід використати підходи, розроблені ЄСПЛ, для аналізу можливості використання показань, наданих на стадії досудового розслідування.
У рішенні в справі «Аль-Хавайа і Тахері проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ вважав, що для оцінки допустимості показань відсутнього свідка потрібно виконати трискладовий текст, а саме дослідити:
1) чи існували поважні причини для неявки свідка та, відповідно, для прийняття показань недопитаного відсутнього свідка як доказів (рішення у справі «Аль-Хавайа і Тахері проти Сполученого Королівства» (велика палата) від 2011 р., №26766/05 та №22228/06, §§ 120-125);
2) чи були показання відсутнього свідка єдиною або вирішальною підставою для засудження обвинуваченого (рішення у справі «Аль-Хавайа і Тахері проти Сполученого Королівства» (велика палата) від 2011 р., №26766/05 та №22228/06, §§ 126-147);
3) чи існували достатні врівноважуючі фактори, у тому числі вагомі процесуальні гарантії, здатні компенсувати незручності, спричинені стороні захисту в результаті допуску доказу та забезпечити, щоб судовий розгляд у цілому був справедливим (рішення у справі «Аль-Хавайа і Тахері проти Сполученого Королівства» (велика палата) від 2011 р., №26766/05 та №22228/06, §§ 148-151).
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що наявність поважних причин неявки даного свідка створює необхідні умови для того, щоб показання, зафіксовані під час його допитів на стадії досудового розслідування були предметом дослідження в судовому засіданні.
Крім того, вина ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України доводиться сукупністю наступних доказів :

-витягом з кримінального провадження № 0004889 від 31.07.2013 року, постановою про внесення змін до реєстру, якими встановлюється належність та допустимість інших письмових доказів, а саме, те що вони зібрані у межах відкритого кримінального провадження (том 1 а.с. 1-3).

-протоколом № 1 від 14.03.2005, згідно з яким рішенням загальних зборів співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Потіївське» було затверджено перелік майна та передано його індивідуальній групі осіб у кількості 161 особа, серед яких був і потерпілий ОСОБА_8 , зазначеним протоколом підтверджується присутність на зборах обвинуваченого ОСОБА_6 та його обізнаність в рішенні загальних зборів співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Потіївське» про передачу майна ОСОБА_8 (том 5 а.с. 159-164).

-актом прийому-передачі від 15.03.2005, відповідно до якого групі співвласників, серед іншого, було передано нерухоме майно, а саме склад міндобрив з інвентарним номером 5; кормоцех ферми №2 з інвентарним номером 41; корівник 4-х рядний з інвентарним номером 34; корівник 4-х рядний з інвентарним номером 33; трансформаторна з інвентарним номером 36; ветізолятор з інвентарним номером 35, корівник 4-х рядний з інвентарним номером 31; пункт штучного осіменіння з інвентарним номером 37; пропускник з інвентарним номером 38; корівник з інвентарним номером 30 (том 5 а.с. 165-167).

-рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.04.2010 (том 1 а.с. 52-56), ухвалою Апеляційного суду Київської області від 04.10.2010 (том 1 а.с. 57-60), ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2011 (том 1 а.с. 61-62), рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.09.2011 (том 1 а.с. 63-66), ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2012 у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_11 , виконавчого комітету Потіївської сільської ради, Комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківське МБТІ», ТОВ «Хелсі-Фуд», спілки громадян-співвласників майна реорганізованого КСП «Потіївське», ОСОБА_21 про визнання недійсним рішення виконкому, зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності (том 1 а.с. 67-68). Вказаними рішеннями скасовано рішення виконавчого комітету Потіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 09.07.2008 № 41 «Про визнання права власності на нежитлові будівлі, що знаходяться на території сільської ради і передані у власність ОСОБА_11 » на підставі того, що 14 березня 2005 року відбулися збори співвласників майна КСП «Потіївське». На вказаних зборах затверджений перелік майна, яке передається групі співвласників цілісним майновим комплексом. Тридцять чотири співвласники отримали його в індивідуальну власність, а 127 осіб передали майно у користування ОСОБА_8 , а згодом продали, що підтверджується договором №1 від 13 березня 2008 року. За положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року №177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення майнових прав селян в процесі реформування аграрного сектору економіки» та п.6 Листа Міністерства аграрної політики України №37-25-11/3923 від 05 травня 2001 року «Щодо порядку видачі, обліку та погашення Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) і перехід права власності від КСП чи підприємства-правонаступника до групи співвласників відбувається в момент передачі майна та оформлення акта приймання-передачі майна. Наведене свідчить про те, що 127 осіб набули право власності на виділене їм у власність зі складу пайового фонду майно та розпорядились ним. Оскільки вказане майно вже виділене в натурі конкретним особам, то право Спілки громадян-співвласників майна реорганізованого КСП «Потіївське» на розпорядження цим майном припинилося. За таких обставин виділення зазначеного майна ОСОБА_11 у 2008 році є необґрунтованим.

-Копією заяви ОСОБА_8 до Потіївської сільської ради від 09.04.2008 року, з якою останній звернувся до Виконавчого комітету Потіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області про присвоєння адрес на виділене майно (том 1 а.с. 41-42).

-Копією Рішення виконкому Потіївської сільської ради № 27 від 09.04.2008 року про відмову у присвоєнні юридичної адреси на об`єкти нерухомості за заявою ОСОБА_8 від 09.04.2008 р. (том 1 а.с. 43). Жоден із членів виконкому Потіївської сільської ради та ОСОБА_6 не змогли відповісти, яким нормативним документом від ОСОБА_8 вимагались додаткові документи.

-Копією заяви ОСОБА_8 з додатками (том 1, а.с. 38-39) до Потіївської сільської ради від 23.04.2008 року, з якою останній повторно звернувся до Виконавчого комітету Потіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області про присвоєння адрес на виділені нежитлові приміщення.

-Копією повідомлення щодо розгляду заяви ОСОБА_8 від 12.05.2008 року, яким сільський голова села Потіївка Білоцерківського району ОСОБА_6 одноособово відмовив у присвоєнні юридичних адрес на виділені нежитлові приміщення (том 1, а.с. 40).

-Протоколом огляду місця події від 18.07.2015 року та фото таблицею до нього, яким вилучено та долучено до матеріалів кримінального провадження договір № 1 купівлі-продажу майна бувшого КСП «Потіївське» датованого 13.03.2008 роком, акт прийому передачі майна бувшого КСП «Потівське», списком осіб (том 1, а.с. 102-115), якими підтверджується факт купівлі потерпілим ОСОБА_8 майна, серед якого спірні нежитлові будівлі.

-Постановою про визнання і прилучення до справи речових доказів документів від 18.07.2015, які повернуті під розписку особі, яка їх надавала (том 1, а.с. 116-118).

-Протоколом огляду місця події від 21.07.2015 року, яким вилучено та долучено до матеріалів кримінального провадження копію журналу реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету (том 1, а.с. 119-142), у якому містяться дані про реєстрацію правочинів купівлі-продажу майна колишнього КСП «Потіївське» між співвласниками такого майна та потерпілим ОСОБА_8 , всі ці договори посвідчувалися секретарем сільської ради свідком ОСОБА_14 як нотаріусом.
-Постановою про визнання і прилучення до справи речових доказів-документів від 21.07.2015 року, які повернуті під розписку особі, яка їх надала (том 1, а.с. 143-144).

-Копією акту приймання-передачі майна бувшого КСП «Потіївське» у спільну часткову власність групі співвласників в тому числі потерпілому ОСОБА_8 від 15.03.2005 року (том 1, а.с. 146-156), який оглянутий, визнаний речовим доказом та повернутий під розписку особі, яка його надала.

-Копією протоколу зборів спілки громадян-співвласників майна реорганізованого КСП «Потіївське» № 7 від 02.07.2008 року (том 1, а.с. 162-167), копією акта приймання-передачі майна в індивідуальну власність ОСОБА_11 від 03.07.2008 року (том 1, а.с. 168-170). Дії зборів спілки визнані судом незаконними.

-Копією Рішення виконкому Потіївської сільської ради № 41 від 09.07.2008 року, яким задоволено заяву ОСОБА_11 , присвоєно поштові адреси спірним нежитловим будівлям та визнано за ним право власності на нерухоме майно КСП «Потіївське», яке в подальшому 20.09.2011 року скасоване Апеляційним судом Київської області як незаконне (том 1, а.с. 158-159).

-Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна від 04.08.2015 року, з яких вбачається перехід права власності на спірні нежитлові будівлі до ОСОБА_11 та подальшу реалізацію вказаного майна (том 1 а.с. 73-101).

-Копіями заяв про виділення паїв в натурі та передачу виділеного майна в користування та на зберігання потерпілому ОСОБА_8 , які визнані речовими доказами та повернуті особі, яка їх надала (том 1, а.с. 176-261).

-Копіями заяв громадян про намір продати майно потерпілому ОСОБА_8 (том 2 а.с. 3 253, том 3 а.с. 1-197)

-Копіями договорів купівлі-продажу майнових паїв, які посвідчені секретарем Потіївської сільської ради як нотаріусом, яким встановлюється набуття потерпілим ОСОБА_8 у власність спірних нежитлових будівель (том 2 а.с. 3-253, том 3 а.с. 1-197).

-Копіями двох заяв від ОСОБА_11 про присвоєння поштової адреси та визнання права власності, які не мають додатків, які обвинувачений ОСОБА_6 вимагав у ОСОБА_8 та які відсутні в журналі реєстрації вхідних документів Потіївської сільської ради (том 3, а.с. 228-231).

-Копією журналу реєстрації вхідних документів Потіївської сільської ради, згідно з якого не зафіксовано поданої заяви ОСОБА_11 про призначення йому поштових адрес (том 4 а.с. 1-83), копією книги обліку виданих свідоцтв про право власності на майнові паї (том 4 а.с. 84-100), копією журналу нотаріальних дій виконавчого комітету Потіївської сільської ради (том 4 а.с. 101-150), копією книги реєстрації нотаріальних дій (том 4 а.с. 151-206), якими підтверджуються вищезазначені правочини.

-Копією протоколу засідання виконавчого комітету від 09 квітня 2008 року № 5 Потіївської сільської ради, відповідно до порядку денного питання потерпілого ОСОБА_8 було № 7. Згідно показів ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , питання ОСОБА_8 розглядалось першим, що дає підстави вважати, що і рішення і протокол засідання виконавчого комітету від 09 квітня 2008 року № 5 Потіївської сільської ради, в якому навіть не вказано про виступ потерпілого ОСОБА_8 , було зроблено заздалегідь (том 5, а.с. 16-18).

Крім того, вина ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України доводиться сукупністю наступних доказів:

-Показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який у суді показав, що 12.07.2015 він знаходився біля ставка у с. Потіївка Білоцерківського району. Там відбувалося святкування «Дня рибака». До ставка приїхав приблизно о 10:00 годині. Також, біля ставка були ОСОБА_22 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 .. ОСОБА_23 та ще якісь особи, яких він не знає. Приблизно о 17:00 годині до них приїхали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які також стали грати у карти. У карти грали на гроші. Під час гри у карти у нього закінчилися гроші, тому він повідомив, що поїде та позичить гроші у когось зі знайомих. Позичивши гроші та повернувшись до ставка, він побачив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 знаходяться в автомобілі ОСОБА_6 та мають намір їхати. Він своїм автомобілем перегородив проїзд та підійшов до автомобіля ОСОБА_6 та висловив вимогу продовжити гру в карти. Після цього ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 вийшли з автомобіля та у них виник конфлікт. Під час конфлікту ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 удар в область обличчя. Він закривався та почав наносити удари ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які разом його били. Під час бійки його збили з ніг та він упав на правий бік. ОСОБА_7 наносив удари ногами в районі плечей, а ОСОБА_6 наніс удар ногою, а саме наступив та натиснув своєю вагою на гомілку лівої ноги, яка була випрямлена і знаходилася на правій нозі, яка в свою чергу була зігнута в коліні. Таким чином, ОСОБА_6 ударом ноги з натисканням зламав його ліву ногу. Після цього він крикнув, що зламана нога, а ОСОБА_6 з ОСОБА_7 сіли до автомобіля та поїхали. На місці залишився тільки ОСОБА_15 , решта осіб кудись поділися. ОСОБА_15 зателефонував ОСОБА_8 , який приїхав до місця бійки та в подальшому доставив його до Білоцерківської лікарні.

-Показаннями свідка ОСОБА_8 , який показав, що 12.07.2015 на «День рибака» до нього на мобільний телефон зателефонував ОСОБА_15 та повідомив, що побили ОСОБА_9 біля ставка в селі Потіївка. Коли він приїхав, то побачив ОСОБА_9 , який перебував на землі та у нього неприродно лежала ліва нога. Біля стола на лавочці сидів ОСОБА_15 . ОСОБА_9 повідомив, що ногу ОСОБА_9 перебив ОСОБА_6 , через гру в карти. Після цього, він поїхав до себе додому та взяв дощечку та бинт для того, щоб накласти шину на ногу і повернувся до ставка разом з дружиною. Після повернення вони завантажили ОСОБА_9 в автомобіль та відвезли до Білоцерківської лікарні. Після цього поспілкувавшись з ОСОБА_9 та ОСОБА_15 з їх слів дізнався, що ОСОБА_9 побили ОСОБА_6 та ОСОБА_7

-Показаннями свідка ОСОБА_15 , який у суді показав, що 12.07.2015 він знаходився біля ставка у селі Потіївка Білоцерківського району. Це був «День рибака». Він разом з іншими рибаками ловили рибу, пили горілку, грали у карти. У карти грали на гроші. Біля ставка також були ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_17 . Приблизно о 17:00 годині до них приєдналися ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . ОСОБА_6 алкогольних напоїв не вживав, а ОСОБА_7 вживав. У ОСОБА_9 закінчилися гроші та той кудись поїхав, щоб взяти у борг. Після повернення, ОСОБА_9 власним автомобілем перекрив дорогу до виїзду для ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у зв`язку з цим між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 розпочався конфлікт, який виник у зв`язку з грою в карти. Вони один одному наносили удари. У ході бійки ОСОБА_9 збили з ніг та він упав на землю на правий бік. Після чого він викрикнув, що у нього болить нога. У цей момент бійка закінчилася та ОСОБА_6 з ОСОБА_7 пішли до автомобіля і поїхали від ставка. Він з мобільного телефону ОСОБА_9 зателефонував ОСОБА_8 , який разом з ОСОБА_27 прибули до ставка та наклали шину ОСОБА_9 .. Після чого він допоміг ОСОБА_8 завантажити ОСОБА_9 до автомобіля, яким його доставили до лікарні.

- Показаннями свідка ОСОБА_17 , який у суді показав, що у липні, не пам`ятає якого року він знаходився біля ставка у селі Потіївка Білоцерківського району. Це був «День рибака». Він разом з іншими ловили рибу, пили спиртне, грали у карти. Біля ставка також були ОСОБА_24 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та інші. Пізніше до них приєдналися ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Чи від`їжджав кудись ОСОБА_9 він не пам`ятає. Крім того, свідок повідомив що ніякої бійки не було, а була лише штовханина, яка виникла між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . ОСОБА_9 впав недалеко від стола, як він впав не бачив, а звернув увагу лише коли останній закричав. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в цей час перебували біля столу. Через деякий час він поїхав, а ОСОБА_9 залишився там. Ніякої медичної допомоги свідок ОСОБА_9 не надавав, а про зламану ногу у останнього дізнався лише на наступний день.
-Показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що 12.07.2015 він та інші особи святкували «День рибака». Зібралися в с. Потіївка біля ставка, ловили рибу, зварили уху, пили горілку. У ході святкування почали грати в карти на гроші. Були присутні ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_24 . Приблизно о 17:00 годині до них на ставок приїхав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . ОСОБА_6 став також грати в карти. Під час гри на гроші у ОСОБА_9 не вистачило коштів, тому він вирішив поїхати до когось у село аби позичити. ОСОБА_9 довго не було, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вирішили їхати додому. У цей час приїхав ОСОБА_9 та своїм автомобілем перегородив їм проїзд та почав «витягувати» з автомобіля ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для продовження гри у карти. ОСОБА_9 витягнув ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з автомобіля та у них зав`язався конфлікт. Він після цього поїхав по своїх справах.

-Витягом з кримінального провадження № 0002842 від 13.07.2015 року (том 9 а.с. 1) та постановою про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу від 07.11.2015 року (том 9 а.с. 210), якими підтверджується належність та допустимість письмових доказів документів, досліджених у судовому засіданні.

-Протоколом проведення слідчого експерименту від 12.08.2015 року та фото таблицею до нього, яким підтверджено показання потерпілого ОСОБА_9 та відтворено обставини події, при яких відбулося нанесення тілесних ушкоджень (том 9 а.с. 40-51).

-Протоколом огляду місця події від 12.08.2015 та фототаблицею до нього, яким оглянуто місце події (том 9 а.с. 52-58).

-Висновком експерта № 144/Е, за результатами проведення судово-медичної експертизи, яким встановлено, що згідно з наданої медичної документації та заключення консультанта-рентгенолога у потерпілого ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження у вигляді посттравматичного субкон`юктивального крововиливу правого ока, саден правої гомілки, а також уламковий перелом діалізу обох кісток правої гомілки в нижній третині зі зміщенням уламків, які утворилися від дії тупого(их) предмету (ів), по давності можуть відповідати строку, вказаному у постанові, являлись небезпечними для життя і відносяться до середнього ступеня тяжкості, так як для зрощення переломів і відновлення функцій правої гомілки необхідний термін більше 21-го дня. Такого характеру ушкодження не могли утворитися від падіння з висоти власного зросту (том 9 а.с. 64-66).

-Висновком експерта № 5/і, складеним за результатами проведення судово-медичної експертизи, яким встановлено, що згідно з наданої медичної документації та заключення консультанта-рентгенолога у потерпілого ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження у вигляді посттравматичного субкон`юктивального крововиливу правого ока, саден правої гомілки, а також уламковий перелом діалізу обох кісток правої гомілки в нижній третині зі зміщенням уламків. Дослідивши медичну документацію, а також протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 , копію протоколу допиту потерпілого ОСОБА_9 , пояснення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 можна сказати про те, що дані тілесні ушкодження у гр. ОСОБА_9 мало ймовірно могли виникнути при падінні на рівну ґрунтову поверхню чи на інші сторонні предмети, а найбільш ймовірно при обставинах, які вказує потерпілий ОСОБА_9 (згідно протоколу допиту від 12.08.2015р.: «… ОСОБА_30 правою ногою наніс меді удар по нозі, а саме зверху вниз, коли моя нога знаходилась на землі, а саме наступив на праву мою ногу на нижню частину, від даного удару я відчув різу біль в гомілці…») (том 9 а.с. 69-70).

-Протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 01.10.2015 року, та яким встановлено, що перед початком проведення слідчої дії допиту свідка, останній попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання під підпис. Проте, в подальшому надав завідомо неправдиві показання про обставини вчинення кримінального правопорушення (злочину) відносно ОСОБА_9 (том 9 а.с. 145-153).

-Протоколом проведення слідчого експерименту від 16.10.2015 року та фото таблицею до нього, яким встановлено, що перед початком проведення слідчої дії слідчого експерименту зі свідком, останній попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання під підпис. Проте в подальшому надав завідомо неправдиві показання про обставини вчинення кримінального правопорушення (злочину) відносно ОСОБА_9 (том 9 а.с. 180-192).

-Висновком експерта № 8/і, складеного за результатами проведення судово-медичної експертизи, встановлено, що згідно даної медичної документації та заключення консультанта-рентгенолога у гр. ОСОБА_9 , 1967 р.н., мали місце тілесні ушкодження у вигляді посттравматичного субкоп`юнктивального крововиливу правого ока, саден правої гомілки, а також уламковий перелом діафізу обох кісток правої гомілки в нижній третині зі зміщенням уламків. Вивчивши протокол допиту свідка ОСОБА_7 , а також ксерокопію фото таблиць, можна сказати про те, що перелом діафізу обох кісток гомілки у потерпілого ОСОБА_9 , не міг утворитися при обставинах, на які вказує свідок ОСОБА_7 . Також необхідно відмітити, що свідок ОСОБА_7 вказує на те, що він наступив на ступню лівої гомілки, однак мав місце перелом діафізу кісток правої гомілки, що підтверджується даними медичної документації та наданими рентгенівськими знімками на дослідження. Пошкодження у вигляді посттравматичного субкоп`юнктивального крововиливу в ділянці правого ока потерпілого ОСОБА_9 відноситься до категорії легких тілесних пошкоджень (том 9 а.с.196-197).

Таким чином, аналізуючи сукупність зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що вина обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів доведена повністю.

Крім того, вирішуючи питання наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу та події злочину передбаченого ч.2 ст.364 КК України, суд звертає увагу на те, що питання про виділення майнових паїв в натурі врегульовано Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» № 62/2001 від 29.01.2001 року, Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки»,наказом Міністерства аграрної політики України № 62 від 11.03.2001 року «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств» (далі Порядок).

Відповідно до ст.7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» майно колективного підприємства належить його членам на праві спільної часткової власності.

Згідно з ч.1 ст.358 ЦК України та п.п.9, 16 Порядку, виділення із складу пайового фонду майна в натурі окремими власниками за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється згідно із затвердженою загальними зборами власників майнових паїв структурою пайового фонду тане інакше,як на підставі рішення зборів власників майнових паїв.

Відповідно до п.8.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно та інших речових прав, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 157/6445 від 18.02.2002 року, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують право власності на об`єкти нерухомого майна. До заяви про оформлення права власності на нерухоме майно додаються матеріали технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна.

Згідно з п.3.1. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за № 582/5773 від 01.07.2001 року, технічній інвентаризації підлягають об`єкти всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами).

Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що проведенню інвентаризації нерухомого майна передують присвоєння об`єктам нерухомого майна поштових адрес, що здійснюється органами місцевого самоврядування відповідно до обсягу їх повноважень, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування».

Аналіз зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів та рішень судів, які набрали законної сили, вказує на те, що потерпілий ОСОБА_8 набув суб`єктивне право власності на виділене майно реорганізованого КСП «Потіївське», а саме на склад міндобрив з інвентарним номером 5; кормоцех ферми №2 з інвентарним номером 41; корівник 4-х рядний з інвентарним номером 34; корівник 4-х рядний з інвентарним номером 33; трансформаторна з інвентарним номером 36; ветізолятор з інвентарним номером 35, корівник 4-х рядний з інвентарним номером 31; пункт штучного осіменіння з інвентарним номером 37; пропускник з інвентарним номером 38; корівник з інвентарним номером 30 нежитлові будівлі та намагався у законний спосіб оформити титульне право власності на них.

Проте, спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_8 не з його волі, а саме на підставі незаконного виділення майна ОСОБА_8 . ОСОБА_11 за сприяння тодішнього сільського голови села Потіївка обвинуваченого ОСОБА_6 . Останній був обізнаний про набуття права власності потерпілим ОСОБА_8 на вказані вище нежитлові будівлі, оскільки був учасником загальних зборів співвласників майна реорганізованого КСП «Потіївське» у 2005 році, знав про прийняте рішення та подальший викуп майна потерпілим ОСОБА_8 .

Однак, обвинувачений ОСОБА_6 умисно, діючи на користь третьої особи, з перевищенням наданих йому владних повноважень, схилив членів виконкому прийняти більшістю голосів рішення, якому у подальшому присвоєно № 41 від 09.07.2008, за змістом якого, на підставі поданих документів присвоєно поштову адресу і визнано право власності на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_11 .

Отримане рішення виконкому Потіївської сільської ради № 41 від 09.07.2008 ОСОБА_11 використав для реєстрації за собою права власності на нежитлові приміщення, якими в подальшому розпорядився шляхом їх відчуження, та яке у подальшому скасоване підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 20.09.2011.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 інтересам ОСОБА_8 спричинено шкоду у вигляді матеріальних збитків у розмірі вартості нежитлових приміщень у сумі 271 197 гривень 00 копійок.

Відповідно до ч.1 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що повноваження новообраного сільського, селищного, міського голови починаються з моменту складення ним присяги відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на пленарному засіданні відповідної сільської, селищної, міської ради, на якому відповідною територіальною виборчою комісією були оголошені рішення щодо його обрання та реєстрації. Повноваження сільського, селищного, міського голови закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної сільської, селищної, міської ради, обраної на наступних чергових місцевих виборах, або, якщо рада не обрана, з моменту вступу на цю посаду іншої особи, обраної на наступних місцевих виборах, крім випадків дострокового припинення його повноважень відповідно до частин першої та другої статті 79 цього Закону.
Згідно з ч.4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільський голова: забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; підписує рішення ради та її виконавчого комітету, тощо.
Частиною 5 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що сільський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.
Позиція захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_6 діяв як один із членів виконкому, а службова особа не може нести персональну кримінальну відповідальність за рішення колегіального органу навіть тоді, коли вона є його керівником., а також те, що факт участі у прийнятті такого рішення як рядового члена з подальшим його візуванням для приведення в дію не дає підстав для визнання службової особи, яка в силу своїх посадових обов`язків підписала колегіально прийняте рішення, - є не спроможною. Такий висновок не узгоджується з матеріалами кримінального провадження та встановленим під час судового розгляду обставинами.
Так, з допитів потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_6 та письмових доказів встановлено, що 14 березня 2005 відбулися збори співвласників майна КСП «Потіївське», на яких затверджений перелік майна, яке передається групі співвласників цілісним майновим комплексом, що в свою чергу підтверджується протоколом № 1 від 14.03.2005 та актом прийому-передачі майна колишнього КСП «Потіївське» у спільну часткову власність від 15.03.2005, в якому зазначено перелік цього майна, а також той факт, що 34 співвласники майна отримали його в індивідуальну власність, а 127 осіб передали його в користування ОСОБА_8 . У подальшому ОСОБА_8 викупив майно у 127 осіб, які уже передали йому майно у власність. Викуп майна проводився на підставі договорів купівлі-продажу, які ОСОБА_8 укладав з безпосереднім власником, та всі ці договори посвідчувалися секретарем сільської ради ОСОБА_14 як нотаріусом. 09.04.2008 ОСОБА_8 звернувся до виконкому Потіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області з заявою про присвоєння адрес на виділені нежитлові приміщення. ОСОБА_6 , який був головою на засіданні Виконавчого комітету, зачитав документи ОСОБА_8 та повідомив членів Виконавчого комітету, що необхідно ОСОБА_8 відмовити, оскільки він не надав усіх необхідних документів. Заява ОСОБА_8 на голосування не ставилася. На голосування було поставлено відмову у задоволенні заяви ОСОБА_8 Членам Виконавчого комітету, а ні заява, а ні її копія для огляду не надавалися.
Крім того, ОСОБА_6 , достовірно розуміючи відсутність підстав для самостійного одноособового вирішення повторного звернення ОСОБА_8 , а також наявність достатніх підстав для задоволення останнього, відповідне питання на розгляд виконкому Потіївської сільради не виніс.
Вищевказані діяння беззаперечно свідчить про перевищення обвинуваченим ОСОБА_6 владних повноважень, а лист ОСОБА_6 від 12.05.2008, наданий у відповідь на заяву ОСОБА_8 про присвоєння юридичних адрес на виділене майно, не відноситься до рішень прийнятих колегіально.
Також, вирішуючи питання наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу та події злочину передбаченого ч.2 ст.364 КК України, суд звертає увагу на те, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.09.2011 підтверджується неправомірність дій ОСОБА_6 як в частині відмови ОСОБА_8 у присвоєнні юридичних адрес на вказані вище нежитлові приміщення, так і в частині задоволення заяви ОСОБА_11 про присвоєння юридичних адрес та визнання за ним права власності на спірні будівлі. З рішення вбачається, що 127 осіб набули у спільну часткову власність спірне майно, та лише вони могли ним розпоряджатися. Оскільки вказане майно вже виділене в натурі конкретним особам, то право Спілки громадян-співвласників майна реорганізованого КСП «Потіївське» на розпорядження цим майном припинилося.
Також, встановлено, що 09 липня 2008 ОСОБА_6 було достовірно відомо, що 14 березня 2005 відбулися збори співвласників майна КСП «Потіївське», на яких затверджено перелік майна, яке передається групі співвласників цілісним майновим комплексом, що в свою чергу підтверджується протоколом № 1 від 14.03.2005 та актом прийому-передачі майна колишнього КСП «Потіївське» у спільну часткову власність від 15.03.2005, в якому зазначено перелік цього майна, а також той факт, що 34 співвласники майна отримали його в індивідуальну власність, а 127 осіб передали його в користування ОСОБА_8 та за наявності у останнього підстав на оформлення права власності на нежитлові приміщення, ОСОБА_6 під час проведення засідання виконкому Потіївської сільради довів до відома членів виконкому завідомо недостовірну інформацію про наявність у ОСОБА_11 права на реєстрацію за ним прав власності на нежитлові приміщення. Своїми неправомірними діями ОСОБА_6 схилив членів виконкому прийняти більшістю голосів рішення, якому у подальшому присвоєно № 41 від 09.07.2008, за змістом якого, на підставі поданих документів присвоєно поштову адресу і визнано право власності на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_11 . Отримане рішення виконкому Потіївської сільської ради № 41 від 09.07.2008 ОСОБА_11 використав для реєстрації за собою права власності на нежитлові приміщення, якими в подальшому розпорядився шляхом їх відчуження, та яке у подальшому скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.09.2011.
Оскільки вказане майно вже було виділене в натурі конкретним особам, то право Спілки громадян-співвласників майна реорганізованого КСП «Потіївське» на розпорядження цим майном припинилося. За таких обставин виділення зазначеного майна ОСОБА_11 у 2008 році, за безпосередньої участі ОСОБА_6 є доведеним поза розумним сумнівом.
ОСОБА_6 , достовірно знав про виділення майна 127 особам у спільну часткову власність, оскільки був присутній на загальних зборах співвласників майна реорганізованого КСП «Потіївське» 14.03.2005, що підтверджується протоколом № 1, у якому зазначено про виступ ОСОБА_6 про необхідність в подальшому оформлення титулу власників та наявний його підпис.
Визнання права власності на спірні нежитлові будівлі за ОСОБА_11 на підставі протоколу засідання Спілки громадян-співвласників майна реорганізованого КСП «Потіївське» та акту прийому-передачі майна до такого протоколу було неправомірним, при цьому ОСОБА_6 , достовірно знаючи про протиправність рішення про задоволення заяви ОСОБА_11 , своїми діями схилив членів виконавчого комітету Потіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області до прийняття рішення про її задоволення.
Вищевказана сукупність послідовних дії обвинуваченого ОСОБА_6 , спрямована на незаконну передачу права власності на нежитлові будівлі від потерпілого ОСОБА_8 до третьої особи, на думку суду, свідчить про наявність в його діях злочину, передбаченого ч.2 ст.364 КК України.
Так само, системний аналіз доказів щодо вчинення протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_9 вказують на доведеність у повному обсязі вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.384 КК України та намагання уникнути відповідальності ОСОБА_6 , шляхом схиляння ОСОБА_7 надати неправдиві показання посадовим особам органу досудового розслідування. Показання свідка ОСОБА_17 щодо отримання потерпілим ОСОБА_9 тілесних ушкоджень суд оцінює критично та вважає надуманими, не логічними, які повністю спростовуються сукупністю інших досліджених доказів, зокрема висновками судово-медичних експертиз.

Щодо недопустимості доказів у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, вказаною стороною захисту, суд зазначає наступне.
Зокрема, стороною захисту зазначалось, що з дослідної частини висновку експерта № 144/Е від 30.07.2015 року вбачається, що на дослідження надійшла історія хвороби № 4019 на ім`я ОСОБА_9 , видана Білоцерківською ЦРЛ та надана амбулаторна картка без номера на ім`я ОСОБА_9 . Відповідно до вказаної документації, останній знаходиться на амбулаторному лікуванні та лікарняному з 30.07.2015 року (час проведення експертизи) по 07.08.2015 року. Крім того, надано висновок консультанта - рентгенолога КОБСМЕ № 478/2 від 31.07.2015 року.
З наведеного вбачається, що експерт оглядав докази (медичну документацію), джерело походження якої невідомо та приходить до висновку, що «описані ушкодження утворились від дії тупого (их) предмету (ів), по давності можуть відповідати строку вказаному у постанові, являлись небезпечними для життя, і відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, так як для зрощення переломів і відновлення функцій правої гомілки необхідний термін більше 21-го дня. Такого характеру пошкодження не могли утворитись при падінні з висоти власного росту. Для більш детального визначення механізму отриманих ушкоджень необхідно надати матеріали справи і протокол відтворення подій, яке мали місце 12.07.2015 року».
Медична документація не є та не може бути доказом, а може бути джерелом доказів, зокрема документом в розумінні ст.99 КПК України. Чинний КПК України не містить обов`язку слідчого чи прокурора оглядати та приєднувати як речовий доказ медичну документацію, оскільки для її дослідження необхідні спеціальні знання. Водночас положення ч.2 ст.242 КПК України містить обов`язок слідчого чи прокурора звернутися до експерта зокрема для встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень. При цьому, КПК Україн не містить обов`язку слідчого чи прокурора визнавати речовими доказами все, що надається експерту для проведення експертизи.
Слідчий, здійснюючи досудове розслідування, не використовував інформацію, зазначену у медичній документації як доказ фактів чи обставин, що встановлювалися кримінальним правопорушенням. Слідчий на підтвердження обставин кримінального правопорушення, зокрема тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, нанесених потерпілому ОСОБА_9 , використав дані встановлені висновком експерта, а сам висновок джерелом доказів.
На підтвердження своїх висновків захист звернувся до практики Європейського суду з прав людини та зазначив, що «У рішенні від 30 червня 2008 р. по справі «Гефген проти Німеччини» (скарга № 22978/05) Європейський суд з прав людини вперше застосував вироблену Верховним Судом США доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.».
При цьому захист, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення у справі «Гефген проти Німеччини», не врахував того, що у разі застосування цього принципу слід зважати на правову позицію, вироблену ЄСПЛ у п. 73 згаданого рішення:
«Заборона на використання у будь-який спосіб на шкоду обвинуваченому відомостей, отриманих з фактів, про які стало відомо в результаті незаконних дій представників держави (так звана доктрина «плодів отруєного дерева») міцно вкоренилися в правовій традиції Сполучених Штатів Америки. Докази мають бути виключені, однак, тільки якщо незаконність є безпосередньою причиною отримання доказів. Іншими словами, доказ виключається, якщо буде обґрунтовано, що без незаконних дій він не був би отриманий. Правило виключення не застосовується, якщо зв`язок між незаконними діями поліції і отриманням доказів настільки віддалений, що ефект їхнього впливу на результат розсіюється. Це той випадок, наприклад, коли поліція покладалася на незалежне джерело для відшукання доказів… або коли докази були б в кінцевому рахунку неминуче однаково виявлені, навіть без порушення будь-якого конституційного положення».
Вважаючи висновок експертизи неналежним джерелом доказів, захист прийшов до переконання, що висновки експертиз не можуть ґрунтуватись на доказах, які визнані судом недопустимими. З огляду на викладене, на думку захисту, висновок судово-медичної експертизи не відповідає вимогам ст.101 КПК України і суд не може визнати даний доказ допустимим, оскільки ґрунтується на медичних документах, отриманих з порушенням установленого ст.ст.159, 160, 163, 165 КПК України порядку.
Однак ч.ч.1, 2 ст.93 КПК України визначено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Дії слідчого щодо подання до Білоцерківської центральної районної лікарні запитів та отримання документів, необхідних для проведення експертиз, суд вважає законними та такими, що не суперечать вимогам КПК України, оскількиКПК України не містить встановленого обов`язку слідчого чи прокурора звертатися за дозволом до слідчого судді для постановлення ухвали про надання дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, які знаходяться у державному органі, органі місцевого самоврядування, на підприємстві, установі, організації, у службових чи фізичних осіб, якщо такі особи не заперечують щодо надання вказаних речей і документів у добровільному порядку, якщо потерпілий проти цього і не заперечував та сам надавав таку медичну документацію.

Крім того, 21.11.2017, у межах розгляду даного кримінального провадження, суд першої інстанції постановив ухвалу, якою звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчиненнязлочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на підставі ст.49 КК України.
ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що 12.07.2015 приблизно о 20.00 (точний час досудовим розслідуванням не встановлено), знаходячись на березі озера, яке розташоване поруч з вулицею Надрічна с. Потіївки Білоцерківського району Київської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_9 , стоячи ззаду праворуч потерпілого ОСОБА_9 , наніс останньому один удар правою рукою в голову в ділянку правого ока, спричинивши йому таким чином тілесні ушкодження у вигляді посттравматичного субкон`юктивального крововиливу в ділянці правого ока, які згідно з висновком експерта № 8/і від 02.11.2015 віднесено до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності.
В ухвалі від 21.11.2017 зазначено, що суд дійшов висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 .
Ухвала учасниками кримінального провадження не оскаржувалася та набрала законної сили.
Таким чином суд, постановляючи ухвалу, посилаючись на фактичні дані, встановлені висновком експерта № 8/і від 02.11.2015, який ґрунтується на фактичних даних, встановлених висновком експерта №144/Е від 30.07.2015, фактично визнавав висновок експерта №144/Е від 30.07.2015 належним джерелом доказів, а встановлені ним обставини, належними доказами у кримінальному провадженні.
Крім того, вирішуючи питання наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу та події злочину передбаченого ч.1 ст.384 КК України, суд виходив з наступного.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що 12.07.2015 року ОСОБА_9 звернувся із заявою до правоохоронних органів, у якій просив притягти до відповідальності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за спричинення йому тілесних ушкоджень та надав відповідні пояснення.

12.07.2015 року відомості за вище вказаним фактом були внесені до ЄРДР з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 122 КК України.

13.08.2015 року, будучи допитаний в якості потерпілого, ОСОБА_9 вказав, що тілесні ушкодження йому спричинили ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про що також зазначив в протоколі проведення слідчого експерименту.

14.07.2015 року, 03.09.2015 року, 28.09.2015 року ОСОБА_7 у своїх поясненнях вказав, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 він спричинив особисто.

01.10.2015 року, будучи допитаний як свідок, ОСОБА_7 показав, що тілесні ушкодження у вигляді перелому ноги потерпілому ОСОБА_9 він міг спричинити випадково, коли потерпілий падаючи, потягнув його за собою.

08.10.2015 року ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

16.10.2015 року із свідком ОСОБА_7 без участі захисника, що на думку суду не є порушенням КПК України, було проведено слідчий експеримент та в протоколі зазначено, що «Потерпілий все ж таки дістав рукою до свідка, то останній втратив рівновагу і падаючи потерпілий разом із свідком впали, а саме потерпілий впав на коліна, а свідок впав на ліве коліно, а правою ногою наступив на (голеностоп). Підводячись свідок почув, як потерпілий повідомив, що в нього з ногою, щось трапилось».

27.11.2015 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 384 КК України.

Проведення допиту ОСОБА_7 як свідка та слідчий експеримент з ним були нічим іншим як збиранням доказів винуватості ОСОБА_6 . Це також підтверджується і тим, що ОСОБА_7 був повідомлений про підозру лише 27.11.2015, тобто майже через два місяці.
Слід також відзначити, що у ході дослідження протоколу допиту ОСОБА_7 як свідка та протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_7 , останньому задавалися запитання лише щодо отримання потерпілим ОСОБА_9 перелому ноги, тобто отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Слідчий на час допиту та слідчого експерименту не знав та не передбачав подальшого повідомлення ОСОБА_7 про підозру.
Отже, доводи сторони захисту у частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 384 КК України, суд вважає необґрунтованими.
З огляду на вищевказане, аналізуючи зібрані та досліджені докази у їх сукупності, розглядаючи справу в межах пред`явленого обвинувачення, суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 364 КК України (в редакції закону станом на 07.05.2008 року), як зловживання службовим становищем в інтересах третьої особи, що спричинило тяжкі наслідки та за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження. Дії ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 384 КК України, як завідомо неправдиві показання свідка, надані органу, що здійснював досудове розслідування.

При призначенні покарання обвинуваченим, суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особи обвинувачених, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_6 вчинив закінчений, умисний, тяжкий, корисливий злочин, а також злочин середньої тяжкості з перериванням строків давності (ч.3ст.49 КК України), заподіяні потерпілим збитки не відшкодував.

Як особа, обвинувачений ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, одружений, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом не встановлено.

Як особа, обвинувачений ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, одружений, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, вчинив злочини невеликої тяжкості.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

З урахуванням зазначених обставин справи, віку, стану здоров`я, ролі кожного з учасників під час вчинення злочинів, відношення до вчиненого, суд дійшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 міри покарання в межах санкцій, передбачених ч. 2 ст. 364 (в редакції закону від 07.05.2008 року), ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 384 КК України відповідно та на підставі ч.1 ст.70 КК України, ОСОБА_6 визначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань.

Також, беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий та вперше притягується до кримінальної відповідальності, має позитивну характеристику, відсутні обставини, що обтяжують його покарання, суд вважає, при призначенні покарання ОСОБА_6 , застосувати ст.75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк.

Одночасно, суд відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, вважає за необхідне покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Крім того, враховуючи що з часу вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст. 384 КК України минуло більше чотирьох років, злочин, передбачений ч.1 ст.384 КК України, віднесений до злочинів невеликої тяжкості, а також враховуючи п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_7 має бути звільнений від відбування призначеного покарання.

Вирішуючи цивільні позови потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди на суму 271 197 ( двісті сімдесят одна тисяча сто дев`яносто сім) гривень та моральної шкоди на суму 2 000 000 (два мільйони) гривень, а також потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди на суму 6798 ( шість тисяч сімсот девяносто вісім) гривень 56 коп. та моральної шкоди на суму 400 000 (чотириста тисяч) гривень суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна протиправними діями, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Потерпілий ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальних збитків на загальну суму 271 197 гривень

Суд вважає, що вищевказана позовна вимога потерпілого підлягає до задоволення в повному обсязі, оскільки доведена в ході судового розгляду та підтверджуються матеріалами справи.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , інтересам ОСОБА_8 , який був незаконно позбавлений права власності на майно, спричинено шкоду у вигляді матеріальних збитків у розмірі вартості нежитлових приміщень у сумі 271 197 (двісті сімдесят одна тисяча сто дев`яносто сім) гривень

Потерпілий ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальних збитків на загальну суму 6798 ( шість тисяч сімсот девяносто вісім) гривень 56 коп.

Суд вважає, що вищевказана позовна вимога потерпілого підлягає до задоволення в повному обсязі, оскільки доведена належними та допустимими доказами доданими до позовної заяви.
Крім того, суд вважає, що позовні вимоги потерпілого ОСОБА_8 в розмірі 2 000 000 гривень та потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином в розмірі 400 000 гривень підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року вказує, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

По справі встановлено, що потерпілому ОСОБА_8 злочинними діями обвинуваченого заподіяно моральні страждання, які полягають в тому, що порушення його права власності та незаконне вилучення майна спричинили сильне нервове потрясіння для нього, йому доводиться переживати негативні емоції, порушився його нормальний спосіб життя та сон, що потягнуло за собою погіршення його психічного та фізичного здоров`я та інші негативні наслідки.

Також, по справі встановлено, що потерпілому ОСОБА_9 злочинними діями обвинуваченого заподіяно моральні страждання, які полягають в тому, що заподіяння йому тілесних ушкоджень спричинило фізичний біль та сильне нервове потрясіння, йому доводиться переживати негативні емоції, порушився його нормальний спосіб життя та сон, що потягнуло за собою погіршення його психічного та фізичного здоров`я (внаслідок отримання тілесних ушкоджень встановлено групу інвалідності довічно) та інші негативні наслідки.

П. 9 названої Постанови Пленуму Верховного Суду України вказує, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Щодо заявленого розміру моральної шкоди в розмірі 2 000 000 гривень, суд прийшов до переконання, що заявлені потерпілим ОСОБА_8 вимоги значно завищені, тому визначаючи суму заподіяної моральної шкоди, суд бере до уваги вище наведене, одночасно враховує ступінь вини обвинуваченого, і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначає розмір заподіяної моральної шкоди потерпілому у сумі 100 000 (сто тисяч) грн., яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 .
Щодо заявленого розміру моральної шкоди в розмірі 400 000 гривень, суд прийшов до переконання, що заявлені потерпілим ОСОБА_9 вимоги завищені, тому визначаючи суму заподіяної моральної шкоди, суд бере до уваги вище наведене, одночасно враховує ступінь вини обвинуваченого, і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначає розмір заподіяної моральної шкоди потерпіломуОСОБА_9 у сумі 200 000 (двісті тисяч) грн., яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 .
Речові докази по справі відповідно до вимог ст.100 КПК України залишити в матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Запобіжні заходи відносно обвинувачених на цей час відсутні..

Таким чином, виходячи з вищевказаного, керуючись ст. 370, 373, 374 КПК України, суд,-

засудив:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.1 ст.122 КК України і призначити йому покарання:

-за ч.2 ст.364 КК України (в редакції закону станом на 07.05.2008 року) у вигляді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на три роки.

-за ч.1 ст.122 КК України у вигляді двох років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, ОСОБА_6 визначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк три роки.

Застосувати до засудженого ОСОБА_6 ст. 75 КК України і звільнити його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк два роки.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.384 КК України і призначити йому покарання у вигляді обмеження волі строком на один рік.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання за ч. 1 ст.384 КК України у виді обмеження волі строком на один рік, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення моральної та матеріальної шкоди заподіяної злочином задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду заподіяну злочином в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн.та матеріальну шкоду заподіяну злочином в розмірі 271 197 (двісті сімдесят одна тисяча сто дев`яносто сім) гривень, а всього 371 197 (триста сімдесят одна тисяча сто дев`яносто сім) гривень.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення моральної та матеріальної шкоди заподіяної злочином задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду заподіяну злочином в розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.та матеріальну шкоду заподіяну злочином в розмірі 6798 ( шість тисяч сімсот девяносто вісім) гривень 56 коп., а всього 206 798 (двісті шість тисяч сімсот девяносто вісім) гривень.
Речові докази по справі, залишити в матеріалах кримінального провадження, зокрема:

-Том І: стр. 116-117 договір № 1 купівлі-продажу майна бувшого КСП «Потіївське», яке виділено продавцям в натурі від 13.03.2008; стр. 143-144 Журнал реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Потіївської сільської ради Білоцерківського району 2004 року (Форма № 7); стр. 154-155 Акт прийомки-передачі майна бувшого КСП «Потіївське» у спільну часткову власність; стр. 259-260 135 (сто тридцять п`ять) заяв «про виділення в натурі майнових паїв та передачу їх ОСОБА_8 »;

-Том ІІІ: стр. 235-238 документи, які були вилучені під час обшуку в приміщенні Потіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 13.03.2012, та згідно постанови старшого слідчого СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області від 10 серпня 2015 року визнані речовими доказами в даному кримінальному провадженні;

-Том V: стр. 10-11 лист Потіївської сільської ради Київської області від 19.05.2008 № 02-14-79 на ім`я ОСОБА_8 ; стр. 189-190 компакт-диск марки ТDК, формату CD-R, ємністю 700 МВ, з протоколом допиту осіб від 14.11.2015;

-Том VIІ: стр. 36-37 компакт-диск марки ТDК, формату DVD-R, ємністю 4.7 gb, з протоколом допиту cвідка від 04.03.2015; стр. 63-64 компакт-диск марки ТDК, формату DVD-R, ємністю 4.7 gb, з протоколом допиту cвідка від 04.03.2015; 3 компакт-диски марки ТDК, формату DVD-R, ємністю 4.7 gb.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Сквирський районний суд Київської області.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1