21.02.2020 Справа №607/3216/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 лютого 2020 року Справа № 607/3216/20

Номер провадження 1кс/607/1581/2020

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду, в місті Тернополі клопотання прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:
До слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області звернувся прокурор Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження №0001365 від 08.05.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.306, ч.ч.2, 3 ст.307 КК України з клопотанням про накладення арешту на квартиру за АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі продажу належить ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання слідчий вказує, що досудовим розслідуванням встановлено, що у травні 2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вступили в злочинну змову направлену на придбання, зберігання з метою збуту та збут наркотичних засобів, психотропних речовин безконтактним методом, шляхом так званих «закладок» особам схильним до їх вживання, з метою отримання незаконних доходів на постійній основі.

Також, встановлено факт використання коштів, здобутих від незаконного обігу психотропних речовин, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , зокрема встановлено, що фігуранти у період з вересня 2019 року по лютий 2020 року займалися збутом психотропних речовин у особливо великих розмірах, а за кошти отриманні від цієї реалізації придбали нерухомість та дороговартісні товари.

В ході проведення НСРД встановлено, що квартира за АДРЕСА_2 придбана за грошові кошти отримані внаслідок продажу наркотичних засобів та психотропних речовин в мессенджері «Телеграм» за допомогою каналу « ІНФОРМАЦІЯ_3 », а також інтернет-ресурсу «https://alfa24.top/», оператором якого є ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 є сином ОСОБА_4 , якій на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6325, належить квартира за АДРЕСА_2 .

13 лютого 2020 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.307 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна.
Посилаючись на наведене та те, квартира придбана за грошові кошти отримані внаслідок продажу наркотичних засобів та психотропних речовин, з метою збереження речових доказів та можливої конфіскації майна як виду покарання, прокурор просить накласти арешт на квартиру за АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі продажу належить ОСОБА_4 .

У судове засідання прокурор не з`явився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином, що в силу вимог ч. 1 ст. 172 ЦПК не перешкоджає розгляду клопотання.

Виклик підозрюваних та власника квартири не здійснювався на підставі вимог ч. 2 ст. 172 КПК України.

В силу вимог ч. 4 ст. 1067 КПК України, у зв`язку із неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування за допомогою технічних засобів не здійснювалось.

Вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя вважає, що у задоволенні даного клопотання слід відмовити, виходячи із наступного .

Частиною 2 ст. 9 КПК України встановлено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положення ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Отже, законом передбачено вичерпний перелік підстав для арешту майна та обов`язок органу досудового розслідування довести, що такий захід забезпечення кримінального провадження є доцільним у конкретному випадку і забезпечує досягнення мети арешту майна.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

У ч. 2 ст. 173 КПК України зазначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Щодо арешту квартири з метою забезпечення збереження речових доказів, слід зазначити наступне.
Як вбачається із клопотання прокурор просить накласти арешт на квартиру за АДРЕСА_2 , яка належить третій особі та нібито придбана за кошти отриманні внаслідок продажу наркотичних засобів та психотропних речовин у тому числі, з метою збереження речових доказів. При цьому, не зазначає та не жодним чином не обґрунтовує яким критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК, відповідає квартира.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Однак, прокурор не надав жодним належним та достатніх доказів, на підтвердження того, що вказана квартира була об`єктом кримінально протиправних дій чи була набута протиправним шляхом. Крім цього, вказана квартира не визнана речовим доказом шляхом прийняття відповідної постанови у межах кримінального провадження №0001365.

Арешт з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання
Також у клопотанні прокурор зазначає, що у кримінальному провадженні №0001365 від 08.05.2019 року здійснюється досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна. На думку прокурора, це свідчить про те, що вказана квартира, яка належить третій особі ОСОБА_4 , може бути об`єктом конфіскації.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Слідчому судді не було надано жодних доказів на підтвердження факту належності даної квартири підозрюваним ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Навпаки, з долученого до матеріалів клопотання витягу з Державного реєстру речових прав встановлено, що власником квартири є ОСОБА_4 . Доказів наявності обґрунтованої підозри щодо ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні прокурором не надано.

Арешт з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільного позову)
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Органом досудового розслідування не було доведено, а слідчим суддею не встановлено, наявність обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Арешт з метою забезпечення спеціальної конфіскації
Крім цього, прокурор зазначає, що вказана квартира придбана за грошові кошти отримані внаслідок продажу наркотичних засобів та психотропних речовин.

В силу вимог ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У ч. 1 ст. 96-2 КК України вказано, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно:

1) одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення;

3) були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави;

4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Слідчому судді не надано доказів, які б підтверджували факт того, що дана квартира, яка належить ОСОБА_4 може бути предметом спеціальної конфіскації. Досудовим розслідуванням не встановлено походження даної квартири, ким та для чого вона використовувалась, а також інші обставини, які б дали змогу зробити висновок про те, що спірна квартира, яка належить третій особі, може бути предметом спеціальної конфіскації.

Сам по собі факт належності даної квартири нібито матері підозрюваних не є беззаперечним фактом на підтвердження належності спірної квартири до предмету спеціальної конфіскації.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, слідчий суддя вважає, що прокурором не було доведено наявність підстав та необхідність арешту майна, не було надано належних доказів на підтвердження своїх доводів, відтак у задоволенні клопотання слід відмовити.

Окремо слід зазначити, що згідно зі вимогами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції та законами України.
Статтею 1 додаткового (першого) протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична, або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 167, 170, 172, 173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутньою при оголошенні ухвали протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1