Справа № 643/2699/20
Провадження № 1-кс/643/1117/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2020 року слідчий суддя Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0002909 від 19.12.2019 за ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0002909 від 19.12.2019 за ч. 2 ст. 186 КК України, в обґрунтування якого зазначив, що 21.12.2019 слідчий суддя Комінтернівського районного суду м.Харкова постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно - належний заявнику мобільний телефон «Samsung», службове посвідчення на його ім`я та спортивну сумку з особистими речами.
Заявник в клопотанні вказував, що накладення арешту на належний йому мобільний телефон та на належне йому службове посвідчення, на теперішній час не відповідає завданням кримінального провадження.
Так заявник вказував, що з моменту накладення арешту пройшло вже понад два місці, у органів досудового розслідування була реальна можливість провести всі необхідні слідчі дії та експертні дослідження, отже на теперішній час потреба в арешті вказаного майна відсутня. Крім того заявник вказував, що оскільки його не відсторонено від з займаної посади, службове посвідчення йому необхідне для перебування на службі.
Також вказував, що він вже звертався з аналогічним клопотанням до слідчого судді Комінтернівського районного суду м.Харкова, та ухвалою від 13.02.2020 йому було відмовлено у задоволенні клопотання та рекомендовано звернутися до суду за місцем розташування органу досудового розслідування.
В зв`язку із викладеним заявник просив суд скасувати арешт накладений на підставі ухвали слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.12.2019 на належне йому майно - мобільний телефон «Samsung» в корпусі чорного кольору ІМЕІ-1: НОМЕР_1 ІМЕІ-2: НОМЕР_2 , службове посвідчення «Північно-східне регіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації міністерства юстиції» на ім`я ОСОБА_3 серія НОМЕР_3 .
На судове засідання заявник не з`явився, від нього до початку судового засідання надійшла заява про розгляд клопотання за його відсутності, клопотання підтримав, наполягав на його задоволенні.

Слідчий, прокурор на судове засідання не з`явились про час та місце розгляду питання повідомлені своєчасно та належним чином.

Від прокурора у провадженні до початку судового зсідання надійшли письмові заперечення проти клопотання ОСОБА_3 , в яких зазначено, що мобільний телефон та службове посвідчення мають доказове значення у провадженні, крім того, прокурору відомо,що потерпілий має намір заявляти цивільний позову, в зв`язку із чим прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання про скасування арешту майна.

Слідчий суддя, ознайомившись із клопотанням, заявами сторін кримінального провадження, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова ОСОБА_4 від 21.12.2019 задоволено клопотання слідчого СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області по кримінальному провадженню №0002909 від 19.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та накладено арешт на тимчасово вилучене у підозрюваного ОСОБА_3 майно та документи. В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя посилався на положення п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, тобто арешт накладено саме з метою забезпечення збереження речовий доказів у провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З огляду на визначення речових доказів суд вважає, що мобільний телефон та службове посвідчення беззаперечно є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки, як вказує в своїх запереченнях прокурор, можуть бути використані з метою доведення факту присутності підозрюваного на місці події.
З урахуванням тієї обставини, що матеріали кримінального провадження слідчому судді не надані, відомостей про обсяг проведених слідчий дій у провадженні у суду не має, твердження заявника щодо наявності у органу досудового розслідування реальної можливості за минулі два місця провести всі необхідні слідчі дії із вилученим майном, що має статус речових доказів у справі, слідчий суддя вважає слушними.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна, згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, завданням якого є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, крім іншого, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Слідчий суддя дійшов висновку, що втручання державного органу у право на мирне володіння майном повністю порушує справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи".

Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16: «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31.10.1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП], заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Також, згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

З урахуванням викладеного, слідчий судді дійшов висновку, що клопотання обґрунтоване і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 170-174, 309, 369-372, 376, 395 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0002909 від 19.12.2019 за ч. 2 ст. 186 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.12.2019 на мобільний телефон «Samsung» в корпусі чорного кольору ІМЕІ-1: НОМЕР_1 ІМЕІ-2: НОМЕР_2 , службове посвідчення «Північно-східне регіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації міністерства юстиції» на ім`я ОСОБА_3 серія НОМЕР_3 .
Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1