Постанова
іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ
справа № 759/7561/15-к
провадження № 51-3915км19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002443, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красноперекопська, АР Крим, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Постановлено залишити без змін застосований до нього запобіжний захід тримання під вартою, до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання постановлено обчислювати з 06 червня 2018 року.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 13 березня 2015 року приблизно о 21:00, перебуваючи неподалік перехрестя вулиць Комісара Рикова та Героїв Космосу в м. Києві, побачив ОСОБА_8 , яка йшла вздовж проїзної частини вул. Комісара Рикова в напрямку житлових будинків, тримаючи в руці поліетиленовий пакет.
Не маючи постійного місця роботи та інших джерел доходів, з метою обернення чужого майна на свою користь та особистого збагачення ОСОБА_6 вирішив відкрито викрасти належне ОСОБА_8 майно, після чого пішов слідом за нею.
На виконання свого злочинного умислу, спрямованого на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_9 13 березня 2015 року приблизно о 21:15 наздогнав ОСОБА_8 навпроти будинку № 7 на вул. Комісара Рикова та, схопившись руками за поліетиленовий пакет, який остання тримала в лівій руці, смикнув на себе. Від ривка пакет розірвався та речі, які були в ньому, випали на асфальт. Однак ОСОБА_9 , не зважаючи на присутність ОСОБА_8 , швидко підняв вміст пакета та втік з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 223,02 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 30 травня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок районного суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях його підзахисного складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Свої доводи захисник ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що всі зібрані під час досудового розслідування та досліджені судом докази (протоколи огляду місця події від 14 березня 2015 року), якими суд першої інстанції обґрунтував вирок є недопустимими. Зазначає, що крім самих протоколів слідчих дій їх недопустимість повністю підтверджується показаннями свідків та розпискою ОСОБА_8 , а тому суд першої інстанції не мав права обґрунтовувати винуватість ОСОБА_6 вказаними доказами.
Також, на думку скаржника, заподіяння майнової шкоди в цьому кримінальному провадженні не встановлено та не доведено, у зв`язку з тим, що висновок спеціаліста від 29 березня 2015 року не має жодного доказового значення, оскільки не є висновком експерта, відповідно експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і за відмову від надання висновку, а тому висновок спеціаліста не може бути використаний як доказ доведення винуватості ОСОБА_6 .
Сторона захисту наголошує на тому, що викладені в апеляційній скарзі доводи, суд апеляційної інстанції фактично не переглядав, а тільки формально перерахував та відповіді на них не дав.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні висловив думку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги та скасування ухвали суду апеляційної інстанції і призначення нового розгляду в цьому суді, позаяк обгрунтованими є доводи захисника щодо невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам процесуального закону, передбаченим ст.419 КПК.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до суду касаційної інстанції від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у його вчиненні, вид і розмір завданої шкоди, обставини, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Тобто в цьому рішенні необхідно проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь.
Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, мета викладення мотивів рішення полягає у тому, щоб показати сторонам, що їх почули. Водночас це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватись прав сторони захисту. Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, було вивчено.
При розгляді цього кримінального провадження наведених вище вимог закону апеляційним судом не дотримано.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок скасувати і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Захисник в апеляційній скарзі зазначав, що суд, обґрунтовуючи доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, у вироку послався на докази, які, на його думку, є недопустимими. Зокрема відзначив, що 14 березня 2015 року в період часу з 00:20 до 00:40 було проведено огляд місця події, оглянуто ділянку місцевості на вул. Комісара Рикова у м. Києві, у протоколі огляду місця події викладено показання ОСОБА_8 , що свідчить про недопустимість вказаного доказу, оскільки в протоколі цієї слідчої дії заборонено викладати показання. Крім того, в будь-якому випадку потерпіла ОСОБА_8 мала бути попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Також захисник ОСОБА_7 те саме вказував щодо огляду місця події від 14 березня 2015 року в період з 00:45 до 01:10, в ході якого було оглянуто ОСОБА_6 і службовий автомобіль «Тойота пріус» та вилучено майно з багажного відділення автомобіля. У протоколі огляду викладено показання підзахисного, що свідчить про недопустимість протоколу як доказу, оскільки ОСОБА_6 не було попереджено про його право не відповідати на запитання і надавати показання, не роз`яснено йому права на захист. Крім того, наголошував, що допитані свідки працівники поліції пояснили, що вилучені речі були вперше виявлені у квартирі, де мешкав ОСОБА_6 , а потім перенесені в службовий автомобіль, що також підтверджує їх недопустимість.
Крім того, на обґрунтування своїх доводів сторона захисту звертала увагу на розписку від ОСОБА_8 , надану слідчому ОСОБА_10 , відповідно до якої потерпіла 13 березня 2015 року отримала належні їй речі, що, на думку захисника, додатково свідчить про недопустимість вказаного протоколу, оскільки речові докази, які вже були на зберіганні у потерпілої, не могли бути оглянуті.
Також захисник зазначав, що майнова шкода в цьому кримінальному провадженні не встановлена та не доведена, оскільки висновок спеціаліста не може бути використаний як доказ винуватості ОСОБА_6 .
У зв`язку з наведеним, захисник просив повторно у суді апеляційної інстанції дослідити й оцінити протоколи огляду місця події від 14 березня 2015 року, розписку ОСОБА_8 від 13 березня 2015 року і висновок спеціаліста??від 29 березня 2015 року щодо вартості викраденого майна.
Таким чином, свої апеляційні вимоги захисник підтвердив конкретними аргументами щодо недопустимості доказів, покладених в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК, які підлягали обов`язковій ретельній перевірці під час апеляційного розгляду.
Переглядаючи вирок районного суду, суд апеляційної інстанції обмежився перерахуванням у своєму рішенні частини доказів, на які є посилання у вироку, та викладенням їх короткого змісту, проте не проаналізував їх у контексті доводів, викладених в апеляційній скарзі. Загальним формулюванням підтвердив правильність висновків суду першої інстанції щодо засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК, зазначивши, що суд першої інстанції проаналізував та оцінив досліджені в судовому засіданні докази (які є належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки як окремо, так і в сукупності у повній мірі доводять винуватість ОСОБА_6 ) та належним чином обґрунтовані підстави і мотиви ухваленого судового рішення.
Разом із тим апеляційний суд залишив поза увагою показання свідків, які є працівниками поліції, стосовно того, що вилучені речі були вперше виявлені у квартирі, де мешкав ОСОБА_6 , а потім перенесені у службовий автомобіль, а також доводи захисника про те, що в матеріалах кримінального провадження міститься розписка від ОСОБА_8 , відповідно до якої 13 березня 2015 року остання отримала належні їй речі, що додатково, на думку адвоката, свідчить про недопустимість протоколу огляду місця події від 14 березня 2015 року, про що наведено вище.
Не надано апеляційним судом відповіді з належним мотивуванням на довід захисника щодо невстановлення та недоведення завдання майнової шкоди у кримінальному провадженні, через недопустимість висновку спеціаліста, оскільки при наданні такого висновку не дотримано вимог, що передбачені законом для висновку експерта.
Суд касаційної інстанції зазначає, що з метою забезпечення реалізації стороною захисту права на апеляційне оскарження вироку районного суду, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК апеляційний суд мав створити необхідні для цього умови, в тому числі і шляхом повторного дослідження обставин, які оскаржував захисник.
Забезпечення таких умов передбачено безпосередньо ч. 3 ст. 404 КПК, відповідно до якої за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Проте, суд апеляційної інстанції не виконав вимог процесуального закону, зокрема проігнорував доводи захисника та належним чином не розглянув його клопотання про повторне дослідження доказів, їх безпосередньо не дослідив і власної оцінки обставинам кримінального провадження з огляду на статті 22, 94 КПК не дав.
Наведене є істотним порушенням кримінального процесуального закону, що перешкодило апеляційному суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
З урахуванням зазначеного ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 419 КПК з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового апеляційного розгляду необхідно врахувати наведене в цій постанові, належно перевірити доводи в апеляційній скарзі, ретельно дослідити обставини, які, на думку захисника, призвели до ухвалення необґрунтованого вироку, та залежно від установленого постановити законне й обґрунтоване рішення з викладенням у ньому ґрунтовних мотивів його прийняття.

У зв`язку з тим, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, а районним судом ОСОБА_6 було залишено запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, беручи до уваги вимогу закону про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, з метою попередження ризику переховування ОСОБА_6 від суду колегія суддів вважає необхідним обрати щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 15 лютого 2020 року включно.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3