Дата документу 17.12.2019 Справа № 310/7030/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/7030/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1420/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 червня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Бердянська Запорізької області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст.89 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 5 місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили - залишено тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 30.06.2018 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави з документально підтверджені процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, на суму 1144,00 гривні.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 1027,44 грн. матеріальної шкоди та 25000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок злочину.
В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_9 відмовлено.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 30 червня 2018 року приблизно у восьмій годині ранку , знаходячись в приміщенні коридору загального користування, розташованого на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_2 , обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_9 , з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, наніс йому один удар ножем в область черевної порожнини спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки, гемоперитонеум (наявність в черевній порожнині крові), яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння та один удар ножем в черевну порожнину спричинивши рану з права не проникаючого характеру, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачений не погоджуючись з вироком суду, просить перекваліфікувати його дії на ст.124 КК України. В обґрунтування скарги зазначає, що судом не зазначено та не надано оцінки висновку експерта №220 від 03.07.2018 щодо наявності у нього тілесних ушкоджень; не враховано протиріччя та сумнівність в показах свідків та потерпілого. Апелянт вказує, що судом допущено невідповідність висновків, викладених в рішенні фактичним обставинам кримінального правопорушення, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд не взяв до уваги докази, які доводять його невинуватість у вчиненні злочину, передбаченого ст.121 КК України, суд не вказав, чому взяв до уваги одні докази та відкидає інші. В той же час, обвинувачений вказує, що суд не врахував обставини, які пом`якшують покарання, а також той факт, що він є інвалідом 3 групи.

На підставі викладеного просить змінити вирок, кваліфікувати його дії за ст.124 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст.75 КК України без позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість вироку, а тому він підлягає зміні. В обґрунтування скарги вказує, що висновки суду, викладені в рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом порушені вимоги кримінально-процесуального закону та права на захист, має місце невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що обвинувачення ОСОБА_7 про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України прокурором під час судового розгляду не доведено. Також посилається на процесуальні порушення під час досудового розслідування, які не було усунуто прокурором. Захисник зазначає, що в порушення вимог ст.291 КПК України обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення. Замість формулювання обвинувачення прокурором викладено диспозицію ч.1 ст.121 КК України. Апелянт вказує, що дії його підзахисного необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.124 КК України, оскільки ОСОБА_7 знаходився в стані необхідної оборони, однак застосувавши ніж, перевищивши її межі. Вважає, що висновки суду не підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, судом взято до уваги одні докази, та відкинуто інші, без належного обґрунтування, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення. Крім того, під час ухвалення рішення, судом не враховано дані, які характеризують особу, а також пом`якшуючі обставини.

Просить змінити вирок, кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.124 КК України та призначити йому більш м`яке покарання і звільнити з-під варти. Цивільний позов залишити без розгляду.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав частково. Зі змісту його пояснень випливало, що він не мав умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, поранення наніс випадково захищаючись від дій сусідів.
Натомість, вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , документами у кримінальному провадженні, а саме:
- витягом з кримінального провадження № 30001991;
- протоколом прийняття заяви ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення;
- протоколом огляду місця події від 30.06.2018 (оглянуто приміщення коридору на четвертому поверсі по АДРЕСА_2 , вилучено ніж);
- протоколом огляду місця події від 06.07.2018 (в приміщенні лікарні оглянуто речі ОСОБА_9 );
- висновком експерта № 263 від 09.08.2018 (тілесні ушкодження у ОСОБА_9 );
- висновком експерта № 1482 від 06.08.2018 (кров з підлоги, не виключає походження крові від потерпілого ОСОБА_9 );
- висновком експерта № 1481 від 08.08.2018 (слідах крові на сорочці, чоловічих джинсах, носовій хустинці, парі кросівок, вилучених у потерпілого ОСОБА_9 не виключається походження крові від потерпілого ОСОБА_9 );
- протоколом проведення слідчого експерименту від 15.08.2019 (за участю потерпілого ОСОБА_9 ),
- висновком експерта № 270 від 17.08.2018 (не виключена можливість отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за обставин на які він вказав під час слідчого експерименту)
- протоколом проведення слідчого експерименту від 15.08.2019 (за участю свідка ОСОБА_10 );
- висновком експерта № 272 від 21.08.2018 (не виключена можливість отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за обставин на які вказав свідок ОСОБА_10 під час слідчого експерименту),
- стенограмою до протоколу слідчого експерименту від 05.07.2018 за участю ОСОБА_7 під час якого він показав місце та повідомив обставини конфлікту, який виник у коридорі гуртожитку по АДРЕСА_2 та зазначив, що він обороняючись, неумисно наніс 1 удар ножем ОСОБА_9 );
- висновком експерта № 271 від 17.08.2018 (не виключена можливість отримання тілесних ушкоджень за обставин на які вказав ОСОБА_7 під час слідчого експерименту від 05.07.2018).

Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості, а в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку і всебічності, та їм дана належна оцінка.

Дотримуючись загальних засад кримінального провадження, зокрема засади змагальність сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судом також дана оцінка показанням обвинуваченого і свідків сторони захисту: ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .
Разом з тим суд критично поставився до показань свідків сторони захисту, навівши у вироку мотиви своїх висновків з цього приводу і з ними в повній мірі погоджується колегія суддів.

Факт отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень на місці події, є очевидним і ніким під сумнів не ставиться.

Однак, версії сторін щодо мотивів, мети і умислу нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому різнилися.

Стороною обвинувачення стверджувалося, що обвинувачений діяв на ґрунті раптово виниклих неприязнених відносин, умисно, тоді як сторона захисту наполягала, що дії обвинуваченого були обумовлені необхідною обороню, наслідком цих дій стало перевищення її меж, самі ж тілесні ушкодження були нанесені випадково.

Разом з тим, версія сторони захисту про перевищення меж необхідної оборони спростована, мотиви такого рішення зроблені і в повній мір відповідають рекомендації пленуму ВСУ №1 від 26.04.2002 «Про судову практику в справах про необхідну оборону». Так само спростована версія щодо випадково нанесення ударів потерпілому. Висновки ж суду щодо наявності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, викладені обґрунтовано і вмотивовано.

Доводи, вказані в апеляційній скарзі захисника на предмет невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, є аналогічними тим, що були наведені стороною захисту під час розгляду провадження в суді першої інстанції. Разом з тим, суд першої інстанції, ці доводи сторони захисту спростував, при цьому належним чином вмотивувавши свої висновки, проте доводів які б спростовували ці висновки в апеляційній скарзі не наведено.

Доводи апелянтів в контексті того, що суд не взяв до уваги і не дав відповідної оцінки доказам сторони захисту є необґрунтованими. Показанням обвинуваченого і свідків сторони захисту судом дана належна оцінка, і з цією оцінкою в повній мірі погоджується колегія суддів. Показання потерпілого і свідка ОСОБА_11 (які на переконання сторони захисту є зацікавленими особами, адже саме вони начебто напали на обвинуваченого) збігаються між собою повністю. Крім цього, показання цих свідків повністю підтверджуються показами свідка ОСОБА_10 , у якого будь-яких підстав для обмовляння обвинуваченого немає. В свою чергу обвинувачений з огляду на суперечливість показань наданих під час досудового розслідування, частково змінив їх, виходячи і наявних у матеріалах провадження доказів (щодо обставин чому він перебував з ножем в коридорі). Не знайшли підтвердження доводи обвинуваченого, вказані у його апеляційній скарзі, на предмет того, що ОСОБА_9 під час конфлікту перебував в стані алкогольного сп`яніння (спростовуються висновком експерта №263 від 09.08.2018, з виписки історії хвороби). Аналогічне можна зазначити і про показання матері обвинуваченого - свідка ОСОБА_12 , яка їх змінювала навіть під час судового розгляду провадження (спочатку пояснювала, що ОСОБА_7 не мав ножа взагалі, потім пояснила що ніж таки був). Крім цього, показання обвинуваченого і його матері не співпадають в частині початку виникнення конфлікту ( ОСОБА_7 пояснював, що ОСОБА_9 і з самого початку лаявся і вів себе агресивно, ОСОБА_12 що ОСОБА_9 спочатку був ввічливий).

Посилання захисника на висновки експерта №220 від 03.07.2018 як на підставу для скасування вироку колегія суддів вважає необґрунтованим оскільки, вказаною експертизою підтверджується отримання обвинуваченим легких тілесних ушкоджень, однак ця обставина не свідчить що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони. До того ж матеріалами провадження сукупність досліджених доказів свідчить, що вказані тілесні ушкодження є наслідком дій обвинуваченого, а не навпаки.

Доказів на предмет того, що саме потерпілий (навіть якщо припустити, що ОСОБА_11 перший наносив удари ОСОБА_7 ), своїми діями створював загрозу обвинуваченому в такій мірі яка б давала останньому підстави для застосування захисту взагалі, і для захисту із застосуванням ножа зокрема, судом встановлено не було.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновком суду, щодо відсутності підстав для кваліфікації дій обвинуваченого за ст.124 КК України.

Сукупність доказів свідчила про те, що дії обвинуваченого мали умисний характер, адже конфлікт виник з малозначної причини, безпосередньо до події злочину та в присутності свідків, обвинувачений мав реальну можливість не брати у ньому участі.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду, що сукупність всіх обставин вчиненого обвинуваченим діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію поранень, свідчила про те що, нанести тілесні ушкодження потерпілому випадково було неможливо.

На умисел обвинуваченого свідчило застосування в якості знаряддя злочину ножа, який має колюче-ріжучі властивості, а також і локалізація нанесеного пошкодження потерпілому, а саме черевної порожнини, в якій знаходяться життєво-важливі органи. Вказані факти є загальновідомими. При застосуванні ножа існує вірогідність не тільки нанесення тілесних ушкоджень з крововтратою, а й ушкоджень життєво-важливих органів, і навіть летального наслідку. До того ж обвинувачений наніс два удари ножем.

Отже, фактичні обставини кримінального провадження свідчать, що дії обвинуваченого мали умисний протиправний характер, що свідчить про наявність прямого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів щодо суворості призначеного судом покарання.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Вирішуючи питання про вид і розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, суд, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України, призначив його, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, а також наявність обставини, яка обтяжує покарання і відсутність обставин, що його пом`якшують.

Суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше в силу ст.89 КК України не судимий, не працює, перебуває на обліку у лікаря нарколога, характеризується як позитивно так негативно. При призначенні покарання суд звернув увагу на досудову доповідь органу пробації.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 на підставі ст.67 КК України, суд визнав вчинення злочину особою, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував та належним чином оцінив всі обставини, зокрема і ті, на які посилаються апелянти у своїй апеляційній скарзі (позитивна характеристика). Відомості про наявність у обвинуваченого з групи інвалідності в матеріалах провадження відсутні, відповідних доказів стороною захисту також надано не було, однак навіть при умові, що обвинувачений дійсно має вказану групу інвалідності ця обставина наряду з існуванням інших, які враховуються при призначенні покарання, не свідчить про хибність висновків суду в цій частині, та не може слугувати підставою для призначення більш м`якого покарання, адже міра покарання призначена в розмірі, наближеному до мінімального передбаченого санкцією ч.1 ст.121 КК України і вона, відповідає меті покарання, тяжкості вчинених злочинів, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисника обвинуваченого щодо невідповідності цивільного позову процесуальним вимогам (через відсутність сплати судового збору) і безпідставності його задоволення судом. Так положенням п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Той факт що потерпілим було заявлено матеріальну шкоду в меншому, а не більшому розмірі ніж дорівнює сума з наданих чеків в жодному випадку не свідчить про необґрунтованість висновків суду в частині задоволення вимог щодо матеріальної шкоди і ця обставина не порушує права відповідача. Також необґрунтованою є вказівка захисника про те що потерпілим не заявлялася вимоги щодо відшкодування моральної шкоди адже в цивільному позові йшлося про суму в розмірі 50000 грн., тоді як суд задовольнив вимоги позивача частково і стягнув суму вдвічі менше заявленої.

Відтак колегія суддів вважає що суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди виходив з наявних вимог позивача та з доказів на їх підтвердження, а моральної шкоди - з засад розумності і справедливості, враховуючи характер і обсяг душевних і психічних страждань потерпілого. Дійшовши висновку про те, що не ввесь розмір заявлених потерпілим позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає відшкодуванню, суд, правильно вказав про часткове задоволення позову.

Доводи апелянтів висновків суду першої інстанції не спростовують тому підстав для скасування чи зміни вироку відсутні, істотних порушень законодавства, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 червня 2019 року, стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4