Справа № 152/180/20
В И Р О К
іменем України

02 березня 2020 року м. Шаргород

Справа №152/180/20

Провадження №1-кп/152/34/20

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт від 11.02.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Перепільчинці Шаргородського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, невійськовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше не судимого,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000034 04.02.2020 року,

з участю сторін кримінального
провадження

зі сторони обвинувачення:

прокурора Шаргородського відділу
Жмеринської місцевої
прокуратури ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,

зі сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 03.02.2020 року приблизно о 22 годині, знаходячись у будинку за зареєстрованим місцем свого проживання в АДРЕСА_2 , де він на той час проживав, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_5 , усвідомлюючи свої дії, схопив ОСОБА_5 лівою рукою за верхній одяг та утримуючи її, правою рукою, затиснутою у кулак, почав наносити потерпілій удари в обличчя, нанісши три удари.

Внаслідок нанесених ОСОБА_3 ударів потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у виді: синців на лівій щоці з переходом на спинку носа зліва, на повіці лівого ока, у лівій скроневій ділянці, на лівій брові, на чолі справа, на нижній повіці правого ока, на спинці носа справа; розлитого крововиливу під білкову оболонку лівого ока, які утворилися від дії твердого тупого предмета (предметів), що відносяться, відповідно до висновку експерта за №2 від 04.02.2020 року, до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоров`я. Вказані ушкодження виникли від не менше як трьох дій твердим тупим предметом (предметами).

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.2 ст.125 КК України і викладений в обвинувальному акті від 11.02.2020 року.

Прокурор Шаргородського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечує щодо розгляду кримінального провадження за ч.3 ст.349 КПК України та повідомила суду, що не оспорює фактичні обставини справи, зміст їх розуміє, її позиція добровільна.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.2 ст.125 КК України і викладений в обвинувальному акті від 11.02.2020 року, та беручи до уваги думку прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 та потерпіла ОСОБА_5 розуміють зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 та потерпілій ОСОБА_5 , що при таких обставинах вони позбавляються права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у п.63 рішення ЄСПЛ в справі «Сітневський та Чайковський проти України» від 10.11.2016 року (остаточне 10.02.2017 року) зазначено, що «Ані буква, ані дух Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися вголос або за мовчазною згодою від права на гарантії справедливого судового розгляду. Проте для того, щоб відмова від цього права була визнана дієвою щодо цілей Конвенції, вона має надаватися у недвозначний спосіб та супроводжуватися хоча б мінімальними гарантіями, співмірними її значущості. Крім того, вона не повинна суперечити будь-якому важливому суспільному інтересу (див. рішення у справі «Сейдовіч проти Італії»…). Для того, щоб відмова була дієвою, має бути доведено, що заявник міг у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки (див. … рішення у справі «Ідалов проти Росії»… п. 86…)».

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати…

При судовому розгляді кримінальної справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, перелік питань, визначених ч.1 ст.368 КПК України, вирішується судом.

Так, будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся, зазначив, що виявляє жаль з приводу вчинення злочину, готовий нести призначене судом покарання, під час досудового розслідування він активно сприяв розкриттю злочину, так як приймав участь добровільно у всіх слідчих діях, добровільно надав показання щодо обставин, механізму та способу вчинення злочину, також він добровільно надає показання під час судового провадження щодо обставин вчинення злочину.

Обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що проживав у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 у будинку її матері ОСОБА_5 , який знаходиться в АДРЕСА_2 , та належить потерпілій на праві власності. Між ним та ОСОБА_5 часто виникали сварки та непорозуміння з приводу того, що він не встигав виконувати всі роботи по господарству, так як часто пізно повертався із роботи. Через ці сварки та непорозуміння у них виникли неприязні відносини. 03.02.2020 року він повернувся з роботи приблизно о 22 годині. ОСОБА_5 знову розпочала сварку із ним з приводу невиконання робіт по господарству, зокрема, він не встиг попоратися біля худоби. В ході суперечки ОСОБА_5 не висловлювала ні нецензурних, ні образливих слів у його адресу, а також не приймала будь-яких активних дій щодо нього, але він схопив її лівою рукою за кофту, а правою рукою наніс три удари кулаком по обличчю.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 показав, що просив вибачення у потерпілої ОСОБА_5 , але вона не приймає його вибачень. Також, він запевняє суд, що не вчинятиме злочинів, так як виправив свою поведінку, просить його суворо не карати.

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а саме: 03.02.2020 року приблизно о 22 годині, знаходячись у будинку за зареєстрованим місцем свого проживання в АДРЕСА_2 , де він на той час проживав, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, обвинувачений ОСОБА_3 умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_5 , усвідомлюючи свої дії, схопив ОСОБА_5 лівою рукою за верхній одяг та утримуючи її, правою рукою, затиснутою у кулак, почав наносити потерпілій удари в обличчя, нанісши три удари.

Внаслідок нанесених ОСОБА_3 ударів потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у виді: синців на лівій щоці з переходом на спинку носа зліва, на повіці лівого ока, у лівій скроневій ділянці, на лівій брові, на чолі справа, на нижній повіці правого ока, на спинці носа справа; розлитого крововиливу під білкову оболонку лівого ока, які утворилися від дії твердого тупого предмета (предметів), що відносяться, відповідно до висновку експерта за №2 від 04.02.2020 року, до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоров`я. Вказані ушкодження виникли від не менше як трьох дій твердим тупим предметом (предметами).

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_3 органами досудового розслідування за ч.2 ст.125 КК України суд вважає вірною, а також вважає, що він повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.2 ст.125 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ч.2 ст.125 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

Відповідно до обвинувального акту від 11.02.2020 року, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , зазначено його активне сприяння розкриттю злочину.

Суд враховує таку пом`якшуючу покарання ОСОБА_3 обставину, як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки останній добровільно надавав показання щодо вчиненого злочину під час досудового розслідування та судового розгляду, добровільно та активно приймав участь у слідчих (розшукових) діях, надав показання щодо механізму вчинення злочину під час досудового розслідування та судового провадження.

Також, суд враховує таку пом`якшуючу покарання ОСОБА_3 обставину, яка не зазначена у обвинувальному акті, як щире каяття обвинуваченого.

ОСОБА_3 під час судового розгляду вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, надав показання щодо вчинення ним злочину та належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки, зазначив про готовність нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин.

На переконання суду, ОСОБА_3 усвідомив свою протиправну поведінку та суспільну небезпечність вчиненого ним злочину.

Суд враховує щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, виходячи з правового висновку Верховного Суду у справі №756/4830/17-к від 09.10.2018 року, який суд застосовує відповідно до вимог ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», якими передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, з вказаного вище правового висновку вбачається, що щире каяття це психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на розкриття злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна вважати щирим, справжнім. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти відображення в матеріалах кримінального провадження.

До того ж, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує, що ним вчинено умисний злочин проти життя та здоров`я особи потерпілої ОСОБА_5 , тоді як однією із основних засад, передбачених ст.3 Конституції України, є право людини на життя, на недоторканість; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.67 КК України, суд визнає обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , вчинення злочину щодо особи похилого віку, яка зазначена в обвинувальному акті.

Так, ст.10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку» встановлено, що громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.

При цьому, судом встановлено при встановленні особи потерпілої ОСОБА_5 , що вона є особою похилого віку, 1940 року народження, пенсіонером за віком.

Тому, при призначенні покарання суд враховує вказану вище обтяжуючу покарання ОСОБА_3 обставину.

До кримінальної відповідальності ОСОБА_3 притягується вперше, що вбачається із довідки УІПКП ГУНП у Вінницькій області (а.с.36).
ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога Шаргородської ЦРЛ не перебуває (а.с.39, 40).

За місцем проживання в с. Руданське Шаргородського району Руданською сільською радою ОСОБА_3 характеризується позитивно, як особа, яка в громадських місцях та побуті поводить себе задовільно. Разом з тим, до органу місцевого самоврядування надходили скарги від ОСОБА_5 щодо негативної поведінки ОСОБА_3 відносно неї (а.с.37).

З урахуванням наведених вище обставин суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді громадських робіт, враховуючи наявність двох пом`якшуючих покарання обставин, а також наявність такої обтяжуючої покарання обставини, як вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкцією ч.2 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу або громадських робіт, або виправних робіт, або арешту, або обмеження волі.

Суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_3 покарання у виді штрафу, так як вважає, що таке покарання не є достатнім для виправлення обвинуваченого, виходячи з наступного.

Так, суд констатує наявність однієї обтяжуючої покарання обвинуваченого обставини, та той факт, що покарання у виді штрафу, яке передбачене в санкції ч.2 ст.125 КК України, є надто м`яким, з врахуванням обставин вчинення ОСОБА_3 злочину 03.02.2020 року, оскільки в судовому засіданні встановлено, що суперечка між обвинуваченим та потерпілою не потребувала вчинення активних умисних дій, що полягали у нанесенні потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Дії обвинуваченого, що полягали у заподіянні потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, не співмірні з обставинами та обстановкою виниклого між ними 03.02.2020 року конфлікту.

Призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді громадських робіт, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.2 ст.125 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за якою засудити його до покарання у виді громадських робіт на строк двісті сорок (240) годин.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1