ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/120/20 ЄУНСС: 712/17/19 Категорія: ч. 2 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді суддів з участю: секретарів судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0007073 від 10.10.2018 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Митлашівка Драбівського району Черкаської області, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 26.06.2012 вироком Черкаського районного суду Черкаської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, на підставі ст.ст. 70, 71 КК України, на 4 роки 6 місяців позбавлення волі,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на 4 (чотири) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 вирішено рахувати з 17.07.2019 та зараховано в строк його відбування термін попереднього ув`язнення з 26.12.2018 по 16.07.2019 включно.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи № 8-000892 від 26.11.2018 в сумі 1144 грн.,

в с т а н о в и л а :

За даним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він повторно 10.10.2018 близько о 00:30 год., знаходячись на 7 поверсі будинку АДРЕСА_2 , раніше знаючи адресу місця проживання потерпілої ОСОБА_11 , заздалегідь знаючи, що потерпіла буде повертатися до місця проживання, вичікував останню та ,при зустрічі з нею, маючи прямий умисел та в супереч волі потерпілої без будь -яких попереджень та пояснень, штовхнув потерпілу під стіну, внаслідок чого ОСОБА_11 впала на підлогу. Після чого ОСОБА_8 наніс потерпілій три удари кулаком правої руки в ліву частину обличчя, а саме: в область підборіддя та один удар долонею лівої руки в праву частину обличчя, чим спричинив тілесні ушкодження, а саме садна м`яких тканин обличчя, які відповідно до висновку експерта №01-01/1381 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, та після завдання потерпілій тілесних ушкоджень маючи прямий умисел направлений на відкрите заволодіння чужим майном, не приховуючи свого наміру, ігноруючи волю потерпілої, з корисливих мотивів, шляхом ривка, зірвав з плеча рюкзак марки «Kite», в якому занаходились мобільний телефон марки Самсунг», мобільним телефоном марки «Nome». Відповідно до висновку експерта №8-000892 від 26.11.2018 вартість мобільного телефону марки «Самсунг» могла становить 680,00 грн., мобільного телефону марки «Nome» - 330,00 грн.; рюкзака марки «Kite» - 380,00 грн., загальна вартість майна - 1390, 00 грн.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалити новий вирок, яким змінити правову кваліфікацію дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 186 на ст. 356 КК України.

Зазначає, що в діянні ОСОБА_8 була єдина мета перевірити телефон потерпілої ОСОБА_11 на наявність в ньому повідомлень, які б підтверджували чи спростовували б її зраду, що спростовує кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, за відсутності будь-яких доказів вчинення грабежу та наявності умислу на його вчинення.

Стверджує, що ОСОБА_8 , з метою підтвердження фактів зради, телефонував потерпілій в день інкримінований органом досудового розслідування, однак остання на телефонний дзвінок не відповідала. На думку сторони захисту, якщо б обвинувачений мав намір на вчинення грабежу щодо ОСОБА_11 , він їй би не телефонував, а навпаки, зненацька перестрів би її з умислом пограбувати.

Вказує на те, що судом у вироку зазначено дані, які суперечать показанням самої потерпілої, зокрема про те, що обвинувачений зірвав з її плеча рюкзак, в якому знаходились два мобільні телефони, коли як ОСОБА_11 давала показання про те, що один мобільний телефон останній вирвав у неї з рук, а в подальшому зірвав рюкзак, в якому знаходився інший мобільний телефон. При цьому, апелянт акцентує увагу на тому, що обвинуваченому не потрібен був рюкзак потерпілої, він лише просив показати йому зміст повідомлень в мобільних телефонах.

Також, звертає увагу на недоцільність посилання у судовому рішенні на дані науково-практичного коментаря до КК України, оскільки він не являється нормативно-правовим актом, а лише виражає думки окремих авторів.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про зміну вироку суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та просить вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Апелянт, не заперечуючи доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, посилаючись на п. 20 та 25 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зазначає, що попереднім вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2019 ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на 1 рік, тому за даним провадженням йому має бути призначене остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом складання призначених покарань за вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2019 та вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019.

Будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явилась потерпіла ОСОБА_11 , про поважні причини свого неприбуття не повідомила, що з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду по суті заявлених апеляційних вимог.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 в підтримку апеляційної скарги сторони захисту та безпідставність апеляційних вимог сторони обвинувачення, прокурора в підтримку апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні в повному обсязі, та залишення без задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши, та обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 і прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_10 до задоволення не належать.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, вказаних вимог процесуального закону суд першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню належним чином дотримався.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 , заперечивши свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обставин, наведених в обвинувальному акті, показав, що раніше проживав разом з ОСОБА_11 . З метою перевірки повідомлень, розміщених в мобільному телефоні ОСОБА_11 , на предмет її зв`язків з іншими чоловіками в період, коли вони мешкали разом, 09.10.2018 він поїхав до останньої. Він телефонував на мобільний телефон потерпілої, однак не зміг додзвонитися, вдома останньої не було, тому він вирішив її дочекатися. Зустрівши ОСОБА_11 , він попросив віддати йому мобільні телефони для того, щоб подивитися наявні в них повідомлення, на що потерпіла йому відмовила і почала ображати. Невитримавши принижень з боку потерпілої, він дав їй ляпас по обличчю, кулаком не бив. В подальшому, він забрав телефони ОСОБА_11 разом з її рюкзаком і пішов додому. Через деякий час, через брата потерпілої вирішив передати їй рюкзак. Мобільні телефони він не повернув, оскільки вони були розбиті. При цьому наполягав, що умислу на заволодіння майном потерпілої він не мав, а лише хотів впевнитись в тому, що остання йому не зраджувала.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обставин, наведених у вироку суду першої інстанції, вона підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності та наведеними у вироку доказами.

Зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_11 , допитаної судом першої інстанції, про те, що близько року вона перебувала в близьких відносинах та спільно проживала з ОСОБА_8 . В подальшому, вони припинили відносини та деякий час не спілкувались взагалі. 09.10.2018 близько 23 год. до неї на мобільний телефон зателефонував ОСОБА_8 , однак вона йому не відповіла. Повертаючись близько 00 год. 30 хв. вже 10.10.2018 додому на сьомому поверсі будинку де вона мешкала її перестрів ОСОБА_8 , який був у нетверезому стані. Він одразу схопив її за одяг та штовхнув, у зв`язку з чим вона впала на підлогу. Надалі ОСОБА_8 наніс їй удари правою рукою в область лівої сторони підборіддя та декілька ударів долонею лівої руки в область правої сторони обличчя. Потім він вирвав у неї з рук мобільний телефон та зірвав з плеча рюкзак в якому знаходився інший телефон, грошові кошти та інші особисті речі. Коли вона почала кричати, на її крик вийшла сусідка, яка повідомила, що викликала поліцію. Почувши це ОСОБА_8 втік.

Під час проведення слідчого експерименту, протокол якого від 06.11.2018 з фототаблицями досліджено судом, потерпіла ОСОБА_11 детально розповіла та показала на місці за яких обставин і за допомогою якого механізму та в який спосіб ОСОБА_8 спричинив їй тілесні ушкодження.

Як вбачається з показань допитаного судом свідка ОСОБА_12 , 09.10.2019 близько 22 год. на сходинках під`їзду будинку АДРЕСА_3 він помітив раніше знайомого йому ОСОБА_8 , який деякий час проживав на сьомому поверсі. Близько 01 год. він вийшов на сходинковий майданчик та побачив працівників поліції, яким він повідомив про те, що бачив ОСОБА_8 та зможе його впізнати.

Під час проведення слідчої дії - пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, протокол якої від 18.10.2018 досліджено судом, свідок ОСОБА_12 на фотознімку № 2 впізнав чоловіка, який 09.10.2018 перебував на сьомому поверсі будинку АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_13 місцевому суду показав, що ОСОБА_8 пропонував йому купити мобільний телефон дружини та наголошував на тому, що він не крадений.

Під час проведення слідчої дії - пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, протокол якої від 18.10.2018 досліджено судом, свідок ОСОБА_13 на фотознімку № 1 впізнав чоловіка, який 10.10.2018 близько 10 год. на Центральному ринку в м. Черкаси продав йому мобільний телефон.

Згідно висновку експерта № 02-01/1381 від 27.11.2018, у ОСОБА_11 мали місце ушкодження: садна м`яких тканин обличчя, які виникли від дії тупих предметів, по давності виникнення можуть відповідати часу вказаному в ухвалі суду про призначення експертизи, нанесені можливо від ударів руками та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень і могли виникнути за обставин, вказаних в протоколі проведення слідчого експерименту від 06.11.2018 за її участю. Виникнення зазначених тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 внаслідок падіння після удару з висоти власного зросту малоймовірно.

Крім того, винуватість ОСОБА_8 підтверджена безпосередньо дослідженими судом в судовому засіданні іншими письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, зокрема даними:

-протоколу усної заяви ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_8 10.10.2018 о 00 год. 30 хв. відкрито заволодів її сумкою в якій знаходились грошові кошти, особисті речі та два мобільних телефони;

-протоколу огляду місця події, зокрема ділянки на 7 поверсі будинку АДРЕСА_3 , від 10.10.2018 з фототаблицями до нього, яким зафіксовано місце вчинення злочину, тобто ділянку в межах якої ОСОБА_11 було завдано тілесні ушкодження;

-висновку експерта № 8/892 від 26.11.2018 про те, що станом на 10.10.2018 ринкова вартість: телефону марки «Nomі і 177» 2016 року виробництва, бувшого у використанні, справного, без механічних пошкоджень, могла становити 330 грн.; рюкзака «Kite» могла становити 380 грн.; телефону марки «Samsung S3», 2015 року виробництва, бувшого у використанні, справного, без механічних пошкоджень, могла становити 680 грн.;

- витягу з ЄРДР від 22.11.2018 за фактом вчинення щодо ОСОБА_11 протиправних дій за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Наведені вище докази, які були предметом ретельної перевірки судом першої інстанції, спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зокрема позиція захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність в діях останнього умислу на вчинення грабежу майна потерпілої, на думку колегії суддів, об`єктивно не підтверджена та спростовується матеріалами кримінального провадження.

Так, з суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 186 КК України вчиняється тільки з прямим умислом, коли особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, відкрито вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду. Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу є корисливий мотив спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Частина 2 ст. 186 КК України передбачає відповідальність за грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого розуміється заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не призвело до короткочасного розладу здоров`я або короткочасної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій, які охоплюються ч. 2 ст. 186 КК України і додаткової кваліфікації за іншими статтями КК України не потребують.

На думку колегії суддів на направленість умислу обвинуваченого ОСОБА_8 на вчинення грабежу майна потерпілої ОСОБА_11 вказують встановлені судом першої інстанції обставини. Зокрема те, що ОСОБА_8 вчиняючи інкриміноване йому кримінальне правопорушення достовірно знав та усвідомлював той факт що майно, яким він заволодів йому не належить, а на праві приватної власності належить потерпілій. На час вчинення ним незаконних дій по відношенню до потерпілої він не перебував в будь-яких відносинах з останньою, тому підстав контролювати її особисте життя у нього не було і попередні близькі відносини з потерпілою не свідчать про протилежне. Заволодівши майном потерпілої ОСОБА_8 обвинувачений не вживав будь-яких заходів для повернення майна потерпілої, а навпаки продав належний їй мобільний телефон свідку ОСОБА_13 . З огляду на наведене, поведінка обвинуваченого одразу після заволодіння майном потерпілої та подальші його дії по відношенню до нього, зокрема продаж мобільного телефону, спростовують посилання ОСОБА_8 на те, що він мав намір лише ознайомитись зі змістом повідомлень наявних в ньому. Твердження ОСОБА_8 щодо його намірів повернути рюкзак потерпілій доказами не підтверджене. А посилання останнього на те, що мобільні телефони ним потерпілій не були повернуті через їх розбиття, спростовуються висновком експерта № 8/892 від 26.11.2018 про те, що на момент проведення експертизи телефони марки «Nomі і 177» та «Samsung S3» були справні та без механічних пошкоджень.

Той факт, що обвинувачений телефонував потерпілій в день вчинення ним злочину не вказує на відсутність в його діях умислу на заволодіння майном останньої.

Посилання сторони захисту на суперечності між показаннями потерпілої ОСОБА_11 та встановленими судом фактичними обставинами провадження не вказують на неправильність їх встановлення і, в даному випадку, не впливають на правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 .

Нанесення обвинуваченим ОСОБА_8 потерпілій тілесного ушкодження останнім не заперечується та, окрім іншого, підтверджується показаннями ОСОБА_11 та висновком експерта № 02-01/1381 від 27.11.2018 про те, що у ОСОБА_11 мали місце ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, тому вказані дії ОСОБА_8 охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 186 КК України.

Підстав для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 по відношенню до потерпілої ОСОБА_11 за ст. 356 КК України та ч. 1 ст. 125 КК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено, з огляду на наступне.

Самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Самоправство охоплюється необхідною сукупністю таких ознак як самовільне вчинення будь-яких дій, оспорювання правомірності таких дій та заподіяння такими діями значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власників. Самовільне вчиненням будь-яких дій має місце тоді, коли винний реалізує своє дійсне або уявне право незаконними методами.

Як встановлено судом першої інстанції та зазначено судом апеляційної інстанції вище, на час вчинення ОСОБА_8 незаконних дій по відношенню до потерпілої він не перебував в будь-яких відносинах з останньою, а тому у нього були відсутні підстави контролювати потерпілу та її особисте життя. На відсутність в діях обвинуваченого самоправства вказує і факт продажу належного потерпілій мобільного телефону та розпорядження отриманими з продажу коштами на власний розсуд.

Перевірючи правильність призначеного ОСОБА_8 покарання, колегія суддів виходить з тих міркувань, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст.65 КК України, суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання в даному кримінальному провадженні суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу винуватого, який судимий, має непогашену судимість, за місцем проживання характеризється посередньо, на спеціалих обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, його вік,, при невстановленні обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжують, обгрунтовано призначив ОСОБА_8 покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на певний строк.

За наведених обставин, на думку колегії суддів, місцевий суд правильно прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_8 при відбуванні призначеного судом покарання у виді позбавлення волі на визначений судом строк, без подальшого застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України, вважаючи його таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання, його меті, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства, та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Згідно ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Як вбачається з апеляційних вимог прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , в прохальній частині він просить вирок суду першої інстанції змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, разом з цим вважати обвинуваченого ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, остаточно призначивши покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на 5 років.

Оскільки прокурор в апеляційній скарзі порушує питання про погіршення становище обвинуваченого в частині призначення йому покарання, більш суворого ніж призначив суд першої інстанції та не порушує питання про скасування судового рішення в цій частині з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку, колегією суддів вказані апеляційні вимоги прокурора визнаються такими, що не відповідають положенням ст.ст. 420, 421 КПК України і не можуть бути вирішені при перегляді оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Більш того, судом апеляційної інстанції встановлено, з чим цілком погодився прокурор, що на момент апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 фактично відбув покарання призначене йому вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2019 у виді позбавлення волі на 1 рік, яке прокурор просить приєднати на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до вироку в даному провадженні.

З огляду на наведене, розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування, чи зміни відсутні, а тому апеляційні вимоги захисника ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_10 залишає без задоволення.

Колегія суддів в черговий раз наголошує, що згідно ст. 118 КПК України, в кримінальному провадженні підлягають стягненню процесуальні витрати, а не судові витрати, як зазначено у вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019, однак наведене, з огляду на вимоги ст.ст. 409, 412 КПК України, не є підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 1 ч.1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року щодо ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України, а засудженим ОСОБА_8 в той же строк, з моменту отримання її копії.

Головуючий :

Судді :