Ухвала
Іменем України
18 червня 2020р.

м. Київ
Справа № 682/3802/19
Провадження № 51-2818 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 травня 2020 року щодо ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000508,
встановив:

За вироком Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 лютого 2020 року

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Печиводи Славутського району Хмельницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не маючи судимості в силу ст. 89 КК України,

засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт; за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України та з урахуванням пп.г ч. 1 ст. 72 КК України призначено ОСОБА_5 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого більш суворим 5 років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 10000 грн моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 7386, 93 грн витрат на лікування у КП «Славутська ценральна районна лікарня».

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 19 травня 2020 року зазначений вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за те, що він 15 жовтня 2019 року близько 13.30 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на польовій дорозі між селами Веселинівка та Піддубці Славутського району Хмельницької області зустрів потерпілого ОСОБА_6 і на ґрунті неприязних відносин розпочав з ним словесний конфлікт під час якого умисно наніс потерпілому близько шести ударів кулаками обох рук в обличчя та голову, спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження.
Окрім того, відійшовши від потерпілого ОСОБА_6 на відстань близько 5-7 метрів в напрямку села Веселинівка Славутського району, у відповідь на те, що потерпілий влучив камінцем у спину, щоб помститися за вчинене, ОСОБА_5 повернувся та, діставши з правої кишені куртки металевий розкладний ніж, умисно наніс потерпілому один удар ножем в ділянку живота, спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного ушкодження передньої черевної стінки, яке відносяться до категорії тяжкого тілесного ушкодження за кваліфікуючим критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння.
Після цього, усвідомлюючи, що ОСОБА_6 перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану від одержаного поранення, завідомо залишив потерпілого без допомоги у місці вчинення злочину.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить вирок та ухвалу змінити, звільнивши ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості. Стверджує, що судами не в повній мірі враховано, особу засудженого, а також обставини, що пом`якшують покарання, а саме, те, що засуджений в повному обсязі визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував потерпілому майнову шкоду. Крім того, зазначає, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, перебуває у фактичних шлюбних відносинах та виховує двох малолітніх дітей. Звертає увагу на те, що потерпілий та його представник не наполягали на призначенні покарання ОСОБА_5 , яке пов`язане з позбавленням волі. Вказує на те, що суди послалися на попередню судимість ОСОБА_5 , проте на час вчинення кримінальних правопорушень, обвинувачений являвся особою, яка немає судимостей.
Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у чиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК України в касаційній скарзі не оспорюється.

Що стосується доводів захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані.

Як вбачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_5 , суд з достатньою повнотою врахував характер, ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є злочинами невеликої тяжкості та тяжким, дані про особу винного, зокрема, його попередню соціальну поведінку з якої він належних висновків не зробив. Його звільнення від покарання на підставі ст. 75 КК України за попереднім вироком не запобігло вчиненню нового тяжкого злочину проти здоров`я особи. ОСОБА_5 на обліку у нарколога і нервопатолога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, як особа, схильна до агресивних дій, згідно досудової доповіді ограну пробації встановлена висока ймовірність повторного вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства. Обставинами, які пом`якшують покарання засудженого, суд визнав: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому майнової шкоди, а саме витрат на лікування. Обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням конкретних обставин справи, даних про особу засудженого та обставин, що пом?якшують та обтяжують покарання, суд дійшов обгрунтованного висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та правильно призначив йому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК України та остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України із застосуванням пп.г ч. 1 ст.72 КК України шляхом поглинення менш суворого більш суворим строком на 5 років позбавлення волі.
Крім того, при розгляді апеляційної скарги захисника суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Таким чином, враховуючи, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Покарання, призначенеОСОБА_5 , є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.

Тому, підстав для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України за злочини, передбачені ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК України, у касаційній скарзі не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 19 травня 2020 року щодо ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3