Дата документу 18.02.2020 Справа № 329/1247/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/187/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 329/1247/17 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, має неповну середньо освіту, неодружений, на утримані дітей не має, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01.07.2016 за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підстав ст.75 КК України звільнений від відбування покарання із вставленням іспитового строку 2 роки. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31.10.2017 іспитовий строк скасований, обвинувачений направлений для відбування покарання,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на 4 (чотири) роки.

На підставі ст.71 КК України, з урахуванням вироку Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01.07.2016 за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, призначено ОСОБА_7 , шляхом часткового приєднання невідбутної частини покарання, остаточне покарання у виді позбавлення волі на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання за цим вироком ухвалено обчислювати з моменту набрання ним законної сили.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 28.09.2017, близько 08 год. 00 хв., ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_9 на автомобілі ВАЗ-2106, який належить останньому з м. Мелітополь Запорізької області приїхали до с. Ільїне Чернігівського району Запорізької області з метою скупки грецьких горіхів у місцевого населення.

Близько 09 год. 00 хв. того ж дня ОСОБА_7 та ОСОБА_9 приїхали за місцем мешкання ОСОБА_10 по АДРЕСА_3 , у якого намагалися купити горіхи. В ході розмови з ОСОБА_10 , ОСОБА_7 побачив, що в приміщенні веранди будинку знаходяться 4 сітки з грецькими горіхами. Враховуючи те, що ОСОБА_10 з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не зійшлися в ціні, останні поїхали по іншим населеним пунктам Чернігівського району Запорізької області.

Далі, в цей же день близько 13 год. 45 хв. ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_9 на автомобілі останнього знову повернулись до с. Ільїне. ОСОБА_7 побачив, що у зустрічному для їхнього автомобіля напрямку на своєму мопеді їхав ОСОБА_10 . Враховуючи те, що напередодні ОСОБА_7 бачив у веранді будинку ОСОБА_10 сітки з грецькими горіхами, та користуючись тим, що власник будинку, а саме ОСОБА_10 відсутній за місцем свого мешкання, у ОСОБА_7 винник умисел на скоєння крадіжки чужого майна. Після чого, ОСОБА_7 попросив ОСОБА_9 зупинити автомобіль неподалік двору ОСОБА_10 , розташованого по АДРЕСА_3 . Надалі, ОСОБА_7 , вийшов з автомобіля та переслідуючи злочинний умисел спрямований на крадіжку чужого майна, впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, керуючись корисливими мотивами зайшов на територію присадибної ділянки ОСОБА_10 . За допомогою гайкового ключа, який заздалегідь взяв з собою з автомобіля, ОСОБА_7 відкрутив шуруп на вхідних дверях будинку, який виповнював функцію замку та зайшов до приміщення та таким чином проник всередину будинку. Після цього, ОСОБА_7 керуючись корисливими мотивами, спрямованими на викрадення чужого майна, з веранди таємно викрав 4 сітки з грецькими горіхами, в кожній з яких знаходилося по 10 кг за ціною 20 грн. за один кілограм, всього на загальну суму 800 грн., та залишив розташування будинку.

Викраденими горіхами ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд, а саме переніс та помістив їх до автомобіля ОСОБА_9 , повідомивши останньому, що сітки з горіхами він купив у ОСОБА_10 , після чого останні поїхали до м.Мелітополь, спричинивши таким чином потерпілому ОСОБА_10 матеріальних збитків на загальну суму 800 гривень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не погоджуючись з вироком суду першої інстанції вважає його незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд при винесенні вироку незважаючи на заперечення обставин вчинення злочину та невизнання вини обвинуваченим на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, зробив висновок про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. Захисник вважає, що стороною обвинувачення не було надано допустимих та належних доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 . Під час розгляду справи допитано свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , однак на думку захисника, покази цих свідків не підтверджують жодним чином винуватості ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки. Також апелянт посилається на неналежність письмових доказів, а саме протокол огляду місця події від 28.09.2017 та протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.10.2017. Крім того, судом не допитано свідка сторони обвинувачення, ОСОБА_9 , який на думку захисника повністю спростував би факт крадіжки та підтвердив покази обвинуваченого, хоча на допиті зазначеного свідка неодноразово наполягала сторона захисту. Інших доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_7 стороною обвинувачення не надавалось.

На підставі викладеного просить скасувати вирок та постановити новий, яким виправдати ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом допущено неповноту судового розгляду, порушено його право на захист, розгляд провадження здійснювався з обвинувальним ухилом. Вказує, що жодної крадіжки він не скоював, а обвинувачення щодо нього є надуманим та сфальсифікованим. Під час розгляду провадження не допитано потерпілого, який за матеріалами досудового розслідування жодних вимог до обвинуваченого не має. В ході судового розгляду обвинувачений неодноразово заявляв клопотання про виклик та допит потерпілого та свідка ОСОБА_9 , однак суд першої інстанції не спромігся викликати та допитати їх, чим на думку апелянта, допустив неповноту судового розгляду.

На підставі викладеного просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вважав вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в цілому відповідає зазначеним вимогам.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав. Зі змісту його пояснень випливало, що він не причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Натомість вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , неповнолітнього свідка ОСОБА_14 , які узгоджуються між собою і з документами у кримінальному провадженні, а саме: протоколом огляду місця події (домоволодіння ОСОБА_10 ), протоколами пред`явлення для впізнання за фотознімками від 05.10.2017 (за участю свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 ), довідкою КП «Мрія».

Суд також надав оцінку показам обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнав факт спілкування з потерпілим до моменту крадіжки однак, не зазначав про те, що він після того поїхав з місця події і більше не повертався до домоволодіння потерпілого, відповідно і не скоював крадіжки.

Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості, і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності, їм була дана належна оцінка.

Позиція обвинуваченого та невизнання вини обґрунтовано розцінена судом, як обраний спосіб захисту і бажання останнього уникнути кримінальної відповідальності.

Твердження обвинуваченого щодо його непричетності до вчинення кримінального правопорушення спростовано, мотиви такого рішення наведені у вироку, а висновки суду щодо наявності вини, викладені обґрунтовано.

В апеляційній скарзі формально захисник посилається на те, що ряд доказів є неналежними, однак фактично нею виражається незгода з оцінкою доказів, яка була зроблена судом. Крім цього, відповідні клопотання (про визнання доказів неналежними чи недопустимими) під час судового розгляду нею не подавалися.

До того ж колегія суддів вважає, що наведені захисником обставини не свідчать про неналежність доказів.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Так, захисник вказує про неналежність як доказу протоколу огляду місця події. З такими доводами колегія суддів не погоджується, адже, хоча цей доказ дійсно прямо не вказує на вину обвинуваченого, разом з тим у протоколі зафіксовано огляд місця вчинення крадіжки, а місце вчинення злочину підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.

Аналогічне можна зазначити і щодо протоколів пред`явлення для впізнання за фотознімками, оскільки та інформація, яку вони містять стосуються часу, місця події і причетності до обставин події обвинуваченого.

Тобто, зі змісту доводів захисника в цій частині випливає, що кожний згаданий нею доказ окремо сам по собі не вказує на вину обвинуваченого, однак поняття неналежний доказ і доказ, який прямо не вказує на вину обвинуваченого, не є одним і тим самим. Висновки суду щодо вини обвинуваченого, як вже згадувалось вище, зроблені на підставі оцінки саме сукупності доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності. Показання свідків повністю збігаються між собою і узгоджуються з письмовими доказами. Будь-яких підстав вважати, що свідки обмовляють обвинуваченого, не встановлено.

Посилання апелянтів на неповноту судового розгляду в контексті того, що судом не було допитано свідка ОСОБА_9 і потерпілого ОСОБА_10 , на переконання колегії суддів, є безпідставними.
Суд першої інстанції неодноразово вживав передбачених законом заходів для забезпечення явки в судове засідання ОСОБА_9 . Разом з тим, згаданий свідок в судове засідання самостійно не з`явився, його примусовий привід не було виконано через незалежні від суду обставини. Крім цього, ОСОБА_9 був заявлений в якості свідка сторони обвинувачення, а прокурор відмовився від його допиту. Якщо ж до цього свідка ставитись як до свідка сторони захисту (з позиції обвинуваченого випливало, що ОСОБА_9 міг підтвердити непричетність ОСОБА_7 до крадіжки), то і у цьому випадку суд не порушував принципу рівності та змагальності сторін в поданні суду своїх доказів, оскільки залежні від суду дії були виконані, натомість сторона захисту не вжила жодних дій для забезпечення явки ОСОБА_9 в судові засідання.
Обґрунтовуючи своє рішення щодо неможливості допитати потерпілого, суд доречно послався на положення ст.56 КПК України, адже на відміну від свідка, дача показань є правом, а не обов`язком потерпілого. Потерпілий ОСОБА_10 в судові засідання для проведення допиту не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, претензій матеріального і морального характеру до обвинуваченого не мав. За неявку в судові засідання, суд наклав на нього грошове стягнення, тобто вжив усі можливі заходи щодо забезпечення явки потерпілого, однак той так і не з`явився. Прокурор в свою чергу, не наполягав на допиті ОСОБА_10 , тому суд обґрунтовано визнав неможливим допитати останнього.
Отже колегія суддів не вбачає неповноти судового розгляду у випадках згаданих апелянтами.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції констатує, що підстав для скасування вироку, за доводами апеляційних скарг обвинуваченого і захисника не має .

Колегія суддів також погоджується з мірою покарання призначеного судом обвинуваченому, як за вчинене кримінальне правопорушення, так і за сукупністю вироків.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, не встановлено, тому підстави для скасування чи зміни вироку відсутні.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2019 року, щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4