КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

26 травня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи за клопотанням ОСОБА_4 про зняття арешту з майна за апеляцією ОСОБА_4 на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2020 року,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а:

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2020 року, винесеною в порядку п. 9 перехідних положень КПК України 2012 року, статей 126, 409, 411 КПК України (в редакції 1960 року), суд прийняв рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зняття арешту з майна.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції послався на відсутність передбачених законом підстав для скасування арешту майна.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу (апеляцію) в якій просить дослівно:
«Скасувати постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.01.2020 року по справі № 357/13865/19 провадження 1-в/357/19/20 в повному обсязі та ухвалити нову ухвалу, якою скасувати арешт накладений постановою районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 05.12.2007 року реєстраційний номер обтяження 6213934 від 12.12.2007 року та на підставі постанови районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 18.10.2010 року реєстраційний номер обтяження 10372598 від 25.06.2010 року на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_6 .

Виключити запис про арешт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № накладеного на нерухоме майно, що належить ОСОБА_6 ».

В обґрунтування вимог апеляції ОСОБА_4 посилається на те, що постанова Білоцерківського міськрайонного суду Київської області є невмотивованою і постановленою з порушенням вимог КПК та неправильного тлумачення законів України, в тому числі Конституції України.
Зокрема, як зазначає заявник, суд не захистив її прав, як володільця майна, і окрім цього відмовив у задоволенні клопотання без наведення мотивів та обґрунтування такої відмови.
Як вказує заявник, вона звернулась з клопотанням про скасування арешту на стадії виконання судового рішення з мотивів, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба через смерть засудженого ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і станом на цей час був чинний КПК (2012 року).
Крім того, у межах кримінальної справи № 1-619/2007 року по обвинуваченню ОСОБА_6 , як звертає увагу заявник, вона не набула процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а як володілець майна чинним на той час КПК (1960 року) не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту.
Як зазначає заявник, КПК 1960 року, не передбачав повноважень суду вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, відносно осіб, які не є підозрюваними або обвинуваченими (засудженими), і нормативна неврегульованість КПК 1960 року порядку захисту права людини, яке явно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті, а перекладення тягаря такого недоліку законодавства на неї, як особу, котра потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване конвенцією і Конституцією, є неприпустимим.
Також, як вважає заявник, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права, зокрема, після смерті засудженого ОСОБА_6 арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі), як засіб його забезпечення, утрачає відповідну концептуальну властивість, і арешт майна в такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження, перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном, і за таких обставин, суд зобов`язаний був застосувати норми КПК 2012 року, а саме ст. 174, 537, 539 КПК України, проте суд застосував помилково норми КПК (1960 року).
На думку заявника, не ґрунтується на вимогах закону, висновок суду про те, що її право на спадкове майно після засудженого ОСОБА_6 не являється абсолютним, оскільки захист права власності гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі, а на рівні національного законодавства, гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, при цьому спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені КПК для виконання завдань кримінального провадження, як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном, і оскільки правова природа арешту має тимчасовий характер, арешт може бути скасовано, якщо в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба (ст. 174 КПК 2012 року).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення прокурора ОСОБА_5 , яка заперечувала проти задоволення поданої апеляції та просила постанову суду залишити без змін, а апеляцію без задоволення; вивчивши матеріали провадження за клопотанням ОСОБА_4 та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, відповідно до п. 9 розділу ХІ Перехідні положення діючого КПК України, арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто у порядку КПК України 1960 року.
Згідно з вимогами ст. 409 КПК України 1960 року, суд, який постановив вирок вирішує питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, якщо суд не вирішив цих питань, та застосування кримінального закону, що має зворотну силу, відповідно до частин 2 і 3 ст. 5 КК України.
Вказані питання, як це передбачено ст. 411 КПК України, вирішуються судом у судовому засіданні за участю прокурора, з викликом в судове засідання, як правило, засудженого та, за його клопотанням, захисника.
Як вбачається з матеріалів провадження за клопотанням ОСОБА_7 та наявних у ньому документів, зокрема вироку Білоцерківського міського суду Київської області від 03 серпня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_6 було засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, до покарання у виді 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна належного йому на праві власності, при постановленні вказаного вироку судом першої інстанції не приймалося рішення арешт майна, яке належало засудженому на праві власності, так само як і не приймалось такого рішення в процесі звернення вказаного вище вироку до виконання.
Після набрання вказаним вище вироком законної сили та його звернення до виконання, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, крім іншого, було видано виконавчий документ за № 1-169 від 21.08.2007 року про конфіскацію на користь держави всього майна, належного на праві власності ОСОБА_6 , у зв`язку з чим, в рамках відкритого виконавчого провадження, постановами державного виконавця районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 05.12.2007 року реєстраційний номер обтяження 6213934 від 12.12.2007 року та від 18.10.2010 року реєстраційний номер обтяження 10372598 від 25.06.2010 року, як зазначає ОСОБА_4 , було накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_6 , в тому числі на його долю квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, у зв`язку з чим його матір ОСОБА_4 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з клопотанням в порядку ст.ст. 174, 537, 539 КПК України про зняття арешту з майна та виключення обтяження з державного реєстру речових прав на нерухоме майно по кримінальній справі № 1-619/2007 року, оскільки вона є спадкоємцем 1-ї черги, однак не може отримати свідоцтва про право на спадщину по тій причині, що спадкове майно знаходиться під арештом, а відповідно до висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року № 755/6685/16-ц, арешт накладений в порядку КПК не може бути скасований в порядку цивільного, господарського чи адміністративного судочинства.
Незважаючи на вищенаведені обставини, а також доводи апеляції ОСОБА_4 , в яких вона обґрунтовує незаконність оскаржуваного рішення суду, колегія суддів не може з ними погодитися, з огляду на таке.
По-перше, всупереч доводам апеляції, арешт на майно ОСОБА_6 , зокрема на частку квартири про яку йде мова у клопотанні, накладався не в порядку КПК України, а в порядку Закону України «Про виконавче провадження» на стадії виконання вироку, який набрав законної сили, а тому посилання на висновки, наведені в постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року № 755/6685/16-ц не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки, як прямо передбачено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Більш того, у разі відсутності підстав, передбачених ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна самим виконавцем, у всіх інших випадках такий арешт, як це передбачено ч. 5 вказаної статті, може бути знятий за рішенням суду, в тому числі в порядку цивільного судочинства.

По-друге, навіть якщо припустити, що клопотання ОСОБА_4 , з яким вона звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, повинно було розглядатись в порядку ст.ст. 537, 539 діючого КПК України, то порушене в ньому питання, не відноситься до передбаченого законом (ст. 537 КПК) переліку питань, які вирішуються судом під час виконання вироків.
Крім того, станом на час смерті засудженого ОСОБА_6 , минуло більше ніж 6 років, як останній відбув призначене йому за вироком Білоцерківського міського суду Київської області від 03 серпня 2007 року покарання, а тому питання щодо скасування арешту майна, який був накладений під час виконання цього вироку в частині додаткового покарання у виді конфіскації майна, повинно вирішуватись не в порядку ст.ст. 537, 539 діючого КПК України, а в порядку цивільного судочинства, оскільки питання її цивільних прав, в тому числі на майно її померлого сина не регулюється нормами кримінального процесуального законодавства.

До того ж, ОСОБА_4 не відноситься до переліку осіб, в тому числі інших осіб, у випадках, встановлених законом, які вправі ініціювати вирішення питань, які виникають під час та після виконання вироку.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що клопотання ОСОБА_4 , про зняття арешту з майна, яке підлягало конфіскації не могло бути предметом розгляду в порядку вирішення судом питань, пов`язаних із виконанням вироку щодо її померлого сина ОСОБА_6 , оскільки такий арешт накладався не в порядку КПК України, а в порядку Закону України «Про виконавче провадження», а також те, що перед судом першої інстанції не ставились інші питання, які можуть та повинні розглядатись в порядку КПК України, колегія суддів не вбачає законних підстав для висновку про те, що оскаржувана постанова є невмотивованою та постановленою з порушенням вимог цього Кодексу та неправильним застосуванням норм матеріального права, в тому числі Конституції України.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляції ОСОБА_4 не містять у собі законних підстав для скасування постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2020 року та постановлення своєї ухвали про скасування арешту, накладеного постановою районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 05.12.2007 року реєстраційний номер обтяження 6213934 від 12.12.2007 року та постановою районного відділу ДВС Білоцерківського МРУЮ від 18.10.2010 року реєстраційний номер обтяження 10372598 від 25.06.2010 року на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_6 , а також про виключення запису про арешт нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № накладеного на нерухоме майно, що належить ОСОБА_6 , а тому за результатами розгляду апеляції на постанову місцевого суду вважає необхідним винести ухвалу про залишення вказаної постанови без змін, а апеляції ОСОБА_4 без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 365, 366, 377 КПК України 1960 року та п.п. 9, 11 Розділу XI. Перехідні положення КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляцію ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2020 року, відповідно до якої суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зняття арешту з майна, без змін.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_3 ) ( ОСОБА_2 )

Справа № 11/824/53/2020

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_8

Доповідач - суддя ОСОБА_1