Справа №591/3183/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/120/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/3183/19 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 29.08.2019, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

представника ювенальної превенції ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_13 просить змінити вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог КПК та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, виключити з резолютивної частини вироку посилання суду на призначення ОСОБА_9 покарання у виді штрафу в сумі 850 грн, оскільки суд повинен був звільнити неповнолітнього від покарання без визначення його виду і розміру. Просить також стягнути із законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 ОСОБА_10 витрати на користь держави за проведення експертизи в сумі 429 грн, а також повернути речовий доказ власнику, оскільки суд не прийняв рішень щодо цих питань.

Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 29.08.2019 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 850 грн. На підставі ч. 1 ст. 105, п. 3 ч. 2 ст. 105 КК звільнений від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд батька ОСОБА_10 до досягнення ОСОБА_9 повноліття.

Згідно вироку суду, 16.01.2019 близько 13:00 ОСОБА_9 в спортивному залі приміщення СБК по вул. Петропавлівська, буд. 108 в м. Суми таємно викрав мобільний телефон з сім-картками, чим завдав ОСОБА_14 шкоди в розмірі 3400 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 та представника ювенальної превенції ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , його законного представника ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, а також щодо наявності підстав для застосування до нього примусових заходів виховного характеру в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які полягають у тому, що приймаючи на підставі ст. 105 КК рішення про звільнення ОСОБА_9 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, суд першої інстанції мав звільнити його і від покарання, не визначаючи його виду і розміру, то вони є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Так, згідно ч. 1 ст. 105 КК неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

Таким чином, законодавцем визначено, що звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру є заходом, який застосовується тільки стосовно неповнолітніх і за наявності сукупності таких умов: неповнолітній вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості (незалежно від того чи скоєний цей злочин вперше, був він умисним чи необережним); неповнолітній щиро розкаявся; поведінка неповнолітнього після скоєння злочину була бездоганною. У разі встановлення вказаних умов на момент постановлення вироку суд вправі вважати неповнолітнього таким, що не потребує застосування покарання. При цьому підлягають врахуванню вимоги кримінального процесуального закону щодо змісту судових рішень, зокрема п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК, згідно якого у резолютивній частині обвинувального вироку зазначаються рішення про визнання особи винуватою у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними та остаточна міра покарання, обрана судом.

Враховуючи викладене, звільнення від покарання на підставі ст. 105 КК можливе тільки після призначення виду і розміру цього покарання, оскільки рішення про застосування до особи примусових заходів виховного характеру ґрунтується на висновках суду про відсутність потреби у «застосуванні» покарання, що не є тотожним «призначенню» покарання у його широкому значенні, а являє собою також і дію (процес), співвідношення призначеного покарання та його реальне відбування, тобто фактично у такий спосіб приймається рішення, яким особа звільняється від відбування призначеного покарання, про що також свідчить і назва ст. 105 КК «звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру».

Як убачається з тексту вироку, вказані вимоги закону дотримані, а саме, суд першої інстанції призначив неповнолітньому обвинуваченому покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 185 КК, і лише після цього звільнив від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, керуючись положеннями ст. 105 КК.

Наведений прокурором у апеляційній скарзі системний аналіз формулювань, вжитих у відповідних статтях Особливої частини КК, а саме: «звільнення від покарання», «звільнення від відбування покарання» та «звільнення від призначеного покарання» та тлумачення норм права відносно того, що під звільненням від покарання необхідно розуміти звільнення не від конкретного покарання, а «від його призначення як виду примусових заходів в цілому», що унеможливлювало призначення покарання неповнолітньому ОСОБА_9 , колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки міркування прокурора не відповідають точному змісту ст. 105 КК, в якій відсутні положення про звільнення судом неповнолітнього від призначення покарання як виду примусових заходів в цілому, без визначення його виду та розміру. При цьому лист ВССУ від 16.01.2016 № 223-66/0/4-17, на який посилається прокурор у апеляційній скарзі, не є джерелом права, носить рекомендаційний і доволі спірний характер, так як не узгоджується з аналогічними нормами матеріального права, які також як і ст. 105 КК передбачають звільнення від покарання, але за інших, визначених законодавцем умов, зокрема ст. 74 («Звільнення від покарання та його відбування»), 84 («Звільнення від покарання за хворобою»), 85 («Звільнення від покарання на підставі закону України про амністію або акта про помилування»), які вимагають призначення покарання.

Разом з тим, твердження прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК встановлено, що у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються рішення щодо речових доказів, а згідно п. 5 ч. 9 ст. 100 цього Кодексу майно, яке було предметом злочину конфіскується, крім того, яке повертається власнику.

З вироку суду убачається, що ОСОБА_9 визнаний винним у таємному викраденні чужого майна. Предметом цього злочину є мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 5A Prime» з сім-картами операторів «ВФ Україна» та «Київстар», який визнаний речовим доказом та переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_14 , а тому суд першої інстанції повинен був вирішити питання про долю цього предмету, оскільки він є речовим доказом і підлягає поверненню потерпілому ОСОБА_14 , а в цьому випадку вважатися таким, що вже переданий останньому, оскільки знаходиться у нього на зберіганні, однак такого рішення судом не прийнято.

Крім того, суд першої інстанції не дотримався вимог кримінального процесуального закону і щодо розподілу процесуальних витрат, згідно яких у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта (ч. 2 ст. 124 КПК), зокрема не прийняв рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 витрат за проведення судової товарознавчої експертизи в сумі 429 грн. При цьому стягнення витрат підлягає саме з обвинуваченого ОСОБА_9 , а не з його законного представника ОСОБА_10 , оскільки станом на 23.01.2020 обвинувачений є повнолітнім, а тому згідно ст. 1179 ЦК відповідає за завдану ним шкоду на загальних підставах.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а згідно ч. 1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, стягнути з ОСОБА_9 процесуальні витрати та вирішити долю речового доказу, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу прокурора.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 29.08.2019 відносно ОСОБА_15 змінити у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Стягнути з ОСОБА_15 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи в сумі 429 грн.

Речовий доказ у кримінальному провадженні мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 5A Prime» з сім картами операторів «ВФ Україна» та «Київстар», який знаходяться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_14 , вважати таким, що йому повернутий.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4