Справа № 204/1487/20
Провадження № 1-кс/204/240/20
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 березня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

слідчого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

за участю адвоката ОСОБА_4

за участю підозрюваного ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стаханов, Луганської області, громадянина України, українця, маючого неповну середню освіту, не одруженого, на утриманні нікого не маючого, офіційно не працевлаштованого, раніше неодноразово судимого, в останнє:

- 06.05.2016 року Лисичанським міським судом Луганської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі. 17.07.2018 звільнений з Синельниківської ВК №9 4 умовно-достроково з невідбутим терміном в 1 рік 7 місяців 12 днів,

проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

9 березня 2020 року до суду надійшло клопотання слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 .

В обґрунтування клопотання зазначає, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи раніше неодноразово судимим, останній раз 06.05.2016 року Лисичанським міським судом Луганської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі, маючи не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та у березні 2020 року знову став на шлях вчинення умисного, повторного, кримінального правопорушення проти власності. Так, ОСОБА_5 , 07.03.2020 року, близько 16:20, знаходився біля буд. № 1Б по вул. Орловській в м. Дніпрі, спільно з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малознайомим їм потерпілим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Знаходячись у вищезазначений час та у вищезазначеному місці у ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виник спільний злочинний умисел спрямований на умисне, відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_8 , а саме: куртки чорного кольору, яка в той момент була одягнута на ньому, кредитної картки OTP Bank на ім`я потерпілого, мобільного телефону марки Samsung GT-C3322 Dual Black, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 та грошовими коштами в розмірі 150 гривень та яке вони визначили як об`єкт свого злочинного посягання. Реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, 07.03.2020, близько 16:20, перебуваючи біля буд. № 1Б по вул. Орловській в м. Дніпрі, ОСОБА_7 діючи умисно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, наблизився до потерпілого ОСОБА_8 ззаду та завдав останньому один удар кулаком правої руки в обличчя від якого потерпілий впав на землю, але намагався підвестися і з метою придушення волі потерпілого ОСОБА_8 до супротиву, ОСОБА_5 наніс останньому один удар ногою в обличчя від якого потерпілий ОСОБА_8 впав на землю та перебуваючи в свідомості перестав чинити супротив. Продовжуючи реалізовувати свій спільний злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_5 почав перевіряти кишені куртки чорного кольору, яка в той момент була одягнута на потерпілому ОСОБА_8 , а ОСОБА_7 в цей час перевіряв кишені джинсів чорного кольору одягнутих на потерпілому ОСОБА_9 в той момент, та під час вчинення вищевказаних дій ОСОБА_7 наказав ОСОБА_5 зняти з потерпілого ОСОБА_8 куртку чорного кольору (яка не має для потерпілого матеріальної цінності) разом з майном яке в ній знаходилося, а саме: кредитною карткою OTP Bank на ім`я потерпілого ОСОБА_8 (яка не має для потерпілого матеріальної цінності), мобільним телефоном марки Samsung GT-C3322 Dual Black, imei1: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 та грошовими коштами в розмірі 150 гривень. Після цього, ОСОБА_5 та співучасник вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 з місця його вчинення з відкрито викраденим майном зникли у невідомому напрямку, тим самим заподіявши потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду.

Умисні дії ОСОБА_5 , що виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно за попередньою змовою групою осіб, кваліфікуються за ч. 2 ст. 186 КК України.

Вина ОСОБА_5 підтверджується зібраними в ході досудового розслідування кримінального провадження матеріалами, а саме: протоколом огляду місця події від 07.03.2020; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 від 07.03.2020; протоколом пред`явлення особи для впізнання потерпілому ОСОБА_8 від 08.03.2020; іншими матеріалами кримінального провадження.

Підозрюваний ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від чотирьох до шести років. 08.03.2020 по вказаному кримінальному провадженню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в порядку ст. ст. 276-278 КПК України, повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. В ході досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню виникла необхідність у застосуванні запобіжного заходу відносно підозрюваного у вигляді тримання під вартою, оскільки є достатньо підстав, що існує ризик вважати, що ОСОБА_5 може здійснити дії, передбачені п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: є підстави вважати, що ОСОБА_5 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він раніше неодноразово судимий, Також підозрюваний ОСОБА_5 , офіційно не працевлаштований, нікого на утриманні не має, стійких соціальних зв`язків не встановлено. Крім того, відповідно до позиції ЄСПЛ, зокрема з пункту 36 Рішення ЄСПЛ від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», Європейський Суд зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено обвинуваченим, у разі визнання їх винними, в скоєнні злочинів, в яких вони обвинувачуються, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Таким чином, під час досудового розслідування встановлені достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватись від органу досудового розслідування та суду. Застосування жодного більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вищевказаним ризикам, оскільки більш м`які запобіжні заходи нададуть підозрюваному можливість незаконно перешкоджати кримінальному провадженню. Враховуючи сукупність вищевикладених обставин, а саме наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, особу підозрюваного, який раніше неодноразово судимий, офіційно ніде не працевлаштований, міцних соціальних зв`язків та родини не має, враховуючи що підозрюваний вчинив тяжке, повторне, умисне кримінальне правопорушення проти власності, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі від чотирьох до шести років, підозрюваний може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим слідчий звертається до суду з даним клопотанням.

У судовому засіданні прокурор підтримав дане клопотання та просив його задовольнити.

Підозрюваний у судовому засіданні не заперечував проти застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник підозрюваного у судовому засіданні підтримав позицію підозрюваного.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя дійшов до висновку, що клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя враховує положення ст. 178 КПК України, зокрема вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, репутацію підозрюваного, його вік, стан здоров`я, наявність постійного місця проживання, роботи.

У ході розгляду клопотання встановлено, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України і подане слідчим клопотання відповідає вимогам ст. ст. 183, 184 КПК України.

Відповідно до приписів ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу. Так, слідчим у клопотанні та прокурором у судовому засіданні зазначено, що існують ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що підозрюваний ОСОБА_5 з метою уникнення відповідальності за скоєне може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, то суд приходить до переконання про його наявність, оскільки підозрюваний ОСОБА_5 враховуючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення кримінального правопорушення, в якому він підозрюється, з метою уникнення відповідальності за скоєне може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Стосовно ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, то суд приходить до переконання про його наявність, оскільки підозрюваний ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, не має постійного місця роботи та стабільного доходу, а тому може вчинити нове кримінальне правопорушення.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, зазначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Слідчий суддя, суд має зважати, що слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу за відсутності для цього підстав, передбачених ст. 177 КПК. Тому, в разі розгляду відповідного клопотання, не підкріпленого визначеними у КПК метою та підставами, останнє має бути відхилено.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мамедов проти Росії» від 01 червня 2006 року, зазначено, що «суди, перевіряючи законність та обґрунтованість запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявник переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».

Відповідно до конвенції та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії» та «Ігнатов проти України», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу, враховую вимоги п. 3, 4, 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У судовому засідання прокурором було повністю обґрунтовано той факт, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , вагомість наявних доказів вчинення ним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, враховуючи його вік, стан здоров`я, відсутність постійного місця роботи та стійких соціальних зв`язків, а також враховуючи, що існують ризики, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду та вчинити нове кримінальне правопорушення, слідчий суддя дійшов до висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні підозрюваного ОСОБА_5 , оскільки враховуючи вищевикладене, застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зазначених у клопотанні слідчого.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не встановлювати розмір застави в кримінальному провадженні, зокрема у випадку щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Зважаючи на те, що підозрюваний ОСОБА_5 застосовував фізичну силу відносно потерпілого ОСОБА_8 , суд в даному випадку вважає за доцільне не визначати розміру застави.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 131, 132, 176-178, 182-186, 193-197, 205 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 5 травня 2020 року.
Ухвалу направити до Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області - для виконання.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1