Ухвала

Іменем України
18 травня 2020 року
м. Київ
Справа № 537/902/18
Провадження № 51-1872 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 вересня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2020 року щодо нього,
встановив:
За вироком Крюківського районного суду м. Кременчука від 26 вересня 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 грудня 2006 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки;
2) вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 березня 2007 року за ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки;
3) вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 07 червня 2007 року за ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. На підставі ст. 75 КК Українизвільненого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 1 рік;

4) вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 09 квітня 2009 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці;
5) вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 липня 2009 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст. 304 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці, звільненого умовно достроково на невідбутий строк 1 рік 7 місяців 5 днів;
6) вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 вересня 2013 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
7) вироком Апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;
8) вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 квітня 2018 року за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці;
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового приєднання за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 квітня 2018 року, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 роки 5 місяців.
Строк відбування покарання визначено рахувати з 16 лютого 2018 року.
Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 .
Вироком вирішено питання речових доказів у провадженні.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, будучи раніше судимий за вчинення злочинів проти власності та маючи не зняті і не погашені у встановленому законом порядку судимості, в період з 13 грудня 2017 року по 13 лютого 2018 року, на території м. Кременчука, шляхом проникнення в інші приміщення, повторно, вчинив п`ять епізодів таємного викрадення належного майна потерпілим: ОСОБА_6 - на загальну суму 8 503 грн; ОСОБА_5 - на загальну суму 31 131 грн; ОСОБА_7 - на загальну суму 8 481 грн; ПП «ГРАД - ІНВЕСТ» - на суму 9 227 грн, ОСОБА_8 - на загальну суму 625 грн.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити оскаржувані судові рішення з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Зокрема, просить зменшити визначене судом першої інстанції та залишене без змін апеляційним судом остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років 3 місяця позбавлення волі, фактично вказуючи на можливість застосування до нього іншого принципу, передбаченого ч. 4 ст. 70 КК України складання покарань за сукупністю злочинів.

Обґрунтовуючи вимоги скарги засуджений вважає, що під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, дані, що характеризують особу засудженого та обставини, що пом`якшують покарання.
Вважає, що апеляційний суд, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не перевірив належним чином її доводів та не навів мотивів для їх спростування.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення майна, вчиненого повторно, поєднаного з проникненням до іншого приміщення, в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженого ОСОБА_4 у скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості є безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається зі змісту вироку, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримано вимоги статей 50, 65 КК України, оскільки враховано характер та кількість епізодів вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжкого злочину, дані про особу винного, який неодноразово судимий, у тому числі за злочини проти власності, маючи непогашені у встановленому законом порядку судимості, на шлях виправлення не став та повторно вчинив корисливі злочини. При обранні ОСОБА_4 заходу примусу судом враховано те, що він на обліку у лікаря-нарколога та психіатричному диспансері не перебуває, та частково відшкодував шкоду завдану потерпілому.

Обставинами, які пом`якшують покарання судом визнано щире каяття у вчиненому, повне визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання суд визнав рецидив злочинів.
Також суд першої інстанції врахував, що всі епізоди вчиненого злочину засуджений вчинив до постановлення вироку Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 березня 2018 року, яким він засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці, а тому у відповідності до частини 4 ст. 70 КК України суд вважав за необхідне визначити ОСОБА_4 остаточне покарання, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань.

У зв`язку з зазначеним, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства і призначив йому покарання у виді позбавлення волі у розмірі встановленому санкцією ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, розглядаючи апеляційну скаргу засудженого на вирок суду першої інстанції, апеляційний суд проаналізував зазначені доводи у скарзі, в тому числі щодо суворості, на думку засудженого, призначеного йому покарання, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вказав в ухвалі суду достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів погоджується із наведеними у в ухвалі висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції та призначеним засудженому ОСОБА_4 видом і розміром покарання та підстав вважати його необґрунтованим і таким що не відповідає даним особи винного внаслідок суворості не вбачає.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного, на його думку, визначення судом першої інстанції остаточного покарання за сукупністю вироків, колегія суддів вважає необґрунтованими. Суд першої інстанції вірно визначив остаточне покарання засудженому, не порушив загальний порядок, встановлений ч. 4 ст. 70 КК України для призначення покарання за сукупністю злочинів. Обраний судом першої інстанції захід примусу ОСОБА_4 не перевищує максимального строку покарання, встановленого ч. 3 ст. 185 КК України за який його засуджено оскаржуваним вироком і, водночас, не менший за строк покарання, призначеного вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 березня 2018 року. Підстав для застосування до ОСОБА_4 іншого принципу складання покарань за сукупністю злочинів, як про це просить засуджений у своїй скарзі, колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Крім того, об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2018 року (справа № 511/37/16-к) зазначила, що виходячи з приписів кримінального закону правила призначення покарання, передбачені ч. 4 ст. 70 КК, застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за другим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин.

Враховуючи зазначене, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження засудженому необхідно відмовити.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 вересня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3