Справа № 725/5247/19
Провадження № 11-кп/4808/311/20
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та захисника ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 22 травня 2020 року про продовження строків тримання під вартою,
за участю прокурора ОСОБА_11 ,
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить ухвалу про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 скасувати та постановити нову про відмову в продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_8 .
Мотивує вимоги апеляційної скарги тим, що таке рішення є незаконним, необґрунтованими, невмотивованим, під час його ухвалення допущено неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Підкреслює, що звертаючись з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які доводять, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам. Посилається на невідповідність письмового клопотання прокурора ст. 184 КПК України. Вважає, що в суду були відсутні обґрунтовані підстави для вирішення питання щодо залишення ОСОБА_8 під вартою. Зазначає, що при продовженні строків тримання під вартою суд не міг об`єктивно оцінити ризики у зв`язку з відсутністю будь-яких доказів в матеріалах справи. Вказує, що в ухвалі відсутні твердження про відповідність клопотання нормам КПК України. Пояснює, що суд формально зіславшись на ст. 331 КПК України продовжив запобіжний захід щодо його підзахисного.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить ухвалу про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 скасувати та постановити нову ухвалу про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.
Посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість судового рішення. Вказує, що допущено неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Посилаючись на норми Конституції України, КПК України, практику Європейського суду з прав людини, підсумовує, що з урахуванням наведеного та у зв`язку з відсутністю письмового клопотання прокурора, поданого в порядку ст. 184 КПК України, вважає, що у суду були відсутні обґрунтовані підстави для вирішення питання про залишення ОСОБА_10 під вартою. Звертає увагу, що суд при продовженні строків тримання під вартою не міг об`єктивно оцінити ризики у зв`язку з відсутністю будь-яких доказів в матеріалах справи. Стверджує, що в ухвалі відсутні висновки про відповідність клопотання нормам КПК України. Зазначає, що суд формально зіславшись на ст. 331 КПК України продовжив запобіжний захід щодо його підзахисного. Наголошує, що розгляд питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_10 проводився незаконним складом суду, оскільки заява про відвід колегії суддів була розглянута необ`єктивно та з порушенням норм процесуального закону.

Ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 22 травня 2020 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_10 продовжено до 20 липня 2020 року, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено до 20 липня 2020 року, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_12 продовжено до 20 липня 2020 року.

Суд першої інстанції мотивував прийняте рішення тим, що, оцінюючи суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим, особи обвинувачених, те що вони обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, один з який у відповідності до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, а також те, що встановлені під час досудового розслідування ризики, відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачені можуть переховуватись від суду з метою уникнення покарання, знаходячись на волі, можуть незаконно впливати на потерпілого та його родичів, на свідків та невстановлених на даний час осіб співучасників, можуть безперешкодно впливати на них шляхом залякування, погроз або іншим чином з метою зміни показань, можуть продовжити свою злочинну діяльність та вчиняти інші кримінальні правопорушення, на даний час не змінилися, дійшов висновку про необхідність продовжити строк тримання під вартою обвинуваченим на шістдесят днів.

Суд першої інстанції не встановив підстав для зміни обвинуваченим запобіжного заходу, підстави та ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на підставі яких обирався запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинувачених, на даний час не відпали, тому вважав, що більш м`які запобіжні заходи будуть не дієвими.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну свою скаргу, просили постановити нову ухвалу про відмову в продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_8 ;
- обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_9 просили задовольнити їх апеляційну скаргу, постановити нову ухвалу про обрання ОСОБА_10 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою;
- прокурор просив оскаржену ухвалу суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги сторони захисту не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України №4?р/2019 від 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, апеляційні скарги підлягають розгляду із застосуванням принципу тлумачення діючих правових норм на користь обвинувачених.

Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_12 запобіжного заходу не оскаржується, а тому в цій частині рішення не перевіряється.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вказує, що ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою без достатніх для цього підстав, а захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 вказує на необхідність застосування до нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що саме рішення суду про застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 22 травня 2020 року є предметом апеляційного оскарження, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі.

Також, в межах даного провадження суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надати оцінку рішенню суду першої інстанції за результатами розгляду заяви про відвід, на яку посилається захисник ОСОБА_9 , оскільки такі ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, окремому оскарженню не підлягають, а заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення по суті згідно з ч. 2 ст. 392 КПК України.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту не доведено факт вирішення питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим незаконним складом суду.

Перевіривши доводи сторони захисту, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурором подано клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у відповідності до ст. ст. 184, 199 КПК України.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

По кримінальному провадженні ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 186, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України.

Дані, які вбачаються з клопотання та долучених до нього матеріалів, є достатніми для висновку про те, що особи, про які йдеться, могли вчинити такі правопорушення.

Судом першої інстанції належним чином враховано характеризуючі осіб обвинувачених дані, відомі на час розгляду клопотання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що з врахуванням даних про осіб ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , з огляду на тяжкість покарання, які їм загрожують у разі визнання винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, і суспільну небезпечність самих кримінальних правопорушень, в даному випадку мають місце відповідні ризики, а саме спроби обвинувачених здійснити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризики, запобігання спробам яких є метою та підставами застосування запобіжних заходів, з моменту застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу.

На даний час, стороною обвинувачення доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти відповідним ризикам, та, що у разі прийняття рішення про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід, існує значна ймовірність того, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_10 порушуватимуть покладені на них процесуальні обов`язки.

Більш того, стороною захисту не наведено, як змінилися обставини, які були взяті до уваги при обранні запобіжного заходу, які нові обставини виникли після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків та запобіганню виникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, на думку суду апеляційної інстанції, не буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_10 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Суд апеляційної інстанції враховує, що при вирішенні питання про необхідність тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_10 необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні, а саме прав людини та основоположних свобод та здоров`я людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю згідно з ст. 3 Конституції України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 прийнято за наявності всіх необхідних для цього підстав.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційних скарг.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. ст. 12, 176-178, 182, 183, 194, 331, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та захисника ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення.
Ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 22 травня 2020 року про продовження строків тримання під вартою ОСОБА_8 та ОСОБА_10 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5