ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/629/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/48/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.125 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000033 від 26 січня 2019 року, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Микулинці Теребовлянського району Тернопільської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, одруженого, із середньою освітою, непрацюючого, несудимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді штрафу у розмірі 60 (шістдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1020 (одну тисячу двадцять) грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_8 1000 (одну тисячу) грн. моральної шкоди.

Згідно вироку суду, 26 січня 2019 року, близько 12 год 40 хв, ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні магазину на території АЗС «ОККО», що в м. Теребовлі по вул. Кн. Василька, 121, Тернопільської області, внаслідок словесної суперечки, що раптово виникла між ним та потерпілим ОСОБА_8 , умисно наніс йому два удари кулаком руки по лівій частині обличчя.

Внаслідок спричинення обвинуваченим вказаних ударів потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді синця нижньої повіки лівого ока, синця і садна (на тлі синця) лівої половини чола, які відповідно до висновку судово-медичного експерта від 19 лютого 2019 року №106 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, та забійно-рваної рани лівої щоки, яка відповідно до висновку судово-медичного експерта кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним і необґрунтованим, таким, що постановлений з істотним порушенням норм матеріального і процесуального права.

На думку апелянта, прокурор, визначаючи склад злочину, інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 , невірно визначив склад злочину, оскільки насильницькі дії щодо нього були лише способом вчинення більш тяжкого злочину. Вказує, що під час досудового розслідування та в суді першої інстанції свою позицію щодо подій не змінював та постійно і послідовно звертав увагу слідчого і суду на те, що у діях ОСОБА_7 , наявний склад злочину, передбачений ст.296 КК України, що підтверджується звукозаписом судового засідання.

Тому, враховуючи, що інкриміновані ОСОБА_7 дії утворюють склад іншого, більш тяжкого злочину, у якому обвинувачення особі не пред`явлене, в тому числі в порядку ст.338 КПК України шляхом зміни раніше пред`явленого обвинувачення, вважає, що необхідно вирок Теребовлянського районного суду від 10 грудня 2019 року скасувати, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 закрити у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а органам прокуратури внести відомості до ЄРДР та розпочати розслідування за фактом вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ст.296 КК України.

Вважає незаконним віднесення судом до обставин, що пом`якшують покарання щире каяття у вчиненому, активне сприяння органу досудового розслідування та суду у розкритті кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 свою вину визнав лише частково, правдивих показань не надав та жодних дій спрямованих на відшкодування шкоди потерпілому не здійснив.

Стверджує, що прокурор, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи всупереч інтересам служби та одночасно в інтересах обвинуваченого, свідомо не подав до суду докази, якими обґрунтовувалась позовна заява про стягнення з ОСОБА_7 майнової шкоди.

Просить скасувати вирок Теребовлянського районного суду від 10.12.2019 року, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та наявністю в його діях складу злочину, передбаченого ст.296 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; потерпілого ОСОБА_8 , який підтримав подану апеляційну скаргу та, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просить скасувати вирок Теребовлянського районного суду від 10 грудня 2019 року та закрити провадженні по справі у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, дослідити докази, якими він обґрунтовує позовну заяву та задовольнити його цивільний позов; обвинуваченого ОСОБА_7 і прокурора, які рішення місцевого суду вважають законним та обґрунтованим і тому просять залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження; провівши частково судове слідство та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено перевіркою матеріалів справи, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та могли б потягнути за собою скасування судового рішення, у справі не допущено.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину відповідає фактичним обставинам справи і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені у судовому засіданні, належно оцінені судом і детально викладені в вироку.

Зокрема, висновок про винуватість ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_8 легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ґрунтується на послідовних, незмінних протягом усього часу досудового та судового слідства, узгоджених між собою в деталях показаннях допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з яких суд встановив, що 26.01.2019 року між 12 та 13 годинами, на території АЗС ОККО, що на вулиці Князя Василька, 121 в м. Теребовля між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 виник конфлікт, внаслідок якого останній наніс удар в обличчя потерпілого.

Показаннями свідка ОСОБА_7 деталізовано, що причиною конфлікту стало образливе висловлювання ОСОБА_8 в адресу ОСОБА_7 на його запитання до когось із знайомих ОСОБА_8 щодо характеристик автомобіля марки Пежо.

ЦІ ж обставини щодо причини конфлікту фактично підтвердили в судовому засіданні, як допитані судом свідки, так і сам потерпілий ОСОБА_8 , який пояснив, що ОСОБА_12 запитав у його знайомого думку про автомобіль Пежо, на що він висловив свою думку, яка не сподобалась обвинуваченому.

З показань свідка ОСОБА_13 , який є працівником АЗС ОККО, на якій мала місце описана вище подія, суд першої інстанції встановив, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим тривав близько двох хвилин, після чого всі вийшли на вулицю.

Характер події, її розвиток, тривалість та наслідки, які детально досліджені судом, на думку колегії суду, підтверджують висновок місцевого суду про правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_14 за ч.2 ст.125 КК, оскільки умисел останнього був спрямований виключно на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

За змістом ст.296 КК України, за якою апелянт ставить питання про кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , хуліганство це грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Грубість порушення громадського порядку визначається з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, кількості і характеристики потерпілих, ступеня порушення їхніх прав та законних інтересів тощо. Таким чином, грубе порушення громадського порядку має місце тоді, коли йому заподіюється істотна шкода, коли хуліганство пов`язане з посяганням на інші правоохоронювані цінності, задля збереження яких підтримується громадський порядок, коли це зачіпає важливі інтереси чи інтереси багатьох осіб, коли відновлення порядку вимагає значних, тривалих зусиль.

Об`єктом захисту від неправомірних посягань в даному випадку є громадський порядок, тобто система суспільних відносин, які складаються і розвиваються в громадських місцях під впливом правових та соціальних норм, спрямованих на забезпечення нормального функціонування установ, організацій, громадських об`єднань, праці й відпочинку громадян, повагу до їх честі, людської гідності та громадської моралі.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

При цьому, кримінальне каране хуліганство, про наявність якого в діях обвинуваченого вказує потерпілий, з об`єктивної сторони полягає в посяганні на правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті статті 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

В даному випадку, з досліджених судом першої інстанції доказів, вбачається, що неправомірні дії обвинуваченого ОСОБА_7 були не проявом неповаги до суспільства та установлених у ньому норм поведінки, а реакція на образливі слова потрепілого ОСОБА_8 по відношенню до нього, виходячи з його оцінки ситуації,

Аналіз матеріалів кримінального провадження не дає підстав колегії суддів для висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 ознак злочину, передбаченого ст.296 КК України, як підставу для скасування вироку суду першої інстанції, яким ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за ч.2 ст.125 КК України.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що досліджені судом першої інстанції докази, у своїй сукупності, свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у заподіянні потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я

Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляційній скарзі, так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

З огляду на ці обставини, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку та закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, як про це ставить питання в апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 .

Покарання ОСОБА_12 призначено судом у відповідності до вимог ст.65-67 КК України, з урахуванням тяжкості скоєного злочину, фактичні обставини кримінального провадження, даних про особу винного, а також інших обставин.

Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_12 раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, а вчинений ним злочин, є злочином невеликої тяжкості та обґрунтовано мотивував своє рішення щодо необхідності призначення йому покарання у виді штрафу.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 у виді 60 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1 020 грн. грн. штрафу повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, узгоджується із санкцією статті обвинувачення і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Доводи потерпілого про необґрунтованість застосування такої пом`якшуючої обставини як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу, оскільки ознаки таких дій, з урахуванням поведінки обвинуваченого після вчинення злочину і його ставлення до вчиненого, яке полягає у частковому визнанні вини, в матеріалах провадження відсутні.

Проте, з урахуванням всіх обставин справи та приймаючи до уваги, що питання про скасування вироку з мотивів необхідності призначення більш суворого покарання в апеляційній скарзі не ставиться, колегія суддів вважає, що вказана обставина не впливає на вид та розмір обраного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Що стосується доводів апелянта про неналежно оцінені судом першої інстанції докази про матеріальні витрати понесені ним на лікування і, як наслідок, неправильно вирішений цивільний позов, то вони заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За змістом ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, з досліджених в порядку ст.404 КПК України доказів, ОСОБА_8 , внаслідок отриманого тілесного ушкодження, проходив курс лікування, що стверджується довідкою про звернення в травмпункт КУТРР Теребовлянська ЦРЛ, а також інформацією про вартість медичних препаратів, що були йому рекомендовані для проведення лікування, яка становить 1393 грн. 50 коп.

Період звернення його за медичною допомогою, співпадає з часом отримання тілесного ушкодження, заподіяного йому ОСОБА_7 , а виходячи з виду та назв рекомендованих йому медичних препаратів, вони могли бути використані для лікування травми, отриманої ним внаслідок вчиненого відносно нього злочину.

Тому, висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення цивільного позову у цій частині, колегія суддів вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки місцевий суд належним чином не дослідив докази, які могли істотно вплинути на його рішення.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для відшкодування потерпілому витрат на послуги з проведення лазерної косметології, які він оцінив у 65 600 грн.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

На підтвердження своїх вимог щодо відшкодування витрат на проведення лазерної косметології, апелянт надав витяг з тарифів на послуги центру лазерної косметології. Однак, як у позовній заяві та і в судовому засіданні потерпілим не наведено належної аргументації на предмет реально понесених ним матеріальних витрат у цій частині, а також не обґрунтовано належними доказами необхідність проведення такої процедури на визначену ним суму.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що цивільний позов потерпілого в частині відшкодування витрат на проведення лікування підлягає до часткового задоволення, а саме в частині відшкодування матеріальних витрат на придбання ліків та медичних препаратів на суму 1393 грн. 50 коп.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна і така шкода, згідно ст.1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно встановив, що діями обвинуваченого заподіяно потерпілому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень та пережитому внаслідок цього стресу.

Однак, розмір відшкодування моральної шкоди, яку визначив місцевий суд в сумі 1 000 грн., на думку колегії суддів, не є адекватною компенсацію перенесених потерпілим моральних страждань, заподіяних неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_12 ..

За змістом ст.ст.23, 1168 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Цих вимог закону, суд першої інстанції не дотримався.

Зважаючи на глибину пережитих страждань потерпілим, пов`язаних із завданими йому тілесними ушкодженнями, вимушені зміни у його житті, спричинені ушкодженням здоров`я, приймаючи до уваги ступінь вини обвинуваченого ОСОБА_7 , на якого покладається обов`язок відшкодування моральної шкоди заподіяної його злочинними діями, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 , в частині відшкодування моральної шкоди, яку він оцінив у 7 000 грн. підлягає до повного задоволення.

Відповідно до ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі збільшення сум, які підлягають стягненню, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року слід змінити, збільшивши суму відшкодування моральної шкоди за цивільним позовом потерпілого ОСОБА_15 до обвинуваченого ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року в частині вирішення цивільного позову змінити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_8 1 393 (одну тисячу триста дев`яносто три) грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 7 000 (сім тисяч) грн. моральної шкоди.

В решті вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.