Дата документу 17.03.2020 Справа № 315/1283/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/1283/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/138/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Гуляйполе Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, неодружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з приміщенням Токмацьким районним судом Запорізької області,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням Гуляйпільським районним судом Запорізької області.

Прокурор Гуляйпільського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин.
Постановлено не обирати запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 .
Вирішена доля речових доказів.
В апеляційній скарзі прокурор, просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України та призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині правильності кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного покарання.

Так, органом досудового розслідування дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, однак вироком суду першої інстанції змінено кваліфікацію дій обвинуваченого на ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, у зв`язку із тим, що кваліфікуюча ознака повторність відсутня, оскільки обвинувачений звільнений від кримінальної відповідальності за попереднім вироком у встановленому законом порядку.

Окрім того, в обвинувальному акті зазначено, що відносно обвинуваченого ОСОБА_6 20 січня 2018 року до Гуляйпільського районного суду Запорізької області направлено обвинувальний акт за ч.3 ст.186 КК України, кримінальне провадження перебуває на розгляді.

Також судом не з`ясовано, чи відбув ОСОБА_6 іспитовий строк та чи погашена судимість за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року.

На думку прокурора, призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Згідно з вироком суду, в період часу з 23 години 15 хвилин по 23 годину 55 хвилин 10 серпня 2018 року в м. Гуляйполе Запорізької області ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючись корисливими мотивами, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу намагався скоїти крадіжку водопровідного чавунного люку вартістю 2200 грн, належного КП Комунсервіс, який знаходився по вул.Шевченка біля будинку №18 г, неподалік ТОВ ЗапАгроТех, при цьому був виявлений охоронцями даного підприємства, у зв`язку з чим злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі, чим міг спричинити КП Комунсервіс матеріальних збитків на суму 2200 грн.
Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та вважали, що вироку суду є законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати цим доказам відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції в цілому цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, ніким з учасників провадження не оспорюються, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції неправильно перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України на ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, то колегія суддів вважає ці доводи безпідставними, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, попереднім вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.304 КК України ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.304 КК України та призначено покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 червня 2018 року ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням, після закінчення іспитового строку як такого, що виконав покладені на нього обов`язки.

Таким чином, відповідно до вимог ст.89 КК України, ОСОБА_6 визнається таким, що не має судимості, відповідно в його діях немає такої кваліфікуючої ознаки як повторність.

Так, згідно з абз. 3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки №7 від 04 червня 2010 року, не утворює повторності раніше вчинений злочин, за який особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами,

встановленими законом, засуджено без призначення покарання або зі

звільненням від покарання, а також злочин, судимість за який було

погашено чи знято.

Твердження прокурора про те, що судом не з`ясовано чи відбув ОСОБА_6 іспитовий строк та чи погашена судимість за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року, спростовуються матеріалами провадження.

Доводи прокурора про наявність кваліфікуючої ознаки повторність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 , з огляду на те, що 20 січня 2018 року до Гуляйпільського районного суду Запорізької області направлено обвинувальний акт за ч.3ст.186 КК України та кримінальне провадження перебуває на розгляді, на думку колегії суддів, є помилковими.

Так, згідно з п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Статтею 62 Конституції України гарантується, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Викладене кореспондується з положеннями ч.1 ст.17 КПК України, згідно з якими, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Посилання прокурора на п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» №7 від 04 червня 2007 року, відповідно до положень якого «для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин», у цьому випадку є безпідставним. Адже така правова оцінка діяння є можливою тільки за умови, коли всі епізоди злочинної діяльності є предметом одного судового розгляду, оскільки за таких умов суд безпосередньо досліджує докази та у вироку робить висновок про доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому.

Така правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі №647/1283/17 у провадженні №51-8587 ск 18, та від 19 березня 2019 року у провадженні №51-853 ск 19.

Як повідомила сторона захисту, і це не спростовано прокурором, на час апеляційного розгляду інше провадження щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст.186 КК України ще не розглянуто судом по суті. Отже останній не визнаний винним у вказаному правопорушенні.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), у зв`язку із тим, що така кваліфікуюча ознака як повторність не знайшла свого підтвердження.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, згідно з якою, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, досудову доповідь, дані про обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше в силу ст.89 КК України не судимий, офіційно не працює, негативно характеризується за місцем проживання. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд обґрунтовано визнав активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що призначаючи покарання, суд першої інстанції належним чином не врахував особу обвинуваченого, є безпідставними, оскільки суд в повній мірі врахував як обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і особу обвинуваченого ОСОБА_6 , що і стало підставою для призначення останньому покарання в межах санкцій статті у виді обмеження волі, яке підлягає реальному відбуванню.

В апеляційній скарзі не наведено переконливих аргументів на спростування вказаних висновків суду першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Гуляйпільського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4