ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №11/818/24/20 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 травня 2020 року,,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дзержинського районного суду Харківської області від 22 травня 2020 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів до 20.07.2020 року.
Обвинувачений та його захисник, не погодившись з ухвалою суду, подали апеляційні скарги. Захисник просить ухвалу Дзержинського районного суду Харківської області від 22 травня 2020 року скасувати та звільнити ОСОБА_8 з-під варти. Обвинувачений просить визнати незаконним тримання його під вартою та звільнити його, також обвинувачений просить його апеляційну скаргу на ухвалу суду від 04.02.2020 року визнати доповненням до даної апеляційної скарги.

Захисник в апеляційній скарзі вказує, що міра запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою неодноразово продовжувалася, в ухвалах суд зазначав одні і ті ж обставини, жодних нових підстав суд не наводив, чим порушив п.п. 1, 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Суд не оцінив конкретні факти, не розглянув можливості застосування інших запобіжних заходів. З моменту фактичного затримання з 20.05.2012 року ОСОБА_8 протягом 8 років залишається під вартою. Максимально допустимий строк тримання під вартою закінчився. З урахуванням закону від 26.11.2015 року № 838-111 особа повинна бути звільнена з-під варти.

ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі вказує, що він не мав можливості бути присутнім в судовому засіданні при вирішення питання щодо продовження строку тримання його під вартою. Відповідно до КПК України в редакції 1960 року прокурор, який вже приймав участь при розгляді справи в 2018 році, не має права приймати участь при розгляді справи та подавати клопотання про продовження строку тримання під вартою. Прокурор усно заявив про необхідність продовження тримання під вартою, клопотання про продовження запобіжного заходу відсутнє та відповідно до вимог КПК України в редакції 1960 року прокурор не може заявляти таке клопотання, а суд продовжувати строк тримання під вартою до особи, справа стосовно якої передана з органу досудового розслідування до суду. Вказує, що з урахуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України він вже відбув максимально можливий строк покарання.

Вислухавши доповідь судді, доводи захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2018 року ОСОБА_8 засуджено до покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Ухвалою колегії суддів судової палати по кримінальним справам Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року вирок суду скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд. Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою продовжено на 60 діб ( до 10 лютого 2020 року). Ухвалою колегії суддів строк дії запобіжного заходу продовжено. Ухвали суду обвинуваченим та стороною захисту оскаржено в апеляційному порядку . За результатами розгляду, апеляційні скарги залишено без задоволення, ухвали суду про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, без змін . Відповідно до вимог КПК України 1960 року після скасування вироку апеляційним судом суд першої інстанції розглядає справу у відповідності з вимогами глав 25-28 цього Кодексу. Положеннями КПК України в редакції 1960 року передбачена можливість на стадії судового розгляду вирішувати питання про доцільність застосування щодо підсудного запобіжного заходу, що вирішується за правилами ст.ст. 148, 150, 155, 165 КПК України в редакції 1960 року.
ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 13, 14 ч. 2 ст. 115, п.п. 4, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України. Вказані злочини відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, максимальна міра покарання одного з яких передбачає позбавлення волі на строк до 15 років або ж довічне позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та не вбачає підстав для його скасування за апеляційними доводами. Необхідність подальшого тримання під вартою ОСОБА_8 об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні. Зокрема апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кількох злочинів, йому інкримінуються декілька епізодів особливо тяжкого злочину. Обставини, за яких вони були вчинені, їх суспільна небезпечність, наслідки злочинів свідчать про неможливість обрання до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний значний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілих, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, спрямованих проти життя та здоров`я потерпілих.

Твердження ОСОБА_8 про те, що розгляд було проведено за його відсутності, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки відповідно до акту, складеного працівниками батальйону конвойної служби, ОСОБА_8 22.05.2020 року був доставлений до конвойного приміщення суду, але о 14.30 годині відмовився проходити до зали судового засідання (а.с. 72). Слід зауважити, що в судовому засіданні брала участь його захисник адвокат ОСОБА_7 , тому права обвинуваченого не порушені.

Безпідставними є апеляційні доводи про те, що обвинувачений вже відбув максимально можливий строк покарання. Положення ч. 5 ст. 72 КК України можуть бути застосовані до особи стосовно якої ухвалено обвинувальний вирок та призначено відповідне покарання. Крім того, санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає в тому числі і покарання у виді довічного позбавлення волі. Враховуючи, що на даний час вирок стосовно ОСОБА_8 не ухвалено, колегія суддів позбавлена можливості застосовувати положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону від 26.11.2015 року № 838-111. Щодо доводів обвинуваченого з приводу неможливості повторної участі прокурора, то відповідно до вимог ст. 58 КПК України 1960 року попередня участь прокурора у проведенні досудового слідства, в суді першої, апеляційної і касаційної інстанції, як прокурора не є підставою, яка унеможливлює його участь в судовому засіданні.

Продовження тримання під вартою зумовлене тим, що особа може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. В даному випадку існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій, тому потреба у продовженні такого виняткового заходу не відпала. Ізоляція обвинуваченого від суспільства дозволяє найбільш продуктивно забезпечити мету, яка досягається запобіжними заходами, зокрема для запобігання спробам ухилитися від суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі. У розумінні вимог КПК України в редакції 1960 року за наявності відповідних підстав продовження тримання особи під вартою є можливим, тому апеляційні доводи не спростовують обгрунтованих висновків суду першої інстанції.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З огляду на зазначені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегією суддів на даний час не встановлено підстав для задоволення апеляційних вимог, зміни чи скасування запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 , оскільки потреби судового розгляду свідчать про необхідність у продовженні стосовно обвинуваченого такого запобіжного заходу.

Керуючись Главами 25-28,ст. 375 КПК України в редакції 1960 року, ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 травня 2020 року про продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді