Категорія: ч.1 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, одруженого, не працює, раніше не судимого,
засуджено:

- за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 300 (триста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати в розмірі 1979 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 20 коп. за проведення судової інженерно-транспортної експертизи.
Цивільний позов головного лікаря Луцької міської лікарні ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілої ОСОБА_12 , залишено без задоволення. у зв`язку із повним відшкодуванням обвинуваченим.
Цивільний позов прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_13 в інтересах Волинської обласної ради до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням неповнолітнього потерпілого ОСОБА_14 , залишено без задоволення у зв`язку із повним відшкодуванням обвинуваченим.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 до приватних підприємців ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Цивільний позов законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_16 до приватних підприємців ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що 04.08.2017 близько 10 год. 40 хв. у світлу пору доби, керуючи технічно справним автобусом, марки «БАЗ А079.19» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи перевезення пасажирів маршрутом «Луцьк Колки», рухаючись на вул. Ковельській у напрямку вул. Чернишевського зі сторони вул. Набережної у м. Луцьку, зі швидкістю до 60 км./год., перебуваючи на ділянці дороги поблизу будинку № 111, що на вул. Ковельській, в порушення п.п.2.3 (б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, не дотримався безпечного бокового інтервалу, так як наслідок допустив зіткнення в задню ліву частину вантажного автомобіля, марки «Камаз 55111» н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований праворуч дороги попереду ходу руху автобуса, марки «БАЗ А079.19» р.н. НОМЕР_1 , внаслідок чого спричинив потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_14 тілесні ушкодження, які згідно із висновками судово-медичних експертиз належать до категорії середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 п.п.2.3 (б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху.
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Посилається на те, що, призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд не врахував характер, обсяг та наслідки допущених порушень Правил дорожнього руху. Зокрема, спричинення потерпілим тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, у зв`язку із чим перші були змушені пройти тривалий курс лікування. Вказує, що злочин, передбачений ст.286 КК України, належить до злочинів проти безпеки руху, тому у даному випадку питання покарання стосується не лише інтересів потерпілих, а й усіх учасників дорожнього руху. Крім того, ОСОБА_7 не працює, а тому висновок суду першої інстанції про те, що керування транспортним засобом є єдиним джерелом його доходу, є безпідставним та необґрунтованим. Стверджує, що суспільна небезпека від можливих наслідків порушення Правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого. Враховуючи вказані обставини, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, який визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, призначивши покарання у виді штрафу в розмірі 300 (трьохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
У запереченні на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, яка підтримала подану апеляцію у повному обсязі та просила скасувати вирок суду і ухвалити новий, обвинуваченого та захисника, які заперечили доводи апеляційної скарги і просили вирок суду залишити без змін, представника цивільного відповідача, який також заперечив апеляційну скаргу і просив рішення місцевого суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами і в апеляційній скарзі не заперечується.
Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
У роз`ясненнях п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
При призначення судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 в повній мірі дотримано вказаних норм закону.
Посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що місцевий суд, призначаючи обвинуваченому покарання, не врахував наслідків у вигляді спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, є безпідставним, оскільки спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження особою, яка керує транспортним засобом, є однією з ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за яким обвинувачується ОСОБА_7 ..
Крім того, відповідно до приписів ч.4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, яка впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що обтяжує останнє.
Доводи сторони обвинувачення про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії невеликої тяжкості.
До обставин, які пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , не встановлено.
Місцевим судом взято до уваги, що обвинувачений раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання і роботи, за яким характеризується позитивно.
Cуд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що ОСОБА_7 частково відшкодував завдані потерпілому збитки та повністю відшкодував витрати, пов`язані із лікуванням потерпілих в закладах охорони здоров`я.
Крім того, у суді потерпіла сторона щодо призначення обвинуваченому виду та розміру покарання покладалася на розсуд суду.
Апеляційний суд враховує, що позиція потерпілих у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи сукупність пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу винного та його поведінку після вчинення злочину, а саме: повне визнання своєї вини та щире каяття, часткове відшкодування потерпілому завданої шкоди, повне відшкодування витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілих, позицію потерпілої сторони, яка не наполягала на суворій мірі покарання, місцевим судом обґрунтовано застосовано до обвинуваченого покарання у виді штрафу.

Наведені в апеляційній скарзі твердження прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу.
Місцевий належним чином обґрунтував своє рішення про не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, вказавши у своєму вироку такі підстави, як те, що керування транспортними засобами є основним та єдиним джерелом доходу і засобом для існування обвинуваченого.
Під час апеляційного розгляду було встановлено, що обвинувачений досить тривалий час працював водієм у приватного підприємця ОСОБА_15 та був змушений звільнитися з роботи за власним бажанням, оскільки важко захворіла його дружина.
Після смерті дружини ОСОБА_7 знову працевлаштувався за своїм фахом на посаду водія філії «Рожищенський автодор» ДП «Волинський облавтодор», що підтверджується довідкою №7 від 11.03.2020.
Суд апеляційної інстанції також погоджується з такими вмотивованими висновками місцевого суду і не вбачає достатніх підстав для застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Призначене ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових злочинів, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляції.
Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції, в даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги, з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді