Справа № 462/2020/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/645/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретарів судових засідань: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора: ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченого адвоката: ОСОБА_9 ,
перекладача: ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоний Яр Кілійського району Одеської області, українця, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 23.04.2012 р. вироком Кілійського районного суду Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі,

за ч.2 ст.186 КК України

з апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2019 р.,

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 07.11.2018 р.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою до часу набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання з речовими доказами у справі.

За вироком суду ОСОБА_8 , будучи раніше судимим 23.04.2012 р. Кілійським районним судом Одеської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі та відносно якого на теперішній час направлено кримінальні провадження: № 0002391 від 09.08.2016 р. за ч.2 ст.186, ч.3 ст.185, ч.1 ст.189 КК України та № 0000201 за ч.2 ст.186 КК України в Ізмаїльський міськрайонний суд, повторно вчинив новий корисливий злочин.

Так, ОСОБА_8 07.11.2018 р. приблизно о 01:30, маючи намір на відкрите викрадення чужого майна, повторно, за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої скеровано до суду із клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру, перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту, що на площі Двірцевій, 1 у м. Львові, користуючись тим, що потерпілий ОСОБА_11 перебуває в стані алкогольного сп`яніння, відкрито заволоділи його майном, а саме: кросівками марки "Splinter", вартістю 500 грн., десятьма пачками сигарет марки "PHILIP MORRIS", вартістю 30 грн. кожна, однією купюрою номіналом 100 доларів США, офіційний курс якого станом на 07.11.2018 року становить 27,95 гривень (2795 гривень), 90 польськими злотими, офіційний курс яких станом на 07.11.2018 року становив 7,4 гривень (666 гривень), чим завдали шкоду потерпілому в сумі 4261 гривня.

Вирок суду в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 оскаржено його захисником адвокатом ОСОБА_9 . В поданій апеляційній скарзі захисник наголошує на численних порушеннях вимог кримінального процесуального законодавства, які свідчать про недопустимість доказів, покладених в основу обвинувального вироку. Так, зокрема, апелянт звертає увагу на протокол огляду місця події від 07 листопада 2018 р. (т.1, а.с.12-14), згідно якого виявлено та вилучено грошові кошти та речі, які були відкрито викрадені у потерпілого ОСОБА_11 . Як стверджує адвокат, всупереч вимогам ст.104 КПК України у даному протоколі не зазначено місце проведення слідчої дії, всіх присутніх осіб, не вказано характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовувались при проведенні процесуальної дії, а також про повідомлення учасників слідчої дії стосовно використання цих технічних засобів. Крім цього, в протоколі не описано послідовність проведених слідчим дій, а також місце виявлення описаних речей і у кого вони були виявлені та вилучені. Водночас згідно постанови про визнання речових доказів та їх зберігання від 07 листопада 2018 р. (т.1, а.с.51) грошові кошти і речі були вилучені у ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Наведене, на переконання захисника, свідчить про те, що в дійсності слідчим було проведено не огляд місця події, а іншу слідчу дію особистий обшук ОСОБА_12 (тобто ОСОБА_8 ) та ОСОБА_13 . При цьому, такий обшук проведено до того, як відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що грубо порушує вимоги КПК України. Також апелянт наголошує на тому, що згідно вимог ч.3 ст.208, ч.5 ст.236 КПК України особистий обшук може здійснюватися лише при проведенні обшуку житла чи іншого володіння особи або при затриманні особи. Однак, ні ОСОБА_12 (він же ОСОБА_8 ), ні ОСОБА_13 слідчим не затримувалися, а по факту, вилучення речей здійснено внаслідок особистого обшуку під час огляду місця події, що суперечить вищевказаним нормам процесуального закону. За таких обставин адвокат ОСОБА_9 наполягає на тому, що протокол огляду місця події від 07 листопада 2018 р. є недопустимими доказом, і як наслідок, недопустимими повинні вважатися протокол огляду предмета від 07 листопада 2018 р. і постанова про визнання речових доказів та їх зберігання від 07 листопада 2018 р. Звертає увагу сторона захисту і на те, що з порушенням законодавства слідчим 07 листопада 2018 р. оформлено протоколи пред`явлення потерпілому ОСОБА_11 та свідку ОСОБА_14 особи для впізнання (т.1, а.с.26-29, 38-41). В обох процесуальних документах нічого не зазначено про застосування під час проведення впізнання технічних засобів. Незважаючи на це, стороною обвинувачення в суді першої інстанції представлено фототаблиці, як додаток до протоколу, і такі прийняті судом. Також, як слідує із вказаних протоколів, потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_14 не зазначили, по яким ознакам вони будуть впізнавати особу, яка вчинила злочин. Крім цього, при проведенні впізнання за участі потерпілого ОСОБА_11 слідчим в протоколі зазначено суперечливі відомості щодо місця розташування особи, яка впізнається: один раз зазначено, що ОСОБА_12 (він же ОСОБА_8 ) розташований в ряді другим зліва направо, іншого разу другим в ряді з права наліво. В той же час при пред`явленні для впізнання осіб свідку ОСОБА_14 . ОСОБА_8 був позбавлений права самостійно вибрати місце поміж статистів. За таких обставин захисник стверджує, що достовірність протоколів пред`явлення осіб для впізнання є сумнівною, а тому такі не можуть вважатися доказами у справі. Апелянт наголошує на тому, що в суді першої інстанції нею заявлялося клопотання про визнання недопустимими вищеперелічених доказів, однак, суд, в порушення вимог КПК України, відмовився розглядати це клопотання, безпідставно пославшись на те, що на стадії дебатів такі клопотання не можуть бути заявлені. В результаті доводи сторони захисту так і залишились неспростованими у справі. Більше того, суд не перевірив показання обвинуваченого ОСОБА_8 , який категорично заявив, що ніякого злочину щодо потерпілого ОСОБА_11 він не вчиняв, а навпаки, допоміг останньому вирішити конфлікт, який виник у того з військовослужбовцями. Також поза увагою суду залишились пояснення обвинуваченого про те, що 07 листопада 2018 р. його разом з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було затримано працівниками правоохоронного органу, які підкинули йому 5 пачок сигарет та кросівки, а в подальшому ці речі були вилучені слідчим при проведенні особистого обшуку, однак, в протоколі огляду місця події від 07 листопада 2018 р. не було чітко зазначено, в кого вилучалися гроші і речі. Про те, що такі виявлені в ОСОБА_8 та ОСОБА_13 вказано лише в мотивувальній частині постанови про визнання їх речовими доказами у справі. Як зазначає захисник, на зазначені факти застосування незаконних методів слідства, як і неодноразові заяви обвинуваченого до слідчого судді і суду про застосування до нього фізичного насильства, залишені без належного реагування. Також адвокат ОСОБА_9 наголошує в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_8 під час досудового слідства кілька разів заявляв про те, що не володіє українською мовою на достатньому рівні і просив забезпечити для нього участь перекладача, однак слідчим такі звернення були проігноровані, і як наслідок, підозрюваний був позбавлений можливості отримувати копії процесуальних документів мовою, якою він володіє. Не врахував суд першої інстанції і те, що в показаннях учасників кримінального провадження наявні істотні суперечності, які залишились неусунутими в судовому засіданні, а намагання сторони захисту провести допит, зокрема свідка ОСОБА_14 , з метою з`ясування причин зміни ним показань в суді були присічені головуючим. З урахуванням наведеного адвокат ОСОБА_9 вважає ухвалений місцевим судом вирок незаконним та необґрунтованим, а тому, просить його скасувати і кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах адвоката ОСОБА_9 на підтримання поданої апеляційної скарги, позицію прокурора на її спростування, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню.

Свою вину у вчиненні злочинів обвинувачений ОСОБА_8 не визнає, при цьому, в суді першої інстанції заявив, що речей потерпілого не викрадав, жодних вимог останньому щодо передачі грошових коштів чи речей не висловлював, в дійсності заступався за потерпілого, який мав конфлікт з іншим учасником події. На цих показаннях обвинувачений наполіг також в судовому засіданні апеляційного суду, наголосивши, що під час досудового розслідування працівниками поліції до нього застосовувалась фізична сила, під впливом чого він підписував процесуальні документи.

Незважаючи на це, матеріалами справи, зібраними та перевіреними в судовому засіданні суду першої інстанції доказами винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, доведена повністю.

Так, будучи допитаним місцевим судом, потерпілий ОСОБА_11 повідомив, що 07 листопада 2018 р. він прибув на приміський залізничний вокзал у м. Львові, де познайомився з обвинуваченим, який представився ОСОБА_15 , а також іншими особами ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Разом вони попрямували у кафе на пл. Двірцевій, 1, де розпивали спиртні напої. ОСОБА_15 (він же ОСОБА_18 ) та ОСОБА_16 (він же ОСОБА_19 ) активно між собою спілкувалися, водночас ОСОБА_17 не підтримував розмови і мовчав. В той момент, коли потерпілий сидів, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 почали вимагати в нього гроші, однак, він відмовився надати такі. Тоді обвинувачений і ОСОБА_16 почали вчиняти активні дії, спрямовані на заволодіння його майном, а саме: ОСОБА_16 ( ОСОБА_19 ) заламав потерпілому руку за спину і притис головою до стола, після чого обшукав кишені його штанів і забрав гроші в сумі 100 доларів США, 90 польських злотих та невелику суму гривень; в цей же час ОСОБА_15 (він же ОСОБА_18 ) забрав із сумки потерпілого кросівки і сигарети. При цьому, ОСОБА_17 мовчки за всім спостерігав і в конфлікт не втручався. Після скоєння протиправних дій ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пішли в невідомому напрямку та згодом були затримані працівниками поліції у зв`язку з тим, що підпадали під зовнішнє описання, надане потерпілим.

Показання потерпілого ОСОБА_11 підтвердив свідок ОСОБА_14 , який в судовому засіданні місцевого суду аналогічно описав хід розвитку подій. Зокрема, ствердив, що 07 листопада 2018 р. він був безпосереднім очевидцем пограбування потерпілого. При цьому, зазначив, що ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та він розпивали спиртні напої у кафе. ОСОБА_22 побачив гроші у потерпілого і почав їх вимагати. Тоді ОСОБА_22 заламав руку потерпілому і забрав у нього із задньої кишені штанів гроші. В цей же час ОСОБА_21 діставав речі з сумки потерпілого: сигарети і кросівки. Сам ОСОБА_14 був переляканий від того, що відбувалося, і в хід подій не втручався. Водночас ОСОБА_23 і ОСОБА_21 після заволодіння майном потерпілого одразу з місяця події пішли.

07 листопада 2018 р. при пред`явленні для впізнання осіб, які відкрито заволоділи коштами та іншим майном потерпілого, ОСОБА_11 чітко вказав на ОСОБА_24 (який представився таким при затриманні, а в дійсності був ОСОБА_25 і дійсні анкетні дані якого встановлені у процесуальному порядку слідчим 08 листопада 2018 р. (т.1 а.с.83) та ОСОБА_26 , як таких, що вчинили відносно нього злочин (т.1 а.с.26-37).

Цих же двох осіб впізнав і свідок ОСОБА_14 , якому такі пред`являлися слідчим для впізнання в числі інших статистів (т.1 а.с.38-49).

Згідно з протоколом від 07 листопада 2018 р. під час огляду місця події виявлено та вилучено 100 доларів США, гривні (купюрами номіналом 500, 10 та 2 грн.), мобільний телефон марки «Нокіа 6303с» без батареї, одну пару кросівок і шість пачок цигарок "PHILIP MORRIS" (т.1 а.с.12-14). В подальшому вказані речі були оглянуті слідчим та постановою їх визнано речовими доказами у справі як такі, що були вилучені в ОСОБА_24 (він же ОСОБА_18 ) та ОСОБА_26 (т.1 а.с.50, 51).

Наведеними доказами, які є послідовними, несуперечливими, належними і достатніми, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій доведена повністю. Судом першої інстанції таким доказам дана правильна оцінка, у зв`язку з чим відносно ОСОБА_8 обґрунтовано ухвалено обвинувальний вирок.

Що стосується наполягань сторони захисту на недопустимості доказів, зібраних в ході досудового розслідування, та наявності істотних порушень вимог процесуального закону під час досудового слідства, то такі колегією суддів не можуть бути визнані спроможними.

Так, огляд місця події згідно протоколу, складеного слідчим, відбувався 07 листопада 2018 р. в період часу з 03 год. 30 хв. до 04 год. 18 хв. (т.1 а.с.12). Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про відкрите заволодіння майном ОСОБА_11 внесені до вказаного реєстру 07 листопада 2018 р. о 09 год. 46 хв. (т.1 а.с.3). За таких обставин апелянт стверджує про незаконний початок проведення досудового розслідування до внесення відомостей про вчинений злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Однак, захисником не враховано, що чинний КПК України містить норми, спрямовані на створення умов для максимально оперативної фіксації вчиненого кримінального правопорушення та слідів злочину. Так, відповідно до ч.3 ст.214 КПК України огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Крім цього, відповідно до положень ч.1 ст.214 КПК України реєстрація відомостей в ЄРДР здійснюється протягом 24 годин після подання заяви про вчинення злочину. З урахуванням наведеного в даному випадку жодних порушень вимог процесуального закону щодо порядку і строків початку досудового розслідування не допущено. Відомості про вчинений щодо потерпілого ОСОБА_11 злочин внесені після завершення огляду місця події та в межах доби від моменту звернення потерпілого із заявою про вчинений злочин (т.1 а.с.8-10).

Що стосується незазначення слідчим в протоколі огляду місця події від 07 листопада 2018 р. окремих відомостей, то такі доводи апеляційної скарги спростовуються самим протоколом, зі змісту якого вбачається, що такий складений у м. Львові і при проведенні слідчої дії застосовувався технічний засіб Nikon-L340 (т.1 а.с.12-14). Також зазначений процесуальний документ містить інші відомості, передбачені ч.3 ст.104 КПК України, які дають можливість встановити точні дані про присутніх при проведенні слідчої дії осіб, зокрема понятих, а також вилучені в ході огляду речі. Також необґрунтованими є посилання сторони захисту на підміну слідчим слідчої дії особистого обшуку оглядом місця події, який, на переконання апелянта, не допускає вилучення речей в особи. Однак, наведене суперечить положенням ч.5 ст.237 КПК України, яка допускає можливість вилучення в ході огляду речей і документів, які мають значення для кримінального провадження. В даному випадку такими речами були грошові кошти та особисті речі, які у відкритий спосіб були викрадені в потерпілого ОСОБА_11 .

Не встановлено порушень вимог процесуального закону і при проведенні впізнання ОСОБА_8 потерпілим та свідком ОСОБА_14 . В обох випадках потерпілим та свідком було заявлено, що вони впізнають особу, яка вчинила злочин, за рисами обличчя, статурою, зростом і одягом (т.1 а.с.28, 40). Таким чином, особи, які впізнавали ОСОБА_8 , назвали конкретні ознаки, які дають їм змогу виокремити впізнавану особу з числа інших (статистів). Протоколи пред`явлення осіб для впізнання містять чіткі відомості щодо порядку розташування осіб, які пропонувались для впізнання, і в цій частині не містять жодних протиріч, які б могли давати підстави для сумніву в тому, що потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_14 впізнали власне ОСОБА_8 . Незазначення слідчим у вказаних протоколах характеристик технічного засобу, яким здійснювалось фотографування, саме по собі не може мати наслідком визнання таких протоколів недопустимими доказами, адже в текстовій формі процес впізнання і його результати описані, дані про впізнану особу чітко наведено і підтверджено підписами учасників слідчої дії. В судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий та свідок ствердно вказали, що вони впізнали обвинуваченого ОСОБА_8 на досудовому слідстві і підтвердили достовірність результатів впізнання. Критично суд оцінює також доводи сторони захисту про ненадання ОСОБА_8 можливості вибору місця в ряді статистів перед пред`явленням для впізнання, адже жодних зауважень з цього приводу у відповідних протоколах слідчих дій обвинуваченим не робилося.

Не знаходять свого підтвердження й наполягання обвинуваченого про застосування до нього незаконних методів слідства, зокрема фізичної сили працівниками поліції. Для перевірки таких доводів апеляційний суд звертався до Прокуратури Львівської області з пропозицією ініціювати службову перевірку щодо наведених обвинуваченим фактів. За результатами вжитих Прокуратурою Львівської області та ГУНП у Львівській області заходів обставини можливого застосування працівниками Залізничного ВП ГУНП у Львівській області психологічного та фізичного насильства до ОСОБА_8 не підтвердились, про що апеляційний суд повідомлено листами прокурора Львівської області ОСОБА_27 №04/2/2-1744вих-20 від 10 квітня 2020 р. та начальника ГУНП у Львівській області ОСОБА_28 №8374/01/16-20 від 19 травня 2020 р., які долучені до матеріалів справи та досліджувалися в судовому засіданні. Наведене з урахуванням того, що ні сам обвинувачений ОСОБА_8 , ні його захисник на стадії досудового розслідування із письмовими заявами та скаргами про вчинення працівниками поліції злочину щодо ОСОБА_8 не звертались, свідчить про відсутність обґрунтованих даних про здобуття працівниками правоохоронного органу доказів у справі в протиправний спосіб.

Не містять матеріали справи і відомостей про звертання ОСОБА_8 із клопотанням про забезпечення йому на час проведення досудового слідства перекладача. Відсутність у кримінальному провадженні відповідної заяви обвинуваченого чи захисника спростовує доводи сторони захисту про порушення прав ОСОБА_8 на отримання копій процесуальних документів в перекладі на мову, якою він вільно володіє. Більш того, обвинувачений є громадянином України за народженням, здобував освіту в навчальних закладах України, тому підстав для наявності у слідчого сумніву у достатньому володінні ОСОБА_8 українською мовою не могло бути. На стадії судового розгляду обвинувачений заявляв про труднощі в розумінні судового процесу, який здійснюється українською мовою, і наполягав на здійсненні перекладу на російську мову, якою він вільно володіє. Тому на стадіях судового провадження в судах першої та апеляційної інстанцій участь перекладача була забезпечена, оскільки обвинувачений про це безпосередньо заявляв.

Враховуючи викладене, в ході апеляційного розгляду справи не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б слугувати підставою для скасування чи зміни оскаржуваного вироку. Винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій доведена належними, достатніми і допустимими доказами, підстав для його виправдання судом першої інстанції, як і закриття щодо нього провадження апеляційним судом немає.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2019 р. у справі про обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, в той самий строк з часу вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4