Номер провадження: 11-сс/813/1012/20
Номер справи місцевого суду: 509/2423/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
власника майна - ОСОБА_6 ,
представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.06.2020 р. про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000424 від 13.03.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 227 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеною ухвалою слідчого судді було частково задоволено клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з процесуальним керівником прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0000424 від 13.03.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 227 КК України. Накладено арешт та повернуто на відповідальне зберігання ОСОБА_6 : - апарат для виготовлення макаронних виробів «ПВМ-270 А»; - комплект обладнання для фасування та пакування сипучих продуктів «ГАММА-А», ТОВ «Ело Пак» м. Київ, заводський номер «23»; - тринадцять рулонів з етикетками для фасування макаронних виробів з надписом «Макаронні вироби», сорт вищий група В, ГОСТ 87592; виробник: ПП ОСОБА_10 номер свідоцтва про реєстрацію: НОМЕР_1 ; Україна, Полтавська область, Котелівський район, с. Мала Рублівка.

Накладено арешт на два кілограми макаронних виробів, які поміщено до полімерного пакету та направлено на зберігання до камери речових доказів за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині клопотання відмовлено.

Часткове задовольняючи клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що вилучені предмети мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, та являються речовим доказом у справі.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_6 просив скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою звільнити з-під арешту майно, що не є речовими доказами.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтував тим, що ухвала слідчого судді є незаконною, у зв`язку з невідповідністю висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального-процесуального закону, з наступних підстав:
- арештоване обладнання та устаткування не є предметом інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 227 КПК України;
- обладнання та вилучене майно не є доказом в розумінні ст. 98 КПК України, а посилання в оскаржуваній ухвалі на цей факт є формальним;
- арештоване майно обладнання перебуває в непрацюючому стані тривалий час, тому не може бути засобом вчинення кримінального правопорушення;
- під час постановлення оскаржуваної ухвали підозра не пред`явлена, слідчі дії не проводились;
- судом не було враховано розумність та співрозмірність обмеження права власності;
- арешт майна був здійснений без достатньої правової підстави.
В судовому засіданні власник майна ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд її задовольнити.
01.07.2020 року від прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 надійшла заява №ЕП-9572/20, в якій він зазначив, що на час розгляду апеляційної скарги триває проведення експертизи вилучених макаронних виробів, просив судове засідання проводити за його відсутності, у задоволенні апеляційної скарги відмовити, судове рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача,власника майна ОСОБА_6 , його представника - адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема, шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.
Статтею 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як зазначено у ч. 4, 5, 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.
У випадку, передбаченому ч. 3 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Згідно ч. 4 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
При цьому згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Також варто звернути увагу і на позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена в рішенні по справі «Волохи проти України». В даному рішенні Суд наголошував на тому, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 13.03.2020 за адресою: АДРЕСА_2 виявлено складське приміщення, де гр. ОСОБА_6 умисно виготовляв та вводив в обіг небезпечну продукцію, а саме макаронні вироби, що не відповідають встановленим вимогам та нормам. (ЄО№4511 від 13.03.2020 року)

20.03.2020 року в ході проведення санкціонованого огляду складського приміщення, за участю спеціалістів Головного управління Держпродспожив служби в Одеській області, згідно ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області №509/1225/20 від 17.03.2020 року, за адресою: АДРЕСА_2 виявлено та вилучено :

1) апарат для виготовлення макаронних виробів ПВМ-270 А;

2) комплект обладнання для фасування та пакування сипучих продуктів «ГАММА-А», ТОВ «Ело Пак» м. Київ, заводський номер «23»;

3) дев`ять рулонів з етикетками для фасування рисової крупи, з надписом «Крупа рисова шліфована довгозерниста», ГОСТ 629293. Виробник: ПП ОСОБА_11 , свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_2 ;

4) дванадцять рулонів з етикетками для фасування горохової крупи з надписом «Пан Вакула», горох шліфований, колотий, ґатунок перший, ГОСТ620168, виробник: Україна, ПП «Акатов Ф.Ф.» номер свідоцтва про реєстрацію: АДРЕСА_3 ;

5) тринадцять рулонів з етикетками для фасування макаронних виробів з надписом «Макаронні вироби», сорт вищий група В, ГОСТ 87592; виробник: ПП ОСОБА_10 номер свідоцтва про реєстрацію: НОМЕР_1 ; Україна, Полтавська область, Котелівський район, с. Мала Рублівка;

6) два рулони з етикетками для фасування рисової крупи з надписом «Рис Жасмін», виробник: ОСОБА_11 , номер свідоцтва про реєстрацію: АДРЕСА_4 .

7) десять рулонів з етикетками для фасування цукру, з надписом «Цукор пісок» ДСТУ -231693, ТОВ НВП «Сан-Про», 67811, Одеська область, Овідіопольський район, с. Йосипівка, вул. Леніна, 2 «Б».

8) два кілограми макаронних виробів, які поміщено до полімерного пакету;

9) два кілограми горохової крупи, яку поміщено до полімерного пакету;

При цьому зазначено, що 20.03.2020 року вищевказані предмети залученні до матеріалів кримінального провадження в якості речових доказів.

Згідно ч. 1 ст. 227 КК України відповідальність передбачена за випуск на товарний ринок або інша реалізація споживачам недоброякісної, тобто такої, що не відповідає встановленим стандартам, нормам, правилам і технічним умовам, або некомплектної продукції та товарів, якщо такі дії вчинені у великих розмірах. При цьому під випуском або реалізацією недоброякісної продукції, вчиненими у великих розмірах, слід вважати розміри, що перевищують п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Безпосереднім об`єктом злочину є встановлений порядок випуску на товарний ринок та реалізації продукції і товарів, а також інтереси споживачів у частині забезпечення належної якості та безпечності продукції і товарів. Його додатковим факультативним об`єктом може бути здоров`я особи.
Предметом злочину виступають недоброякісна або некомплектна продукція чи товари, що випускаються на товарний ринок або реалізуються безпосередньо споживачеві. Недоброякісними визнаються продукція чи товари, які через свої недоліки не можуть бути використані за призначенням взагалі або без істотної переробки. При цьому не мають значення причини, з яких продукція чи товари стали недоброякісними, - це можуть бути недоліки виготовлення, природні особливості, внаслідок яких продукція чи товари втрачають свої характерні властивості чи якість (наприклад, закінчення строків реалізації даного товару). Недоброякісною вважається і продукція (товар), яка виготовлена виробником з відхиленням від належно встановлених національних чи регіональних стандартів, технічних умов чи інших стандартів, запроваджених як обов`язкові відповідними технічними регламентами чи іншими нормативно-правовими актами, незалежно від того, чи може така продукція бути використана за призначенням.
Об`єктивна сторона злочину полягає у: 1) випуску зазначених вище предметів на товарний ринок; 2) іншій їх реалізації споживачам.
Випуск на товарний ринок передбачає з`явлення на товарному ринку виготовлених певним виробником недоброякісних або некомплектних продукції чи товару. Отже, під випуском слід розуміти передачу предметів злочину для реалізації (продажу) або ж їх передачу в будь-якій формі безпосередньо від виробника споживачеві. Випуск здійснюється безпосередньо виробником (виготовлювачем) або суб`єктом, якого виробник уповноважив збувати свою продукцію.
Реалізація продавцем недоброякісної чи некомплектної продукції (товару) не споживачеві, а іншому продавцю не підпадає під дію ст. 227КК України. Якщо один продавець знаходить для іншого продавця недоброякісну продукцію чи товари і продає їх з наміром посприяти їх кінцевому збуту споживачеві, такі дії продавців за наявності підстав можуть визнаватися співвиконавством у вчиненні злочину, передбаченого ст. 227КК України.
Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину є великі розміри випуску або іншої реалізації недоброякісної чи некомплектної продукції (товару).
Суб`єктом злочину може бути працівник підприємства, установи, організації, що виробляють продукцію чи товари, який відповідає за дотримання (перевірку) якості, комплектності або відповідності стандартам продукції, що випускається підприємством на товарний ринок, або ж за її реалізацію. Суб`єктами даного злочину можуть бути і працівники (у т.ч. службові особи) торговельних організацій, котрі здійснюють реалізацію недоброякісної продукції чи товарів, а також індивідуальні підприємці, які виробляють чи реалізують певну продукцію чи товари.
Суб`єктивна сторона злочину може мати форму як умисної, так і необережної вини.
З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що матеріалами кримінального провадження не підтверджено та прокурором не доведено використання вилученого обладнання на яке накладено арешт щодо випуску на товарний ринок або інша реалізація споживачам недоброякісної, тобто такої, що не відповідає встановленим стандартам, нормам, правилам і технічним умовам, або некомплектної продукції та товарів. Крім того, судова колегія зазначає, що два кілограми макаронних виробів, які визнані речовими доказами (відповідно до пояснень ОСОБА_6 зберігав для власних потреб) та на які накладений арешт, великим розміром продукції не являються, будь-яких належних та допустимих доказів, що ця продукція є небезпечною для споживачів немає, доказів про проведення відповідної експертизи, щодо якої зазначено в заяві прокурора ОСОБА_9 , матеріали кримінального провадження не містять та до апеляційного суду не надані.
Таким чином, висновки слідчого судді щодо часткового задоволення клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з процесуальним керівником прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0000424 від 13.03.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 227 КК України є передчасними.
Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність законних підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно.
Керуючись статтями 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.06.2020 р. про часткове задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000424 від 13.03.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 227 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000424 від 13.03.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 227 КК України - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4