КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/2327/2020 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 345 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0011535 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року щодо обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кетрисанівка, Бобринецького р-ну, Кіровоградської обл., громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, не працюючого, без постійного місця реєстрації в Україні, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 06.12.2012 року вироком Долінського районного суду Кіровоградської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України із застосуванням ст.ст. 70, 75 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з іспитовим строком 3 роки; 13.11.2013 року вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області за ч. 3 ст. 296 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. За ухвалою Ленінського районного суду Кіровоградської області від 14.07.2014 року скорочено на половину не відбуту частину покарання на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році»; 18.02.2019 року вироком Голосіївського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним за ч. 2 ст. 345 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, остаточне покарання ОСОБА_6 призначено за сукупністю вироків, шляхом поглинення більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, покарання у виді 2 років обмеження волі, що призначене вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2019 року, остаточно визначено ОСОБА_6 до відбуття покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Строк покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з 29.04.2020 року.
Час попереднього ув`язнення з 23.12.2018 року по 28.04.2020 року включно зараховано ОСОБА_6 у строк відбуття покарання за правилами, передбаченими ч. 5 ст. 72 КК України
ОСОБА_6 міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишено без змін.
Процесуальні витрати за проведення експертизи № 042-276-2019 від 12.02.2019 року в сумі 378,00 грн. - стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_6 23.12.2018 року приблизно о 04 год. 10 хв., перебував у приміщенні холу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, що розташоване по вул. Голосіївській, 15 в м. Києві, де побачив співробітників Полку поліції особливого призначення №2 Головного управління Національної поліції у м. Києві старшого сержанта поліції ОСОБА_9 , сержанта поліції ОСОБА_10 та старшого сержанта поліції ОСОБА_11 , які згідно з розстановкою сил та засобів Полку поліції особливого призначення №2 Головного управління Національної поліції у м. Києві перебували в наряді і виконували службові обов`язки з охорони громадського порядку на території Голосіївського району м. Києва в період з 20 год. 00 хв. 22.12.2018 до 08 год. 00 хв. 23.12.2018.
Згідно п. 1 ст. 17 Закону України «Про національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно п. 2 ст. 17 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.
Згідно ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності; розшукує осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, слідчого судді, суду, ухиляються від виконання кримінального покарання, пропали безвісти, та інших осіб у випадках, визначених законом; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; доставляє у випадках і порядку, визначених законом, затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення; вживає заходів для забезпечення публічної безпеки і порядку на вулицях, площах, у парках, скверах, на стадіонах, вокзалах, в аеропортах, морських та річкових портах, інших публічних місцях.
У той же день, приблизно о 04 год. 15 хв., ОСОБА_6 , підійшов до співробітників поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які знаходились за вказаною адресою та почав погрожувати фізичною розправою співробітникам поліції, на що вказані посадові особи зробили зауваження та попередили ОСОБА_6 про недопустимість таких дій.
Однак, ОСОБА_6 , перебуваючи за вищевказаною адресою, відмовляючись від виконання наполегливих, неодноразово повторених, законних вимог та розпоряджень співробітників поліції ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які виконували службові обов`язки, умисно продовжив погрожувати фізичною розправою співробітникам поліції, а також підійшовши до співробітника поліції ОСОБА_10 висловлюючи погрози фізичної розправи долонями своїх рук схопив за табельну вогнепальну зброю останнього, а саме пістолетну рукоятку «АКС-74У», та почав тягти його на себе, тим самим здійснив непокору законній вимозі поліцейського.
Також в цей час до приміщення холу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зайшов співробітник Управління патрульної поліції у м. Києві рядовий поліції ОСОБА_12 , який згідно з розстановкою сил та засобів Управління патрульної поліції у м. Києві перебував в наряді і виконував службові обов`язки з охорони громадського порядку на території Голосіївського району м. Києва в період з 20 год. 00 хв. 22.12.2018 до 08 год. 00 хв. 23.12.2018.
В цей час, співробітники поліції ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , правомірно реагуючи на дії ОСОБА_6 , виконуючи свої службові обов`язки, з метою припинення протиправних дій останнього, враховуючи його агресивну поведінку, відповідно ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію», прийняли рішення обмежити рух ОСОБА_6 та застосувати відносно нього спеціальний засіб «кайданки» відповідно до ст. 45 Закону України «Про національну поліцію», при цьому повідомили останнього про свій намір і причини застосування такого засобу.
З метою застосування відносно ОСОБА_6 спеціального засобу «кайданки», співробітники поліції ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підійшли до ОСОБА_6 та законно застосовуючи фізичну силу, відповідно до ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію», а саме повалили останнього на землю обличчям до низу.
Під час здійснення непокори законним вимогам співробітників поліції, у ОСОБА_6 раптово виник злочинний намір на заподіяння поліцейському патрульної поліції рядовому поліції ОСОБА_12 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що ОСОБА_12 одягнений у формений одяг, є працівником поліції, перебуває на службі та виконує свої службові обов`язки, умисно один раз укусив ОСОБА_12 за перший палець лівої кисті.
Своїми діями ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_12 тілесне ушкодження у вигляді вкушеної рани 1-го пальця лівої кисті. Вказане тілесне ушкодження, відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції обвинувачений, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року та обмежити його відбутим терміном у слідчому ізоляторі.
За доводами апелянта, вирок суду першої інстанції є необ`єктивним та несправедливим.
Обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що судом першої інстанції не було враховано ряд обставин, що певною мірою зменшують ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, а саме те, що:
- вчинення ним злочину не мало мотивів та навмисних намірів заподіяти шкоду потерпілому, а було вчинено ненавмисно, оскільки в нього стався напад епілепсії;
- свідки, які були допитані судом першої інстанції є друзями потерпілого, а відтак є зацікавленими особами;
- не було враховано жорстоке поводження працівників поліції з ним;
- не було в повному обсязі переглянуто відеозапис з камер відеоспостереження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу, позицію прокурора, яка заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення, а вирок суду без змін, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст. 345 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі та наведеними у вироку доказами, і в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.
Зі змісту апеляційної скарги та пояснень обвинуваченого і захисника в суді апеляційної інстанції убачається, що обвинувачений ОСОБА_6 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання.
Положеннямистатті 50КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК Українизагальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з вироку суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався наведених норм права.
Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінальних правопорушень середньої тяжкості, врахував суд і дані про особу ОСОБА_6 , який на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо, має на утриманні малолітню дитину.
Врахував суд і те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення злочину щодо працівника правоохоронного органу, неодноразово піддавався накладенню адміністративних стягнень, на час вчинення злочину ніде не працював,
Окрім цього, судом не встановлено обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, разом з тим, наявна обставина, що обтяжує покарння - рецидив злочину.
Наведене свідчить про те, що судом в повній мірі враховані обставини, які згідно з вимогами закону враховуються при призначенні покарання.
З врахуванням всіх наведених у вироку обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, який до речі, не оскаржувався і апелянтом в апеляційній скарзі, та з врахуванням всіх наведених вище обставин, дійшов вірного висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 345 КК України.
Окрім того, оскільки злочин, за яким ОСОБА_6 визнано винним за цим вироком обвинувачений вчинив до постановлення вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2019 року, то суд першої інстанції вірно призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України, а саме, шляхом поглинення більш суворим покаранням, призначеним за вироком, який наразі оскаржується, покарання, що призначене вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2019 р., остаточно визначивши до відбування покарання у виді позбавлення волі.
Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК Україниузгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, і на думку колегії суддів, відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, справедливим, та таким, що не суперечить ст. 65 КК України.

При цьому, на думку колегії суддів, долучені під час апеляційного розгляду докази щодо стану обвинуваченого не є підставою для пом`якшення обвинуваченому покарання, оскільки вказані обставини існували і станом на час вчинення ОСОБА_6 злочину, проте, не були стримуючим фактором під час вчинення злочину.
Таким чином, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через йогосуворість, про що обвинувачений вказує у своїй апеляційній скарзі, не вбачається.
Будь - яких інших обставин, які б пом`яшували покарання та не були враховані судом першої інстанції в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено та судом апеляційної інстанції встановлено не було.
А відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів не знаходить, в зв`язку з чим апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.
Разом з тим, суд першої інстанції у вступній частині вироку суду вірно вказавши, що ОСОБА_6 раніше судимий вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2019 р. до 1 року обмеження волі, у мотивувальній та резолютивній частині вироку помилково вказав, що вказаним вироком ОСОБА_6 засуджений до 2 років обмеження волі. В зв`язку з цим, колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, вважає за доцільне вирок суду змінити, зазначивши в мотивувальній та резолютивній частинах про те, що ОСОБА_6 засуджений вироком Голосіївського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 125 КК України до 1 року обмеження волі.
Така зміна вироку суду не впливає на призначене ОСОБА_6 покарання, адже, судом першої інстанції при призначенні остаточного покарання застосовано принцип поглинення більш суворим покаранням, призначеним за вироком, який наразі оскаржується, менш суворого покарання, призначеного за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2019 р.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 345 КК України змінити, зазначивши в мотивувальній та резолютивній частинах вироку суду про те, що ОСОБА_6 засуджений вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2019 р. за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 1 р. обмеження волі.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, менш суворого покарання у виді 1 року обмеження волі, за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2019 року до остаточного покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
В решті вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29.04.20 р. щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4