Справа № 351/2191/19
Провадження № 11-кп/4808/31/20
Категорія ч. 2 ст. 121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого-судді ОСОБА_3 ,
суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні, який затверджував обвинувальний акт прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області радника юстиції ОСОБА_7 на вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2019 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, непрацюючого, вдівця, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10
в с т а н о в и в :
1. Зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2019 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі; строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту затримання 03.07.2019; продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили; стягнуто із ОСОБА_8 5238,34 грн витрат за проведення експертиз в дохід держави; скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 08.07.2019, на джинсові штани синього кольору, футболку сірого кольору, туфлі чорного кольору.

Вирішено питання речових доказів.

2. Зміст апеляційної скарги (а.п. 75-77):
- не оспорюючи доведеність вини, правильності кваліфікації дій обвинуваченого вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасування з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості;

- суд не в повній мірі врахував наслідки вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, а саме загибель потерпілого ОСОБА_11 , тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою обставиною;

- вирок є незаконним, оскільки призначене покарання внаслідок м`якості є недостатнім для виконання превентивної функції кримінальної відповідальності вцілому.

Просить скасувати вирок і ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді 7 років позбавлення волі.

3. Обставини у кримінальному провадженні, встановлені судом першої інстанції.
Згідно даних вироку, 02 липня 2019 року у вечірній час ОСОБА_8 перебував разом із ОСОБА_11 на літньому майданчику магазину-кафе «Снятинське ССТ», по вул. Грушевського, 90 в с. Задубрівці Снятинського району, де вони спільно розпивали спиртні напої.

Пізніше цього ж дня, близько 21 год., між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 виникла суперечка, під час якої кожен намагався довести свою фізичну підготовку у реагуванні на небезпеку, що загрожує життю, зокрема у майстерності відбиття ударів ножем. В ході суперечки ОСОБА_11 з метою доведення своєї правоти зайшов в приміщення магазину-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де з барної стійки взяв кухонний ніж, та повернувшись на літній майданчик, передав його ОСОБА_8 , провокуючи останнього на спробу нанесення йому ножового удару. ОСОБА_8 , перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді заподіяння ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, діючи умисно, з усієї сили, наніс один удар ножем в живіт останнього.

В результаті своїх злочинних дій, ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення передньої поверхні живота, тонкого кишківника, черевної аорти, які утворились від дії колючо-ріжучого предмету, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент їх спричинення, внаслідок чого розвинулась внутрішня кровотеча, яка призвела до настання смерті ОСОБА_11 .

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений свою вину у вчиненому визнав повністю.

Потерпіла у судовому засіданні суду першої інстанції просила суд суворо обвинуваченого не карати, зазначила, що образи на обвинуваченого не має, розуміє, що все сталося випадково і умислу у ОСОБА_8 на позбавлення життя її чоловіка не було.

Суд першої інстанції з урахуванням приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши думку учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються .

4. Правові позиції сторін.
4.1. В засіданні суду апеляційної інстанції прокурор доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

4.2. Захисник та обвинувачений ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги заперечили, просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення. ОСОБА_8 заявив, що кається, наміру заподіювати ушкодження не мав.

4.3. Потерпіла в засіданні суду апеляційної інстанції заявила, що обвинуваченому потрібно призначити більш суворе покарання. Свою позицію вона змінила, добре все обміркувавши. Вважає, що нема підстав для призначення покарання нижче від найнижчої межі.

5. Мотиви суду апеляційної інстанції.
5.1. ОСОБА_8 повністю визнав себе винуватим за ч. 2 ст. 121 КК України, вирок було ухвалено зі згоди сторін порядком ч. 3 ст. 349 КПК України.

Прокурор оскаржив вирок в частині призначення покарання, вважаючи його м`яким через безпідставне застосування судом першої інстанції положень ст. 69 КК України.

Тому предметом згідно ст. 404 КПК України є співмірність покарання вчиненому.

5.2. За наслідками розгляду апеляційний суд вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення з таких мотивів.

Перше. Суд першої інстанції у рішенні врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, думку потерпілої, яка в судовому засіданні суду першої інстанції просила суд суворо обвинуваченого не карати, ставлення обвинуваченого до вчиненого діяння (негативно ставиться до вчиненого, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочинів), а також обставини, за яких злочин було вчинено, в тому числі і наявність обставин, що обтяжують (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння) і пом`якшують покарання (щире каяття) в силу ст. 66, 67 КК України.

Потерпіла вирок не оскаржила, а те, що вона потім змінила свою думку і в апеляційному суді вважає необхідним призначити обвинуваченому більш суворе покарання ніж вона сама просила, на думку колегії суддів, не змінює вірну оцінку обставин, які дали суду першої інстанції підстави для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України і призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 2 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Друге. Принципи суб`єктивного ставлення в вину та індивідуалізації покарання обумовлюють необхідність ураховувати фактичні особливості цієї справи, спонукання обвинуваченого, рівень усвідомлення ним суспільної небезпечності своїх дій у конкретній обстановці.

Обвинувачений і потерпілий перебували у дружніх відносинах.

Події, які привели до смерті потерпілого, починалися як товариська суперечка і намагання демонстрації вправності у відбитті ножових ударів.

Потерпілий сам приніс ніж, дав його обвинуваченому і провокував на удар, щоб продемонструвати майстерність у захисті. Тобто пропозиція потерпілого і дії обвинуваченого не були направлені на реальне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, але фактично містили високу ймовірність цього через особливості знаряддя, застосування якого як зброї несе смертельну небезпеку.

На думку колегії суддів поведінка потерпілого, який з свого боку спонукав ОСОБА_8 до вчинення суспільно небезпечних дій, є об`єктивною обставиною і особливістю даного провадження, яка істотно знижує ступінь суспільної небезпечності дій.

Особливості об`єктивної сторони визначають специфіку суб`єктивного ставлення обвинуваченого до вчинюваних ним дій все сталось за умов дружньої гри, в якій спонуканням обвинуваченого було грати роль нападника з ножем, а потерпілого того, хто відіб`є удар.

Дані про домовленості на реальне заподіяння тілесних ушкоджень між потерпілим і обвинуваченим відсутні, а тому слід дійти висновку, що умисел на вчинення дій, які можуть призвести до тяжких тілесних ушкоджень не був конкретним.

Але у разі сильного удару ножем у живіт (як було в даному випадку) є усвідомлення, що тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент заподіяння високо ймовірні, фактично невідворотні. І це дорівнює прямому умислу на вчинення дій, які призвели до тяжкого тілесного ушкодження незалежно від мотивації дій, а потім і смерті потерпілого (до останньої вольове ставлення було у формі необережності, що не заперечується сторонами).

Водночас, таке психічне ставлення обвинуваченого до вчинюваного, також істотно знижує суспільну небезпечність винного, оскільки вказує на відсутність злого умислу (не було бажання спричинити зла). Такої класифікації мотивів закон не містить, однак апеляційний суд уважає необхідним звернути на цей аспект психічного ставлення обвинуваченого увагу, оскільки він дозволяє оцінити особливості його намірів з урахуванням норм моралі і зробити висновок про особу.

5.3. Згідно роз`яснень ККС ВС (постанова від 01.02.2018 у справі №634/609/15-к), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

За приписами ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

5.4. Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого застосування судом першої інстанції приписів ст. 69 КК України та м`якості призначеного покарання (нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті кримінального закону) є непереконливими з урахуванням висловлених доводів (п. 5.2 Ухвали), оскільки призначене обвинуваченому покарання відповідає приписам ст. 65 КК України та абз. 3 п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Відтак, призначене покарання, на думку колегії суддів, з огляду на дискреційні повноваження, є поза розумним сумнівом співмірним протиправному діянню обвинуваченого ОСОБА_8 , необхідним та достатнім для виправлення останнього, попередження нових злочинів, за умови реального відбування ним покарання, і не є явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

6. Рішення суду апеляційної інстанції.
6.1. Розглянувши кримінальне провадження, колегія суддів Івано-Франківського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, відтак, підстави для скасування чи зміни вироку відсутні.

6.2. Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, який затверджував обвинувальний акт прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області радника юстиції ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженому, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4
ОСОБА_5