Справа № 465/1398/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1341/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, -

з участю прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано не відбуту частину покарання призначеного Франківський районним судом м. Львова від 15 грудня 2017 року, визначено остаточне покарання ОСОБА_6 у виді 2 (двох) років 11 (одинадцяти) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання за даним вироком обчислюється обвинуваченому з часу його доставки чи прибуття до місця відбування покарання, визначеного пенітенціарною службою чи з часу затримання та доставки для відбування покарання.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 , 02.03.2018 року близько 15 год. 05 хв., маючи злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, діючи з корисливих мотивів, скориставшись тим, що його дії були не помічені іншими особами, знаходячись у торговому залі магазину «Рукавичка», що по вул. Коновальця, 97 в м. Львові, шляхом вільного доступу, таємно викрав зі стелажів майно, що перебуває на балансі вище вказаного магазину, а саме: бальзам після гоління для чутливої шкіри фірми «Nivea», об`ємом 100 мл., в кількості 1 шт., загальною вартістю 76,18 грн.; гель для душу «Сила вугілля фірми «Nivea» об`ємом 200 мл., в кількості 1 шт., загальною вартістю 36,90 грн.; мило-крем біле фірми «Dove», об`ємом 135 грам, в кількості 1 шт., загальною вартістю 17,98 гривень; молоко згущене варене «Іриска» фірми «Ічня», об`ємом 370 грам, в кількості 1 штука, загальною вартістю 21,12 грн.; шоколадні цукерки з молочною начинкою «Любомир KIDS», об`ємом 208 грам, загальною вартістю 38,70 гривень. Не оплативши вартості вищевказаного майна, покинув приміщення магазину, а у подальшому, викраденим товаром скористався на власний розсуд. Цими своїми діями підсудний ОСОБА_6 заподіяв магазину «Рукавичка» матеріальну шкоду на загальну суму 190,88 гривень.

На згаданий вирок обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу із доповненнями. Просить вирок Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року у частині покарання змінити: застосувати до положення ст.75 КК України, звільнивши апелянта від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 3 (три) роки. Крім того, у доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок скасувати, призначити новий судовий розгляд із обов`язковою вказівкою для суду першої інстанції про проведення судово-медичної експертизи.

Обвинувачений ОСОБА_6 вважає, що покарання у виді позбавлення волі є надто жорстоким. Наголошує, що він вину визнав повністю, щиро розкаявся, заподіяну шкоду відшкодував. Має на утриманні хвору матір, просить надати йому можливість виправитися без ізоляції від суспільства.

Надалі, у поданих доповненнях апелянт покликається на те, що оскаржуваний вирок є неповним, незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Звертає увагу на те, що він приймає сильнодіючі препарати за рекомендацією лікаря, які впливають на його психічний стан. Продукти з магазину він «привласнив» в силу того, що постійного голодував. А суд першої інстанції не взяв до уваги розлади психіки, які на думку обвинуваченого, були присутні у нього під час вчинення кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, доводи прокурора про законність і обґрунтованість оскаржуваного вироку, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів звертає увагу на таке.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом першої інстанції під час судового розгляду.

Так, із оскаржуваного вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 надав суду першої інстанції зізнавальні покази. Крім того, у межах цього кримінального провадження мало місце спрощене судове провадження на підставі ч.3 ст. 349 КПК України.

Положеннями ч.3 ст. 349 КПК України передбачено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З огляду на таке, обвинувачений ОСОБА_6 був обізнаний про наслідки спрощеного судового провадження, не заперечував проти судового розгляду у суді першої інстанції у такому форматі, отже апеляційні доводи про неповний та незаконний вирок є безпідставними.

Щодо апеляційних доводів у частині наявності розладу психіки під час вчинення кримінального правопорушення, то слід вказати наступне. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності. Разом з тим у матеріалах справи відсутні будь які відомості, які б породжували об`єктивний сумнів щодо осудності чи обмеженої осудності обвинуваченого ОСОБА_6 .

Так, із виписки-епікризу з медичної карти №5019 вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 страждає на розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоідів (а.с.73). Проте таке обстеження здійснювалося 25 червня 2018 року. Тобто відсутні будь які дані, які б давали підстави вважати, що на момент події, а саме 02 березня 2018 року, обвинувачений ОСОБА_6 перебував у такому психічному стані, що викликав би сумнів у його осудності.

Із згаданого документа слідує, що така виписка-епікриз видана для пред`явлення щодо вирішення питання зарахування обвинуваченого ОСОБА_6 на програму замісної підтримувальної терапії за місцем проживання (а.с. 73).

Крім того, у матеріалах справи наявна довідка з ОКЗ ЛОР «Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер» та довідка з КЗ ЛОР «Львівський обласний клінічний психо-неврологічний диспансер» про те, що ОСОБА_6 у цих закладах на обліку не перебуває (а.с.134-135).

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційні доводи про неосудність обвинуваченого ОСОБА_6 є суб`єктивною думкою апелянта. Будь які докази протилежного судом першої інстанції не встановлено, апеляційному суду апелянтом не надавалися.

Щодо апеляційних доводів у частині призначеного покарання, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

В силу вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Із комплексного аналізу норм ст. 69, 75 КК України вбачається, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, або звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо встановлені у справі обставини, зокрема, що пом`якшують покарання та характеризують особу винного настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання у межах санкції було б явно несправедливим, або ж свідчили про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував в повній мірі обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, його щире каяття та негативне ставлення до вчиненого; обставини, що пом`якшують покарання, а саме скрутне матеріальне становище обвинуваченого.

Окрім цього, колегія суддів апеляційного суду враховує й те, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин за оскаржуваним вироком у період іспитового строку, передбаченого вироком Франківським районним судом м. Львова від 15 грудня 2017 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1,ч.2 ст.185 КК України (а.с. 138-139).

Як вбачається із довідки про судимість такий вирок набрав чинності 16 січня 2018 року (а.с. 133 зворот). Кримінальне правопорушення згідно оскаржуваного вироку, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив 02 березня 2018 року під час іспитового строку.

Згадане характеризує обвинуваченого як особу, схильну до протиправної поведінки. Тобто, обвинувачений ОСОБА_6 , будучи раніше судимий за корисливі злочини проти власності, належних для себе висновків не зробив, на шлях виправлення не став, а продовжив злочинну діяльність знову вчинивши кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 185 КК України.

Відповідно до ч.3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу. Що і було місцевим судом враховано при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 .

Відтак, колегія суддів не вбачає законних підстав для застосування вважає положень статей 69 та 75 КК України у межах цього кримінального провадження при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 .

Отже, на переконання колегії суддів, щире каяття, визнання вини, скрутне матеріальне становище позитивна характеристика обвинуваченого за місцем проживання, це обставини, які враховуються при призначенні покарання, однак такі не свідчать про істотне зниження ступені тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі або шляхом відбування менш суворого покарання, а отже не можуть бути безумовними підставами для застосування ст.ст.69, 75 КК України.

З огляду на наведене, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, відтак доводи апеляційної скарги є безпідставними та не підлягають до задоволення.

При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, на що покликається апелянт у своїй апеляційній скарзі. Підстав для зміни вироку у частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання чи для скасування оскаржуваного вироку на призначення нового судового розгляду відповідно до вимог кримінального процесуального закону колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4