29.01.20 Справа № 469/7/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 січня 2020 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Березанка клопотання Міністерства юстиції України про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду Республіки Татарстан відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Краснопілля Березанського району Миколаївської області, громадянина України, освіта середня професійна, не одруженого, на утриманні 2 малолітніх дітей, не працює, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , засудженого вироком Ново-Савиновського районного суду міста Казані Республіки Татарстан від 15 серпня 2018 року з урахуванням апеляційної ухвали Верховного Суду Республіки Татарстан від 19 жовтня 2018 року до покарання у вигляді 9 років позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.30, п.«г» ч.4 ст.228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації, що відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія №5 УФСВП Росії по Республіці Татарстан»,
ОСОБА_5 засуджено вироком Ново-Савиновського районного суду міста Казані Республіки Татарстан від 15 серпня 2018 року до покарання у вигляді 9 років позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 30, пунктом «г» частини четвертої статті 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації (готування до незаконного збуту наркотичних засобів, вчинене з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (враховуючи мережу «Інтернет» ), групою осіб за попередньою змовою у великому розмірі), що також є караним діянням відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність.
ОСОБА_5 відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія № 5 УФСВП Росії по Республіці Татарстан»»; кінець строку відбуття покарання 12 листопада 2026 року.
Останнє відоме місце проживання ОСОБА_5 в Україні: АДРЕСА_1 (копія паспорта додається).
Посилаючись на ст.9 Конституції України, ст.ст.9 - 11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, положення ч.3 ст.609, ч.1 ст.610 КПК України, якими передбачено звернення Міністерства юстиції України, в разі прийняття рішення щодо прийняття громадянина України, засудженого судом іноземної держави, до суду першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні з клопотанням про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, заявник просить:
- визначити за Кримінальним кодексом України правову кваліфікацію діянь, у вчиненні яких ОСОБА_5 визнано винним вироком Ново-Савиновського районного суду міста Казані Республіки Татарстан від 15 серпня 2018 року;
- визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_5 згідно з Кримінальним кодексом України.
При прийнятті рішення по суті заявленого клопотання заявник просив суд при визначенні строку покарання, який підлягатиме відбуванню у разі передачі ОСОБА_5 в Україну, враховувати вимоги частини першої статті 10 та частини першої статті 11 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року щодо максимального врахування покарання, визначеного вироком російського суду, з метою створення належних підстав для реалізації засудженим ОСОБА_5 права бути переданим в Україну як державу свого громадянства для подальшого відбування покарання.
У судовому засіданні прокурор проти задоволення клопотання Міністерства юстиції України не заперечував, вважаючи його обґрунтованим та правомірним.
Представник Міністерства юстиції України у судове засідання не з`явилася, розгляд клопотання просила проводити без її участі, яка, згідно з ч.1 ст.610 КПК України, не є обов`язковою.
Враховуючи, що чинним КПК України не передбачено обов`язкової участі представника Міністерства юстиції України під час розгляду клопотання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, суд вирішив розглянути клопотання без участі представника Міністерства юстиції України.
Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до такого висновку.
Порядок визнання та виконання вироків іноземних держав, а також передача засуджених осіб регламентований главою 46 Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до вимог ч.3 ст.609 КПК України Міністерство юстиції України в разі прийняття рішення щодо прийняття громадянина України, засудженого судом іноземної держави, для подальшого відбування покарання на території України звертається до суду з клопотанням про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України.
Відповідно до ч.1 ст.610 КПК України клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України відповідно до статті 13 Закону України "Про громадянство України" в редакції 1991 року, що підтверджується інформацією УДМС України в Миколаївській області (а.с.41).
Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_5 є АДРЕСА_1 (а.с.32).
Вироком Ново-Савиновського районного суду міста Казані Республіки Татарстан від 15 серпня 2018 року з урахуванням апеляційної ухвали Верховного Суду Республіки Татарстан від 19 жовтня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч.3 ст.30, п. «г» ч.4 ст.228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації (замах на незаконний збуту наркотичних засобів, вчинене з використанням електронних та інформаційно-телекомунікаційних мереж (враховуючи мережу «Інтернет» ), групою осіб за попередньою змовою у великому розмірі), до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму (а.с.8-20).
Вказаний вирок набрав законної сили 19 жовтня 2018 року (а.с.23).
ОСОБА_5 відбуває покарання в ФКУ «Виправна колонія №5 УФСВП Росії по Республіці Татарстан» (а.с.27).
Як вбачається із заяв засудженого ОСОБА_5 , він висловив бажання бути переданим в Україну для подальшого відбування призначеного його покарання, при цьому йому роз`яснені та зрозумілі юридичні наслідки такої передачі (а.с.5-6).
Відповідно до ст.10 Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб (далі - Конвенції) від 21.03.1983 р., яка є частиною національного законодавства, на підставі Закону України «Про приєднання України до Європейської Конвенції про передачу засуджених осіб» та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку.
Однак, якщо це покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироку для виконання. Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.
Згідно з ч.3 ст.610 КПК України, під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
Відповідно до ч.4 ст.610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: 1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України; 2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.
Вищевказане також повністю узгоджується із Конвенцією, зокрема, пунктом «b» частини 1 статті 9, в якій визначено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.
Відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність всі зазначені у вироку дії ОСОБА_5 охоплюються диспозицією частини 2 статті 307 Кримінального кодексу України, яка передбачає кримінальну відповідальність за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, вчинений повторно або за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила один із злочинів, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини; додатковій окремій кваліфікації за іншими статтями Особливої частини КК України дії ОСОБА_5 не підлягають.
Санкцією ч.2 ст.307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.
Вчинення замаху на злочин охоплюється положеннями статті 15 КК України.
Згідно з ч.2 ст.15 КК України, замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Таким чином, відповідно до національного законодавства України, кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 , визначена вироком Ново-Савиновського районного суду міста Казані Республіки Татарстан від 15 серпня 2018 року, відповідає кваліфікації за ч.2 ст.15, ч. 2 ст.307 Кримінального Кодексу України, як замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб, предметом якого були наркотичні засоби у великих розмірах.
За змістом ст.16 КК України кримінальна відповідальність за замах на злочин настає за статтею 15 і за тією статтею Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає відповідальність за закінчений злочин.
При цьому суд враховує, що згідно з ч.3 ст.68 КК України, за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що відповідно до положень Кримінального кодексу України від 5 квітня 2001 року, ОСОБА_5 є засудженим за ч.2 ст.15, ч.2 ст.307 КК України до позбавлення волі строком на шість років шість місяців, що складає 2/3 від максимального розміру покарання, передбаченого ч.2 ст.307 КК України (10 років позбавлення волі).
Оскільки вироком суду іноземної держави ОСОБА_5 додаткове покарання у виді конфіскації майна призначене не було, та враховуючи, що вихід суду за межі обсягу призначеного покарання призведе до звуження конституційних та процесуальних прав засудженого, суд вважає, що правові підстави для призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого санкцією ч.2 ст.307 КК України як обов`язкового, в порядку приведення вироку суду Республіки Татарстан у відповідність із законодавством України відсутні.
Визначення виду виправної колонії відповідно до положень Кримінально-виконавчого кодексу України до повноважень суду не належить.
Відповідно до довідки про відбуту та невідбуту частину покарання, ОСОБА_5 станом на 23 квітня 2019 року відбув строк покарання 1 рік 5 місяців 10 днів, невідбутий строк покарання становить 7 років 6 місяців 20 днів; початок строку 15 серпня 2018 року, кінець строку 12 листопада 2026 року, залік часу з 13 листопада 2017 року по 14 серпня 2018 року (а.с.28)
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.371, 372, ст.609-610 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Клопотання Міністерства юстиції України про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду Республіки Татарстан відносно ОСОБА_5 задовольнити.
Привести у відповідність із законодавством України вирок Ново-Савиновського районного суду міста Казані Республіки Татарстан від 15 серпня 2018 року з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Верховного Суду Республіки Татарстан від 19 жовтня 2018 року, яким громадянина України ОСОБА_5 засуджено за ч.3 ст.30, п. «г» ч.4 ст.228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації до позбавлення волі строком на 9 років.
Визначити, що ОСОБА_5 відповідно до положень Кримінального кодексу України є засудженим за ч.2 ст.15, ч.2 ст.307 КК України до позбавлення волі строком на шість років шість місяців без конфіскації майна.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 визначити з 15 серпня 2018 року, зарахувати до строку відбування покарання строк перебування ОСОБА_5 під вартою з 13 листопада 2017 року по 14 серпня 2018 року.
Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Березанський районний суд Миколаївської протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим - з дня отримання її копії.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: