УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 січня 2020 року

м. Київ
справа № 345/1533/18
провадження № 51-6552ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001662 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він за обставин встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 17 грудня 2017 року приблизно о 16:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки «Volkswagen Passat», (державний номерний знак НОМЕР_1 ), та рухався в с. Бондарів Калуського району по дорозі Н-10 сполучення Стрий-Чернівці-Мамалига у напрямку м. Івано-Франківськ, де перед АЗС «Opal», грубо порушив Правила дорожнього руху (далі ПДР), а саме вимоги пунктів 2.3 «б», 2.9 «а», 14.6 «г», 12.3, підпункту 1.1 пункту 34, проявив неуважність, виїхав на смугу зустрічного руху, і допустив зіткнення із автомобілем марки «Mersedes-Benz 210D» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), під керуванням ОСОБА_6 , який рухався у напрямку м. Калуш. В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, за критерієм небезпечності для життя в момент їх заподіяння.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 24 вересня 2019 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити постановлені щодо його підзахисного судові рішення та призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік і на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік з покладенням на засудженого обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні ОСОБА_4 покарання належним чином не врахували даних про особу засудженого, котрий щиро розкаявся, добровільно відшкодував заподіяну шкоду, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину вперше притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, захисник вважає, що не враховано судами позиції потерпілого, який просив призначити ОСОБА_4 більш м`яке покарання і звільнити від його відбування з випробуванням. Вказане, на думку захисника, свідчить про можливість призначення його підзахисному більш м`якого покарання та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Твердження в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність фактично стосуються невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість і є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, особу засудженого, котрий раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, на диспансерному обліку у лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, щиро розкаявся, відшкодував завдані збитки. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 , та добровільне відшкодування завданої шкоди обставинами, що пом`якшують покарання, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння обставиною, що його обтяжує. Крім того, суд взяв до уваги і врахував думку потерпілого, котрий не просив суворо не карати ОСОБА_4 .
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, за якою його засуджено та необхідність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. З таким висновком місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_5 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Верховний Суд відхиляє посилання захисника на позицію потерпілого, який просив суворо не карати ОСОБА_4 , оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, а тому думка потерпілого щодо виду, розміру покарання та можливості звільнення засудженого від його відбування, сама собою не є вирішальною у цьому питанні.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3