справа № 208/2073/20
№ провадження 1-кс/208/889/20
УХВАЛА
Іменем України

20 травня 2020 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , власника майна ОСОБА_5 , представника власника майна адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000540 від 27.03.2020 року за ч. 5 ст. 185 КК України, -
встановив:
Слідчий звернувся до слідчого судді із вказаним погодженим з прокурором клопотанням, просив накласти арешт (заборонити відчуження, розпорядження та користування) на предмет, який було вилучено під час обшуку 15.05.2020 в квартирі АДРЕСА_1 , а саме на: грошові кошти у сумі 3000 доларів США та 12000 Євро; ювелірні вироби, виготовлені зі срібла та золота (сережки, кільця з каміннями, підвіска, хрестик, ланцюг).

Клопотання вмотивоване тим, що у провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебує кримінальне провадження №0000540 від 27.03.2020 з правовою кваліфікацією за ч. 5 ст. 185 КК України за фактом того, що 16.03.2020 приблизно о 14:00 годині невстановлена особа шляхом підбору ключа проникла до приміщення квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , звідки таємно викрала ювелірні вироби виготовлені із золота та срібла, які належать ОСОБА_4 .

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення може бути причетний ОСОБА_8 , оскільки останнім 17.03.2020, 18.03.2020 та 21.03.2020, була заставлена до ломбардів м.Кам`янського частина викраденого у потерпілого ОСОБА_4 майна, що підтверджується відповідними договорами надання фінансового кредиту під заставу № 10.46506/0, 13.45760/0.2753, 13.45761/0.2754, 13.45762/0.2755, 4.53467/0, 4.53468/0, 4.53469/0.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_9 , ОСОБА_10 мешкає разом з дружиною за адресою: АДРЕСА_3 .

15.05.2020 проведено обшук в квартирі по АДРЕСА_3 , в ході якого виявлено та вилучено до Кам`янського ВП наступне майно, а саме:

- грошові кошти у сумі 3000 доларів США та 12000 Євро;

- ювелірні вироби, виготовлені зі срібла та золота (сережки, кільця з каміннями, підвіска, хрестик, ланцюг).

На думку слідчого, вилучені речі є предметами кримінального правопорушення та потребують більш детального дослідження та проведення відповідних експертиз, могли зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як докази факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування, у зв`язку з чим виникла необхідність у накладенні арешту, а саме заборони відчуження, розпорядження та користування вищезазначеними предметами.

Метою арешту предмету клопотання є запобігання можливості його приховування, знищення, пошкодження, псування, перетворення чи відчуження.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні просила долучити до матеріалів протокол огляду від 19.05.2020р. та просила час для уточнення клопотання в частині предметів, на які потрібно накласти арешт. Пояснила, що відповідно до даного протоколу огляду, потерпілий ОСОБА_4 деякі речі впізнав точно, а деякі начебто схожі на ті, що викрадені в нього, а тому потрібен час на уточнення. Враховуючи надані ОСОБА_5 квитанції та банківські виписки на підтвердження походження грошових коштів, вважала за необхідне відмовитись від підтримання клопотання в частині накладення арешту на кошти.
Власник майна ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вилучені 15.05.2020р. золоті прикраси та грошові кошти, належать їй. Посилалась на те, що частина прикрас належить їй, частина її дочці. Деякі прикраси вона купувала сама, деякі дарувала її мати та мати колишнього чоловіка. Вилучені кошти вона відкладала на купівлію квартири, походження коштів повністю підтверджується банківськими виписками та квитанціями про зняття коштів. Просила повернути вилучене. Зазначила, що доступу до квартири у її колишнього чоловіка не має, вони розлучились три роки тому, вона проживає з мамою. Стосовно вилученого під час обшуку кільця з п`ятьма камінцями пояснила, що це обручка, яку подарувала її мати на свадьбу.
Представник власника майна адвоката ОСОБА_6 суду пояснила, що ОСОБА_5 10 років працювала за кордоном, кошти, які були вилучені під час обшуку, були зароблені нею за цей час. Також пояснила, що в 2018 році ОСОБА_5 продала належний їх автомобіль, грошові кошти від продажу були частково переведені в євро, іншу частину коштів вона витрачала на потреби сім`ї, в тому числі купувала прикраси із золота та срібла. Зазначила, що в зв`язку з карантином Синицька втратила роботу в Германії та наразі, в Україні є безробітною, вилучені грошові кошти були єдиним джерелом існування її та неповнолітньої доньки. Також адвокат акцентувала увагу суду на тому, що навіть сам потерпілий не знає точно, що саме та в якій кількості було в нього викрадене, він не має документів, які б підтверджували право власності на викраденне майно, так само як і не може підтвердити наявність в нього достатнього доходу для купівлі такої кількості золотих та срібних прикрас. Також звернула увагу на те, що сам обшук проведений не уповноваженими на те особами, оскільки ухвалою слідчого судді право на проведення обшуку надано слідчим, а проводили обшук члени оперативної групи. Стосовно протоколу огляду предметів також зазначила, що він складений з порушенням Інструкції «Про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей, іншого майна органам дізнання, досудового слідства і суду», а тому він не може бути визнаний як належний доказ. Пропонувала викликати та вислухати свідків, які можуть підтвердити походження вилучених прикрас. Також просила долучити до матеріалів справи фотографії Синицької, які були зроблені за довгий час до березня 2020 року, на яких добре видно прикраси, в тому числі кільце з п`ятьма камінцями.
Потерпілий ОСОБА_4 суду пояснив, що декілька тижнів тому в нього з квартири вкрали золото та срібло, серед іншого там були колекційні речі. Також там був годинник, пару злитків банківського золота, маса срібних вилок та ложок. Вагу та кількість він знає лише приблизно. При проведенні огляду речей, вилучених 15.05.2020р. з квартири ОСОБА_5 він точно впізнав сережку п`яточку 333 проби та кільце з п`ятьма камінцями з цирконія.
Допитана в якості свідка ОСОБА_11 показала, що подарувала ОСОБА_5 на день народження срібні сережки з не коштовним камінцем середнього розміру.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю колишнього чоловіка ОСОБА_13 , вона дарувала своїй онуці золоті прикраси, а саме: в 2012 році подарувала золоті сережки, в 2014 році золотий хрестик та ланцюжок, вагою приблизно 15 грам, в 2018 році - золоті сережки.
Допитана в якості свідка ОСОБА_14 показала, що на свадьбу замовляла дочці у ювеліра комплект золоту обручку з п`ятьма діамантами та сережки, також вона дарувала обручку з цирконієвими камінцями, які були розташовані у вигляді корони.
Слідчий суддя, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного.
З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову (ч. 3 ст. 170 КПК України).
Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
У судовому засіданні прокурором не доведена відповідність предметів клопотання критеріям, визначеним ст.167 КПК України. Посилання потерпілого на те, що золоті прикраси, а саме: обручка з п`ятьма камінцями та сережки у вигляді п`яточки належать йому, слідчий суддя сприймає критично, оскільки свідок ОСОБА_14 показала, що вона подарувала зазначену обручку на весілля доньці, в матеріалах клопотання відсутні правовстановлюючі документи щодо порядку набуття потерпілим права власності на обручку та сережку, його пояснення не доводять поза розумним сумнівом факт належності саме йому зазначених прикрас.
Таким чином, наведені слідчим та потерпілим доводи щодо необхідності арешту золотої обручки з п`ятьма камінцями та сережки у вигляді п`яточки, є сумнівними за своєю суттю, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України), адже, у даному випадку, відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи.
У судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема юридичної.
За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави вважати, що майно на яке необхідно накласти арешт відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу та дійсно належить потерпілому, а не ОСОБА_5 , тобто відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Керуючись ст. 22, 131-132, 170-171 КПК України, слідчий суддя -
постановив:
У задоволенні клопотання слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000540 від 27.03.2020 року за ч. 5 ст. 185 КК України, вилученого в ході проведення обшуку 15.05.2020 року за адресою: АДРЕСА_3 - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1