ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілих ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002860, за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 та представника в інтересах потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, головного інженера ТОВ «Рудіко», не судимого,визнано винуватим та засуджено:
-за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Звільнено від відбування основного і додаткового покарань на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» від 22 грудня 2016 року в зв`язку з тим, що він на день набрання чинності цим Законом мав дитину, якій не виповнилося 18 років та не позбавлений батьківських прав щодо неї.

Залишено без розгляду заявлені по матеріалах кримінального провадження цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що він 28 червня 2017 року, близько 16 год. 15 хв., керуючи автомобілем Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вулиці Степового Фронту від вулиці Європейської у напрямку вулиці Алмазної в м. Полтава. При наближенні до регульованого пішохідного переходу по вулиці І. Мазепи, що на перехресті вулиць Михайла Грушевського та Івана Мазепи, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «Пішохідний перехід «зебра», при виявленні небезпеки для руху, яку водій був об`єктивно спроможний виявити, у вигляді пішохода ОСОБА_12 , який у нетверезому стані переходив проїзну частину вулиці Івана Мазепи по вказаному пішохідному переходу на заборонений для нього червоний сигнал світлофора справа наліво відносно напрямку руху автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням обвинуваченого, в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правил), не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу і скоїв наїзд на потерпілого ОСОБА_12 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді: крововиливів у м`які покрови голови забою головного мозку з вогнищевими крововиливами обох лобних долей, після травматичного субарахноїдального крововиливу (САК), від яких, не приходячи до свідомості, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у реанімаційному відділенні Полтавської обласної клінічної лікарні ім. проф. М.В. Скліфасовського.
Причиною дорожньо-транспортної пригоди та наслідків, що настали, згідно висновків судових автотехнічних експертиз № 377 від 8 серпня 2017 року, № 664 від 28 грудня 2017 року та № 1285 від 15 лютого 2019 року стало порушення п. 12.3 Правил з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно з яким у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Порушення вказаних вимог Правил водієм ОСОБА_7 з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.
ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді, для чого у нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Адвокат ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_10 просить вирок суду відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільний позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 збитки у якості компенсації матеріальної шкоди у розмірі 46 050,64 грн., та 1 360 224 грн. у якості компенсації спричинених моральних страждань.

Вказує, що судом не у повній мірі взято до уваги вимоги ст. 75 КК України і не враховано належним чином ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також обставини злочину, тяжкість наслідків та думку потерпілих.

Судом залишено поза увагою, що ОСОБА_13 вчинив тяжкий злочин, який спричинив смерть, його ставлення до злочину, а також те, що потерпілі просили суд суворо покарати обвинуваченого.

Заперечує наявність обставин, що пом`якшують покарання сприяння розкриттю злочину, щире каяття, посилаючись, що обвинувачений попри написану ним розписку, продав автомобіль, а також позбувся всього майна, яке було у нього у власності, фактично не розкаявся у вчиненому, про що свідчать його пояснення в суді, відповідно до яких він перекладає вину на потерпілого ОСОБА_12 , не вибачився за скоєне.

Крім того, обвинувачений відшкодував лише 1 000 грн., коли ОСОБА_12 протягом 30 днів перебував у реанімаційному відділенні без свідомості та потребував ліків щоденно в розмірі 1 000 грн.

Вважає, що суд безпідставно залишив цивільний позов без розгляду.

Потерпіла ОСОБА_9 просить вирок суду відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ЗУ «Про амністію в 2016 році», залишення без розгляду цивільних позовів скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити максимально можливе покарання за ч. 2 ст. 286 КК України.

Вказує, що ОСОБА_7 жодним чином не сприяв розкриттю злочину, а навпаки тривалий час не брав участі у слідчих діях, що потягло за собою затягування досудового розслідування, змінив місце проживання. З метою уникнення матеріальної відповідальності продав автомобіль та позбувся всього майна, яке було у нього у власності.

Вважає, що положення ЗУ «Про амністію в 2016 році» не можуть бути застосовані до ОСОБА_7 , оскільки він не був притягнутий до кримінальної відповідальності і засуджений до 07.12.2017.

Окрім цього посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_7 не був позбавлений батьківських прав по відношенню до своєї неповнолітньої дитини, яка була у нього на день вчинення кримінального правопорушення.

При вирішенні цивільного позову судом не враховано тяжкість наслідків злочину, те, що обвинувачений позбавив людину життя, а їй з донькою завдано значних моральних страждань.

При цьому, залишаючи цивільний позов без розгляду, районний суд не зазначив переконливих аргументів на підтвердження того, що ОСОБА_7 завдав їй та її донці та матері чоловіка ОСОБА_10 моральну шкоду внаслідок смерті ОСОБА_12 саме у розмірі, який може бути виплачений страховою компанією. Тому і визначив ОСОБА_7 неналежним відповідачем по поданому нею та ОСОБА_10 позовам.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також їх представник ОСОБА_11 апеляційні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, наведених у апеляційних скаргах.

Прокурор в суді апеляційної інстанції вважав, що вирок суду необхідно змінити, виключивши із резолютивної частини посилання суду на звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладення обов`язків згідно ст. 76 КК України як зайво застосованих судом, оскільки обвинувачений підпадає під дію Закону України «Про амністію в 2016 році» та підлягає звільненню від відбування як основного так і додаткового покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечили проти доводів апеляційних скарг потерпілої та представника потерпілої та підтримали думку прокурора.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , не у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи та наразі учасниками судового розгляду не оспорюється.
Судове рішення представником потерпілої адвокатом ОСОБА_11 оскаржується в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, яке на її думку є безпідставним. Мотиви, з яких представник просить вирок суду скасувати - це неврахування судом належним чином тяжкості вчиненого злочину наслідком якого є смерть людини, заперечує наявність пом`якшуючої обставини щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачений не відшкодовує спричинену матеріальну та моральну шкоду, приховав своє майно, за рахунок якого можна було б провести вказане відшкодування.
Потерпіла ОСОБА_9 посилаючись на те, що матеріали кримінального провадження не містять відомості про не позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 щодо його неповнолітніх дітей, а також закінчення з дня опублікування Закону України «Про амністію в 2016 році» тримісячного строку на час ухвалення вироку щодо обвинуваченого, вважає безпідставним застосування щодо ОСОБА_7 вказаного закону та звільнення його від відбування основного та додаткового покарання.
Обоє апелянтів оспорюють рішення суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, вважають його незаконним.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, яке призначено із врахуванням тяжкості вчиненого ним злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого. Так судом враховано, що обвинувачений вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, частково відшкодував завдану шкоду, враховано його поведінку до та після вчинення злочину, яку суд розцінив як дієве каяття, а також віктимну поведінку потерпілого. При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_7 в межах санкції статті особливої частини, яка не є мінімальною.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом видом та розміром призначеного покарання, оскільки саме таке покарання слугуватиме меті покарання, виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до ст. 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Згідно п. «в» ст.1 ЗУ «Про амністію в 2016 році» визначено наступне «Звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами».

Статтею 12 КК України злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 і відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 286 КК України, віднесений до тяжкого злочину вчиненого з необережності.

Відповідно до наявної в матеріалах кримінального провадження копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 обвинувачений ОСОБА_7 на день вчинення злочину має неповнолітню доньку ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно наданої до суду апеляційної інстанції довідки виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області №104 від 25.06.2020 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований в АДРЕСА_2 є батьком ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 і станом на 25.06.2020 батьківських прав не позбавлений.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції в частині застосування до ОСОБА_7 закону України «Про амністію в 2016 році» правильним.

Доводи потерпілої ОСОБА_9 про неможливість застосування до обвинуваченого вимог вказаного Закону через закінчення тримісячного строку на застосування вказаного закону, є неспроможними, оскільки суперечать ст. 86 КК України, відповідно до якої закон про амністію застосовується до особи, вирок щодо якої не набрав законної сили. Також слід зазначити, що на спростування доводів потерпілої, ОСОБА_7 надав до суду апеляційної інстанції довідку виконавчого комітету про не позбавлення його батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей на день перегляду оскаржуваного вироку суду.

Водночас міркування прокурора про недоцільність вказівки у вироку суду на звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України та покладення обов`язків згідно ст. 76 КК України колегія суддів вважає слушними.

Так, чинним кримінальним законом не передбачено можливості подвійного звільнення особи від відбування призначеного за вироком суду покарання із одночасним застосуванням різних підстав та умов для такого звільнення, так як таке рішення в подальшому призведе до реальних суперечностей під час його виконання.

Оскільки звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, передбачене ст. 75 КК України, є менш сприятливим для обвинуваченого порівняно із безумовним звільнення від відбування основного та додаткового покарання, що застосовується згідно акту амністії посилання суду першої інстанції у вироку на застосування до ОСОБА_7 положень ст.ст. 75, 76 КК України слід виключити як зайво застосовані.

Враховуючи наведене, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині звільнення від відбування покарання підлягає зміні.

Відповідно до ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд в залежності від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому. Згідно частини 3 вказаної статті у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першої статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Згідно з ч. 1 ст .326 КПК України якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду.

Інших підстав для залишення цивільних позовів потерпілих (цивільних позивачів) без розгляду чинним кримінально-процесуальним законом не передбачено.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 заявили цивільні позови. Згідно журналів судового засідання обидві потерпілі були присутні в залі судового засідання протягом судового слідства. Судом першої інстанції щодо ОСОБА_7 ухвалено обвинувальний вирок.

Всупереч вимогам ст.ст. 129, 326 КПК України суд першої інстанції ухвалив рішення про залишення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без розгляду.

Колегія суддів вважає такі порушення КПК істотними, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення в частині вирішення цивільних позовів.

Оскільки суд першої інстанції по суті позовних вимог рішення не приймав, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити своє рішення, а тому вирок в частині вирішення цивільних позовів підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та представника в інтересах потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині звільнення від призначеного покарання змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладення обов`язків згідно ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 31 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині залишення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без розгляду скасувати та призначити в цій частині новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4