Справа № 473/2513/13-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Арбузинського районного суду Миколаївської області клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження № 0000150, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 січня 2013 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, п.п.6,12 ч.2 ст. 115 та ч.4 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

На розгляді Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває вказане кримінальне провадження.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою строком на 60 днів.

Звернення умотивоване тим, що ОСОБА_6 обгрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, п.п.6,12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України і одночасно є наявними ризики, із числа регламентованих ст. 177 КПК України, як то, він може переховуватись від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, на моменти їх вчинення мав не зняту і непогашену судимість, а також переховувався на території іншої області.

Крім того, існує ризик незаконного впливу ОСОБА_6 на потерпілих і свідків, які наразі судом не допитані, а також ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення, про що свідчить його попередня поведінка.

Одночасно, як вказує прокурор, інші більш м`які запобіжні заходи нездатні гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Позиції інших учасників провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив проти задоволення внесеного прокурором клопотання, вказував на те, що воно вручене йому із порушенням норм КПК України, тобто, пізніше, аніж за 5 днів до дня його розгляду.

До того ж, наразі є порушеними розумні строки тримання його під вартою, у той час, як прокурор не надав доказів його винуватості.

Обвинувачений, крім цього, вказував на наявність у нього хвороби, яка потребує кваліфікованого лікування, а тому перебування в установі попереднього ув`язнення погіршує стан його здоров`я.

Захисник, у свою чергу, вказував на те, що ризики, визначені слідчим суддею, на даний час відпали, до того ж, тримання обвинуваченого під вартою не є спів мірним заходом, так як він має сталі соціальні зв`язки, сім`ю, до складу якої входить неповнолітня дитина.

Мотиви, із яких виходив суд при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався у ракурсі установлених обставин із даного питання

Суд, перевіривши доводи і обґрунтованість внесеного прокурором клопотання, обговоривши доцільність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження на даний час, як тримання під вартою, обговоривши можливість/неможливість заміни запобіжного заходу на більш м`який, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, керуючись законом, за своїм внутрішнім переконанням, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, і сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, зробив такі висновки.

За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За правилом, що встановлене абзацом другим частини третьої статті 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу і за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч.3 ст. 331 КПК України).

Також, суд бере до уваги, що згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

А підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ч.2 ст. 177 КПК України).

Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що визначені п. 1 - 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу підозрюваного і ті,що визначені у п. 1- п. 12 частини 1 вказаної статті.

У даному в випадку суд установив, що прокурор висунув ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, п.п.6,12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України.

При цьому, на час розгляду порушеного прокурором питання про обвинуваченого встановлено такі відомості: зокрема, він одружений, має двох дітей, зареєстроване місце проживання, не працює, працездатний, має порушений загальний стан здоров`я, хворіє на хронічний стеатогепатит з мінімальною активністю і явищами фіброзу, хронічний панкреатит та хронічний гастродуоденіт та остеохондроз шийно грудного відділу хребта з полірадикулярним корінцевим синдромом. 17 березня 2012 року звільнився з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання.

А тому, суд, аналізуючи питання наявності обставин визначених ст. 132, ст. 177, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України, виходив із такого.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Тож, є реальною обставина, визначена п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК, так як ОСОБА_6 вже висунуте обвинувачення, тому не може йти мова щодо питання слушності самої підозри, так як, власне, саме обвинувачення висувається лише у разі її обґрунтованості.

Також, суд сприймає, як переконливі та такі, що заслуговують на увагу, доводи сторони обвинувачення в частині аргументації ризиків, передбачених ст. 177 КПК України у цьому провадженні, адже враховуючи позицію ЄСПЛ в частині того, що наявність певного ризику/ризиків, зокрема ризику втечі, має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови), Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)) і вважає, у даному конкретному випадку, вказані ризики обґрунтованими, оскільки вони належним чином умотивовані прокурором, зокрема, вони є дійсними у тому числі й у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Вказані стороною обвинувачення ризики, як то, можливість переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та вливати на свідків, принаймні, на даному етапі судового провадження є дійсними, а тому є потреба у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Зокрема, на користь ризику переховуватись від суду свідчить санкція статті кримінального закону, яка загрожує обвинуваченому у разі, якщо він буде визнаний винним у встановленому законом порядку у висунутому йому обвинуваченні.

Можливість незаконно впливати на свідків та потерпілих також є реальною, позаяк, до останніх не застосовувались заходи, передбачені законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві».

А тому, виходячи із тяжкості покарання, існує висока ймовірність впливу на свідків з метою зміни їх показань в суді.

Щодо можливості ОСОБА_6 учинити інші кримінальні правопорушення, то на реальність цього ризику вказує той факт, що на момент вчинення інкримінованих йому злочинів, він мав не зняту і не погашену судимість за вчинення корисливого злочину.

Як наслідок, є дійсними ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Поряд з цим, суд, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі й визначені п.п. 1-12 ч. 1 ст. 178 КПК України, вважає, що вони у своїй сукупності, зокрема, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у інкримінованому правопорушенні, вік та стан здоров`я; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців; репутацію; майновий стан; а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини, вказують на те, що обставини передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України є дійсними, в цей період, що, у світлі норм кримінального процесуального закону України, свідчить про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Дані ж визначені п.п. 1-3 ч. 3 ст. 132 КПК України є дійсними так, як було встановлено наявність передумов регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 194 того ж Кодексу, а тому суд вважає на даний час недостатньою дію більш м`яких запобіжних заходів.

У цьому контексті суд зробив висновок, що для застосування запобіжного заходу у вигляді особистої поруки відсутні передумови, оскільки жодна особа не висловила бажання поручитись за обвинуваченого, а особисте зобов`язання не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Так само, як і домашній арешт, оскільки за умови дійсності установлених ризиків такий запобіжний захід не є достатнім на даному етапі судового провадження.

Водночас, суд не визначає заставу відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України, оскільки обвинуваченому інкриміновано вчинення злочинів із застосуванням насильства.

Тож, такого роду обмеження права обвинуваченого на свободу, як тримання під вартою, знову ж таки, на даному етапі, не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

У той же час, доводи сторони захисту, як то, невизначеність статусу ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні, ураховані судом, однак розцінюються ним як такі, що не грунтуються на законі.

При цьому, сам по собі факт невизнання ним вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не є підставою для незастосування заходів забезпечення кримінального провадження, як то, запобіжних заходів.

Стосовно доводів обвинуваченого про неможливість утримуватись в умовах установи попереднього ув`язнення, то суд вказує на таке.

Зокрема, обвинувачений не позбавлений можливості отримувати належне лікування в умовах утримання в місцях попереднього ув`язнення.

Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього в СІЗО створюється медична частина, яка є її структурним підрозділом.

Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально профілактичної допомоги засудженим і ув`язненим.

У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або алучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що ОСОБА_6 не може отримувати належне лікування в умовах утримання в СІЗО, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку, тобто, не може фактично утримуватись в умовах установи попереднього ув`язнення.

Тому, у світлі викладеного, суд, дослідивши надані сторонами докази у порядку ст. 94 КПК України, з огляду на встановленість факту наявності у провадженні обставин визначених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України, вважає, що клопотання прокурора підлягає до задоволення, як обґрунтоване.

Водночас, будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що тримання під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом, на даному етапі, не встановлено і стороною захисту беззаперечно не доведено.

З огляду на це, суд вважає за доцільне, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів та оцінених в сукупності з усіма обставини, у тому числі й визначеними ст.ст. 177, 178, 183, 199, 331 КПК України, продовжити строк утримання ОСОБА_6 під вартою у межах 60 днів.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 131-132, 176-178, 183, 193-194, 196, 205, 331, 369-372, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Клопотання прокурора - задовольнити.

Строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження № 0000150, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 січня 2013 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, п.п.6,12 ч.2 ст. 115 та ч.4 ст. 187 КК України, продовжити до 20 березня 2020 року включно.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 (семи) днів з моменту її проголошення через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Повний текст ухвали виготовлено і оголошено 23 січня 2020 року о 12 год. 50 хв. в приміщенні Арбузинського районного суду Миколаївської області.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3