КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 09 червня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року,

за участі: адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 , погодженого процесуальним керівником у провадженні прокурором Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0003062 від 12.05.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358, ст. 290 КК України.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою накласти решт на речові докази: автомобіль марки «Ніссан», моделі «Блюберд», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , а також на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , у вигляді заборони користування та розпорядження будь-кому і будь-яким чином зазначеним вище майном, із визначенням місця зберігання речового доказу - автомобіля марки автомобіль марки «Ніссан», моделі «Блюберд», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 на території ВП №2 Оболонського УП ГУ НП у м. Києві, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Прирічна, 27-Д.
Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.
Зазначає, що стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні вжито необхідні заходи з метою виявлення даного транспортного засобу та свідоцтва про його реєстрацію, з метою збереження речових доказів.
На думку апелянта, незастосування арешту майна може призвести до його втрати, приховування, пошкодження, зіпсування, зникнення, перетворення, відчуження або настануть інші наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.
В судове засідання прокурор не з`явився, 09 червня 2020 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без її участі, а тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів удового провадження, Оболонським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 12 травня 2020 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 003062, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ст. 290 КПК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 12 травня 2020 року приблизно о 02 год. 12 хв. за адресою: м. Київ, вул. Дніпроводська, 1, КП "Водогон", працівниками ДПП зупинено автомобіль під керуванням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час перевірки якого виникла підозра на підробку або заміну ідентифікаційного номера транспортного засобу.
Того ж дня, під час огляду місця події, слідчим виявлено та вилучено транспортний засіб марки «Ніссан» моделі «Блюберд», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_4 , а також на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_5 , які постановою слідчого від 12 травня 2020 року визнано речовими доказами в кримінальному провадженні № 0003062, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ст. 290 КК України.

13 травня 2020 року слідчий СВ Оболонського УП ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_7 , за погодженням прокурора Київської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_5 , звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на зазначене майно.
Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, внесеного в межах кримінального провадження № 003062, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав доводи прокурора ОСОБА_5 , пояснення адвоката ОСОБА_6 , володільця майна ОСОБА_9 , дослідив матеріали, додані до клопотання, та прийшов до висновку про відсутність на вилученому майні будь-яких ознак та слідів злочину, а відтак воно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в трав числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів, пославшись на те, що постановою таке майно визнано речовим доказам.

Однак, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався слідчий.

Доводи слідчого про відповідність вилученого майна, критеріям передбаченим ст. 98 КПК України, - не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів. Слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям зазначеної статті, при цьому його висновки не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

З наявної в матеріалах провадження постанови слідчого СВ Оболонського УП ГК НП у м. Києві ОСОБА_7 від 12 травня 2020 року незрозуміло, яке доказове значення має вилучене майно у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ст. 290 КПК України.
Згідно з вимогами ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Разом з тим, за положенням ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи зазначене, а також те, що в матеріалах, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що майно, яке вилучене під час огляду місця події 12 травня 2020 року за адресою: м. Київ, вул. Дніпроводська, 1, КП "Водогон", набуто кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення, то існування правової підстави для арешту вказаного майна з метою забезпечення збереження речових доказів взагалі спростовується та свідчить про формальність постанови слідчого рпро визнання зазначеного майна речовими доказами.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання органу досудового розслідування з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Окрім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції адвокатом ОСОБА_6 надано копію висновку експертного дослідження від 27 травня 2020 року № 10/3246/4798, відповідно до якого, номер кузова НОМЕР_4 , номер двигуна НОМЕР_6 транспотрного засобу «Ніссан» моделі «Блюберд», - незмінено. Вказаний транспортний засіб на законних правах належить ОСОБА_9 , що підтверджується копію акту огляду ТЗ та реєстраційних документів від 27 травня 2020 року.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 , погодженого процесуальним керівником у провадженні прокурором Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0003062 від 12.05.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358, ст. 290 КК України, - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11сс/824/2886/2020 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_10
Категорія ст.170 КПК Доповідач ОСОБА_1