Житомирський апеляційний суд
Категорія ст.539 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року. м.Житомир
Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретарі с.з. ОСОБА_5 , ОСОБА_6
за участі:
прокурора ОСОБА_7
захисника - адвоката ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_9 про звільнення засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання за вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року за ст.ст. 69, 102, 222 ч.1, ст.ст. 19 ч.4, 93 пп. «а, г, е, з, ж», ст.ст. 19 ч.4, 17 ч.2, 93 пп. «а, г, е, з», ст.42 КК України (в редакції 1960 року) у зв`язку з відсутністю підстав,

ВСТАНОВИВ:
Вказаною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_9 про звільнення засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання за вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року.

Суд мотивував своє рішення тим, оскільки ОСОБА_9 був визнаний винним у вчинені умисного вбивства іншої людини, у зв`язку з чим нього і було застосовано певний вид покарання, що в даному випадку не є надмірним та шкідливим для особи, враховуючи, що визначена попереднім законодавством України міра покарання у вигляді смертної кари була замінена на більш м`який вид покарання. Тобто, право ОСОБА_9 на життя, свободу, передбачені ст.2 та 5 «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» не були порушені.

Рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, на яке посилається адвокат у своєму клопотанні, лише встановлює обов`язок держави вжити заходи загального характеру (реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, щоб гарантувати їм можливість перегляду доцільності подальшого тривалого ув`язнення).

Крім того, судом зазначено, що на даний час відсутні законодавчо встановлені підстави та механізм для застосування звільнення від покарання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2020 року як незаконну та задовольнити клопотання захисника - адвоката ОСОБА_10 про звільнення його від відбування покарання за вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення, обмежившись відбутими 25 роками та 3 місяцями покарання.

У клопотанні захисника, уточненому в суді першої інстанції, ставиться питання про звільнення засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання відповідно до вимог ст.74 КК України з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» а також Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993р., оскільки ОСОБА_9 є громадянином Російської Федерації, тому до нього можливо застосувати ст.76 цієї Конвенції, врахувавши при цьому норми ч.5 ст.79 КК РФ, яка передбачає умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання осіб засуджених до довічного позбавлення волі.

Апеляційна скарга ОСОБА_9 розглядається за відсутності апелянта, оскільки останній в своїй скарзі не ставив питання про розгляд справи за його участю.

Заслухавши доповідача, захисника адвоката ОСОБА_8 , який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_9 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 засуджений вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року за ст.ст. 69, 102, ч.1 ст.222 , ст. 19 ч.4, ст.93 пп. «а, г, е, з, ж», ст. 19 ч.4, ст.17 ч.2, ст.93 пп. «а, г, е, з», ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу, з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 08.06.1999 року вирок Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року щодо ОСОБА_9 відповідно до вимог Закону України від 22.02.2000 року в частині призначеного покарання, змінено, замінено визначене йому основне покарання смертну кару на довічне позбавлення волі.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема статтями 81, 82, 85, 87 КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання; заміни не відбутої частини покарання більш м`яким; звільнення від відбування покарання на підставі закону про амністію та помилування.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Що стосується рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», на яке посилається адвокат у клопотанні та апелянт у апеляційній скарзі, то у цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Більш того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Відповідно до ст.76 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року (Мінська Конвенція), на яку посилається адвокат у своєму клопотанні, Конвенція надає право кожній з Договірних Сторін при розслідуванні злочинів і розгляді кримінальних справ судами враховувати передбачені законодавством Договірних Сторін пом`якшуючі й обтяжуючі відповідальність обставини незалежно від того, на території якої Договірної Сторони вони виникли.

Вказана стаття Мінської Конвенції не може бути застосована в даному випадку, оскільки не є імперативною нормою, яка передбачає обов`язок України застосувати до засудженого ОСОБА_9 як громадянина Росії ч.5 ст.79 КК РФ про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі на стадії виконання судового рішення, а вона вказує про врахування пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, передбачених законодавством Договірних сторін у випадках саме досудового слідства (розслідування злочинів) та розгляді судових справ, де встановлюватиметься відповідальність обвинуваченої особи.

Відповідно до ч.3 ст.3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.6 КК України особи, які вчинили злочини на території України, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом.

Розслідування злочинів вчинених ОСОБА_9 , розгляд кримінальної справи щодо нього закінчено, останній засуджений вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року за вчинення злочинів на території України.

Оскільки на даний час відсутні законодавчо встановлені підстави для застосування звільнення від покарання щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, механізм застосування, апеляційна скарга засудженого ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

З урахуванням вищенаведеного апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції законна та обґрунтована і підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційна скарга засудженого ОСОБА_9 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_9 про звільнення засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання за вироком Верховного Суду Автономної Республіки Крим від 10.02.1997 року за ст.ст. 69, 102, 222 ч.1, ст.ст. 19 ч.4, 93 пп. «а, г, е, з, ж», ст.ст. 19 ч.4, 17 ч.2, 93 пп. «а, г, е, з», ст.42 КК України (в редакції 1960 року) - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: