КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
перекладача ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ «Київський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України.

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою під час розгляду в Броварському міськрайонному суді Київської області кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000362 від 15 вересня 2018 року по обвинуваченню ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України, при вирішенні в порядку ст. 331 КПК України питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , було задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 22 грудня 2019 року включно.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_8 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу,в якій просить ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів скасувати та відмовити прокурору, який підтримує державне обвинувачення в суді, в продовженні строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_9 , скасувавши запобіжний захід у виді тримання під вартою та обрати стосовно останнього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що твердження суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, може негативним чином вплинути на дослідження доказів по справі, що нібито останній може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, а також, що звільнення ОСОБА_9 з під варти порушить процесуальні права потерпілих у кримінальному провадженні, на переконання сторони захисту є надуманими, так як ніяких даних, що об`єктивно підтверджують вказані обставини, органи обвинувачення (прокуратура) і суд не навели.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_9 працює, хоча офіційно це не зареєстровано, проживає з сім`єю, має постійне місце проживання, тобто має міцні соціальні зв`язки, а також не врахував, що тяжкість обвинувачення не може слугувати законною і достатньою підставою для продовження такого суворого запобіжного заходу як тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти поданої апеляційної скарги, перевіривши надані матеріали контрольного провадження за № 366/736/19 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_13 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції Україн (є неконституційним), положення ч.2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 суд першої інстанції послався на обґрунтованість пред`явленої останньому підозри, а також на продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких обвинуваченому ОСОБА_9 був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

На переконання колегії суддів, вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 будь-якого іншого запобіжного заходу, зокрема у виді домашнього арешту, як про це ставить питання сторона захисту, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить належної поведінки обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження.

Отже, доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Апеляційні твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_9 працює, хоча офіційно це не зареєстрований, проживає з сім`єю, має постійне місце проживання, тобто має міцні соціальні зв`язки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони в цілому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 .

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

За наведеним, ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України, винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обгрунтованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на 60 днів до 22 грудня 2019 року включно без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: __________________ ____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3