ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2020 року

м. Київ
справа № 185/3493/19

провадження № 51-10111км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_7 про відновлення судового провадження, закриття кримінальної справи та скасування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд у кримінальній справі № 1/259/54-14 за обвинуваченням його за ч. 3 ст. 166 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 366 КК України 2001 року.
Приймаючи таке рішення, місцевий суд виходив із того, що згідно з положеннями ст. 524 КПК України відновленню підлягають лише втрачені матеріали в тому кримінальному провадженні, яке завершилося ухваленням вироку суду, однак у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 вироку не ухвалено.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, а ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах ОСОБА_7 та в його інтересах захисник ОСОБА_5 вважають оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій такими, що постановлені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема, статті 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень. Посилаючись на норми Конституції України, Конвенції з прав людини і основоположних свобод та відповідну практику Європейського суду з прав людини, Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», зазначають, що тривале перебування ОСОБА_7 в статусі підсудного порушує його право на справедливий розгляд та вирішення його справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону, а рішення місцевого суду про відмову у відкритті провадження за його заявою про відновлення судового провадження, закриття кримінальної справи та скасування запобіжного заходу стосовно нього, залишене без змін апеляційним судом, є формальним, оскільки ухвалено без урахування конкретних обставин кримінального провадження. З огляду на наведене, ОСОБА_7 просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_5 просив задовольнити його та ОСОБА_7 касаційні скарги з наведених у них мотивів.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Мотиви Суду
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Статтею 7 КПК України передбачено загальні засади кримінального провадження, до яких, зокрема, належать: верховенство права; законність, рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Доступ до правосуддя є одним із основоположних принципів верховенства права, гарантованим Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 55 , п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 7, ч. 6 ст. 9, ст. 24 КПК України).
Механізм реалізації кримінально-процесуальних гарантій є по суті всією системою кримінально-процесуальних норм, які спрямовують кримінальне провадження на досягнення його завдань. Такими завданнями є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження та застосування належної правової процедури до кожного учасника кримінального провадження.
Згідно зі ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законність як загальна засада кримінального провадження передбачає також, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної урядами держав членів Ради Європи 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року та набула чинності для України 11 вересня 1997 року (далі Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У зазначеній статті закріплено принцип доступу до правосуддя. Таким доступом згідно зі стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Стаття 13 Конвенції встановлює право кожного, чиї права та свободи, визнані у ній, було порушено, на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
У рішенні від 22 грудня 2009 року в справі «Безімянна проти Росії», констатуючи порушення самої суті права заявника на доступ до суду, а отже, порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, ЄСПЛ указав, що заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю в судовому вакуумі без будь-якої вини з її боку.
Щодо періоду розумного строку в контексті кримінального провадження ЄСПЛ встановив, що він розпочинається з моменту вручення індивіду компетентним органом офіційного повідомлення про обвинувачення його у вчиненні кримінального злочину і завершується остаточним вирішенням справи, включаючи апеляцію і касацію; обвинувачений у кримінальному провадженні має право на розгляд його справи з особливою ретельністю, а метою ст. 6 Конвенції щодо кримінальних справ є гарантування того, що особа, яку було обвинувачено у вчиненні злочину, не буде перебувати у стані невизначеності щодо своєї долі надто тривалий час і обов`язок забезпечення проведення судового провадження покладається на суд (рішення у справах «Іванов проти України» від 07 грудня 2006 року, «Вергельський проти України» від 12 березня 2009 року, «Болдирєв проти України» від 20 січня 2011 року).
Як убачається з матеріалів судового провадження, яке є предметом касаційного розгляду, ОСОБА_7 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою, в якій просив вжити заходів із відновлення судового провадження у кримінальній справі № 1/259/54/14 за його обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 166 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 366 КК України 2001 року, яка була порушена 06 жовтня 2008 року Генеральною прокуратурою України стосовно нього та інших осіб, за результатами розгляду справи закрити провадження з реабілітуючих підстав та скасувати запобіжний захід підписку про невиїзд, обрану йому в межах цієї справи 04 листопада 2010 року.
У заяві ОСОБА_7 зазначив, що вищевказана кримінальна справа перебувала у провадженні Куйбишевського районного суду м. Донецька і розглядалася за нормами КПК України 1960 року.
За розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02 вересня 2014 року територіальну підсудність у кримінальних справах/провадженнях, які раніше перебували на розгляді в Куйбишевському районному суду м. Донецька, визначено за Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області.
Однак до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальна справа № 1/259/42/2013 (1/259/54/14) за обвинуваченням ОСОБА_7 та інших

з Куйбишевського районного суду м. Донецька не надходила, у провадженні суду

не перебуває, про що також вказано в оскарженій постанові суду першої інстанції.
З посиланням на лист Генеральної прокуратури України від 10 грудня 2018 року за № 15/5-11162-06 ОСОБА_7 у своїй заяві до суду зазначив, що матеріали кримінальної справи та наглядового провадження у ній залишились на території проведення антитерористичної операції, інші матеріали та документи, на підставі яких відповідно до вимог ч. 3 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» можливо було би вирішити питання про ініціювання подальшого здійснення розгляду судом кримінальної справи та які були б достатніми для ухвалення судового рішення, в органах прокуратури наразі відсутні.
За повідомленням прокуратури Донецької області від 08 лютого 2019 року № 09/1-4-15 наглядове провадження та зазначена кримінальна справа були залишені у Куйбишевському районному суді м. Донецька та у прокуратурі Донецької області. На даний час наглядове провадження у справі в прокуратурі Донецької області відсутнє.
До заяви, поданої до місцевого суду засобами електронного зв`язку, ОСОБА_7 було долучено додатки в електронному вигляді згідно з переліком у кількості 21-ї папки з файлами та ще 20-ти файлів, серед яких постанова про порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_7 , протокол його затримання у порядку, передбаченому ст. 115 КПК України 1960 року, постанови суду про арешт ОСОБА_7 та обрання йому запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, постанова про притягнення його як обвинуваченого, обвинувальний висновок у справі, ряд судових рішень та інші процесуальні документи, листування з судовими та іншими правоохоронними органами.
Як визначено в ч. 3 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 року № 1632VII, справи, розгляд яких не закінчено і які перебувають у провадженні місцевих, апеляційних судів, розташованих в районі проведення антитерористичної операції, в разі неможливості здійснювати правосуддя передаються судам відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності протягом десяти робочих днів з дня прийняття розпорядження головою відповідного вищого спеціалізованого суду.
У разі неможливості передачі матеріалів справи відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності вчинення необхідних процесуальних дій щодо прийняття відповідного судового рішення здійснюється за документами і матеріалами, наданими учасниками судового процесу.
Проте, усупереч вищенаведеним вимогам закону, Павлоградский міськрайонний суд Дніпропетровської області по суті заяву ОСОБА_7 не розглянув, при цьому навіть не роздрукував, не долучив до матеріалів судового провадження та, відповідно, не дослідив і не дав оцінки відомостям, викладеним у додатках до заяви, та замість вчинення необхідних процесуальних дій, які були би спрямовані на встановлення фактичних обставин справи та ухвалення в залежності від них відповідного процесуального рішення, формально відмовив у відкритті провадження за заявою ОСОБА_7 на підставі положень статей 524, 528 КПК України 2012 року, пославшись на відсутність у справі ухваленого вироку суду, яким би завершився її розгляд, як необхідної умови для відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження. Водночас, констатувавши, що розгляд кримінальної справи стосовно ОСОБА_7 відбувався в порядку, передбаченому КПК України 1960 року, місцевий суд в оскарженій постанові зазначив, що його положеннями взагалі не передбачено процедури поновлення втрачених матеріалів справи. З такими аргументами суду першої інстанції погодився і апеляційний суд, який залишив його рішення без змін.
Однак, на думку колегії суддів, у цьому провадженні судами не було обрано і застосовано належну правову процедуру, чим фактично позбавлено заявника ефективного засобу юридичного захисту та можливості виправити стан правової невизначеності, в якому він перебуває протягом довготривалого часу.
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій істотно порушено кримінальний процесуальний закон.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПКУкраїни, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення у цьому кримінальному провадженні підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, за результатами якого, врахувавши вищенаведене, суду належить прийняти законне та обґрунтоване рішення.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити у повному обсязі, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня 2019 року скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3