Справа № 161/1695/20 Провадження №11-сс/802/96/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
слідчого ОСОБА_7 ,
представника володільця
майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2020 року (ЄРДР №0000409),

В С Т А Н О В И В
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.02.2020 задоволено частково клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань головного управління ДФС у Волинській області ОСОБА_10 , накладено арешт на майно - автомобіль марки «Фольксваген Каравелла», д.н.з. НОМЕР_1 , вилучений під час огляду місця події 01 лютого 2020 року, який належить ОСОБА_9 з позбавленням права відчуження та розпорядження.
Слідчий суддя своє рішення мотивував тим, що стороною кримінального провадження доведено наявність підстав для накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки є достатньо-ґрунтовні підстави вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 КПК України, а тому його арешт необхідний з метою збереження речових доказів, та буде достатнім заходом забезпечення кримінального провадження та надасть змогу забезпечити подальше виконання вироку.
В апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_9 , адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на тимчасово вилучене у ОСОБА_9 майно. Стверджує, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою. Вважає, що має місце безпідставне вилучення транспортного засобу, оскільки не доведено підстави його вилучення.
Посилається, що стороною обвинувачення не доведено мети та необхідності накладення арешту на майно, оскільки не обґрунтовується наявність ризиків можливого приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження зі сторони володільця, а слідчим суддею не було взято до уваги цих обставин, адже про наявність ризиків в ухвалі слідчого судді не йдеться.
Прокурор у кримінальному провадженні оскаржує ухвалу в частині не накладення слідчим суддею заборони використання транспортного засобу, на який ним накладено арешт.
Посилається, що даний транспортний засіб постановою слідчого від 03 лютого 2020 року визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, є знаряддям вчинення злочину, а надання можливості його використовувати не зможе в повній мірі виконати завдання кримінального провадження, визначеного ст. 2 КПК України.
Поряд з цим, наводить у своїй апеляційній скарзі, що ОСОБА_9 вже був засуджений вироком Володимир-Волинського міського суду від 24 жовтня 2016 року за вчинення аналогічного злочину, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України, як обставину, яка вказує, що останній, користуючись відповідним автомобілем, надалі буде продовжувати злочинну діяльність.
Вважає, що часткове задоволення клопотання слідчого слідчим суддею носить формальний характер, оскільки позбавить в подальшому можливості застосування спеціальної конфіскації відповідно до ч.1 ст. 96-2 КК України.
Прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати, прийняти нову ухвалу, якою повністю задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на належний ОСОБА_9 транспортний засіб автомобіль марки «Фольксваген Каравелла», д.н.з. НОМЕР_1 .
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та основні доводи апеляційних скарг, представника власника тимчасово вилученого майна адвоката ОСОБА_8 , який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити, щодо задоволення скарги прокурора заперечував, думку прокурора і слідчого, які підтримали апеляційну скаргу прокурора, вважали, що в задоволенні скарги сторони захисту слід відмовити, дослідивши матеріали провадження за доводами апеляційних скарг, суд доходить наступного висновку.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч.2 ст.170 цього Кодексу арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Так, з матеріалів справи слідує, що в ході проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000409, з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України встановлюється причетність кола осіб до вчинення зазначеного кримінального правопорушення.
Матеріалами клопотання стверджується, що 01 лютого 2020 року о 19:10 год. на автодорозі між селами Вишнів та Радехів Любомльського району Волинської області був зупинений автомобіль марки «Фольксваген Каравелла», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 , в якому останній перевозив тютюнові вироби без маркування відповідними марками встановленого зразка, тобто товари, які можуть бути предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України. Даний транспортний засіб, відповідно до протоколу огляду від 01 лютого 2020 року було поміщено на спецмайданчик Любомльського ВП ГУНП у Волинській області.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131, 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вказане у клопотанні тимчасово вилучене майно автомобіль марки «Фольксваген Каравелла», д.н.з. НОМЕР_1 , який 03 лютого 2020 року визнаний у встановленому законом порядку речовим доказом у кримінальному провадженні, та знаряддям вчинення відповідного злочину.
На переконання апеляційного суду, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права та свободи власника майна з потребами кримінального провадження.
Апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді про часткове задоволення клопотання слідчого, виходячи з того, що ст.100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст.170-174 КПК України, та згідно з ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч.1 ст.98 КПК України.
Тому, з огляду на положення ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Відтак, доводи апеляційної скарги захисника щодо безпідставності задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно та необхідності відмови в накладенні арешту є надуманими, оскільки вони не спростовують висновків слідчого судді щодо обґрунтованості заявленого слідчим заходу забезпечення кримінального провадження.

Посилання, які наведені стороною захисту щодо відсутності ризиків можливого приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження даного майна не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що слідчим суддею прийнято безпідставне рішення про задоволення клопотання слідчого частково, апеляційний суд вважає ухвалу слідчого судді в цій частині обґрунтованою, оскільки згідно з ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна та зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що накладення арешту на автомобіль шляхом позбавлення власника майна права на відчуження та розпорядження цим майном в найбільшій мірі відповідає потребам досудового розслідування та є найменш обтяжливим для власника арештованого майна.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, у справі не вбачається.
Ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, апеляційний суд не знаходить.
На підставі викладеного, керуючись статтями 405, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2020 року про накладення арешту на майно з позбавленням права відчуження і розпорядження без змін.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді