У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001051, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2019 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 187 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,
обвинувачений ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 146 КК України і призначено покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 1 року позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом повного складання покарань, остаточно ОСОБА_5 призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради, витрати на лікування потерпілого ОСОБА_8 в сумі 477,22 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить пом`якшити призначене йому покарання, або звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

В своїх запереченнях потерпілий ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 посилається на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано обставин, які пом`якшують покарання, зокрема те, що він визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, має тяжкі захворювання туберкульоз, гепатит «С», ниркову недостатність, є таким, що не має судимості, в силу ст. 89 КК України, має постійне місце роботи, за яким позитивно характеризується, має на утриманні двох малолітніх дітей.
Крім того, він не згоден із кваліфікацією його дій за ч. 2 ст. 146 КК України, оскільки вказаного злочину не вчиняв, а матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження його провини у вчиненні даного злочину.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

25.09.2018 р. приблизно о 13.00 год. ОСОБА_5 , спільно з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , яким ОСОБА_5 запропонував, під приводом з`ясування стосунків з потерпілим ОСОБА_8 , поїхати із ним в с. Пересадівка Вітовського району Миколаївської області, які встановлені стороною обвинувачення та мають процесуальний статус свідків у даному кримінальному провадженні, направилися на невстановленому в ході досудового розслідування автомобілі до будинку АДРЕСА_2 , за місцем проживання потерпілого ОСОБА_8 . Знаходячись біля вказаного домоволодіння ОСОБА_5 наніс ОСОБА_8 декілька ударів кулаком в область щелепи, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому суглобного відростку нижньої щелепи зліва зі зміщенням, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий втратив свідомість, а обвинувачений ОСОБА_5 , впевнившись, що його протиправні дії ніким не помічені, застосовуючи фізичну силу, діючи проти волі ОСОБА_8 , завантажив останнього до багажника автомобілю, на якому він та його знайомі приїхали до місця проживання потерпілого ОСОБА_8 , повідомивши ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про необхідність вирішення особистих стосунків із потерпілим. Далі ОСОБА_5 , спільно з вказаними особами перевіз потерпілого ОСОБА_8 за межі с. Пересадівка Вітовського району Миколаївської області, тим самим незаконно позбавив волі ОСОБА_8 . Привізши приблизно о 13.30 годині ОСОБА_8 в поле поблизу с. Пересадівка, ОСОБА_5 продовжив з`ясування із потерпілим особистих стосунків з приводу заборони спілкування ОСОБА_5 із його неповнолітньою донькою, при цьому спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носу зі зміщенням, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та садна обличчя, шиї, гематоми шиї, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я та за ч. 2 ст. 146 КК України, як незаконне позбавлення волі, що супроводжувалось заподіянням йому фізичних страждань.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які, відповідно до ст. 12 КК України, належать до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вчинив злочин, маючи непогашену судимість за інший злочин, за місцем роботи характеризується позитивно, має двох неповнолітніх дітей, які не перебувають на його утриманні.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні вказаних у вироку злочинів за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, аналіз яких наведений у вироку. Дії обвинуваченого кваліфіковані вірно за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я та апелянтом не оскаржується.
З приводу вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України ОСОБА_5 стверджує, що його не вчиняв.
Не зважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України підтверджується дослідженими в судовому засіданні показаннями.
Так, потерпілий ОСОБА_8 показав, що після нанесення ОСОБА_5 йому тілесних ушкоджень, біля його будинку, він втратив свідомість та упав, після чого його погрузили до багажнику автомобілю, який стояв поряд, та відвезли до лісу, де його вигрузили із багажника.
Показання потерпілого ОСОБА_8 підтверджуються і показаннями свідка ОСОБА_12 , який був допитаний в порядку ст. 336 КПК України, з посиланням на те, що він хвилюється за своє життя та здоров`я, у зв`язку із отриманням погроз. Він підтвердив, що за вказівкою обвинуваченого ОСОБА_5 водій автомобілю, на якому вони приїхали, відкрив багажник, після чого ОСОБА_5 та чоловік на ім`я ОСОБА_13 завантажили потерпілого ОСОБА_8 до багажника та відвезли до лісу.
Враховуючи зазначені обставини, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про його непричетність до вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України є безпідставними і спростовуються наведеними показаннями потерпілого та свідка, які є логічними, послідовними та такими, що узгоджуються між собою і у своїй сукупності свідчать про достатність доказів на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні вказаного злочину.

Щодо призначеного ОСОБА_5 покарання, то апеляційний суд вважає його достатньо мотивованим і обґрунтованим.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 вчинив злочини, які відповідно до положень ст. 12 КК України, належать до злочинів середньої тяжкості, хоча за місцем роботи характеризується позитивно, має двох неповнолітніх дітей, але він раніше неодноразово судимий, в тому числі за злочини проти життя та здоров`я.
За наведеного, суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримався вимог ст. ст. 65-67 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, певні дані про особу винного, в тому числі і ті обставини, на які посилається ОСОБА_5 в апеляційній скарзі.
Саме таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчинених злочинів, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання занадто суворим та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, не вбачається.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_5 про необхідність звільнення його від відбування покарання з випробуванням, то апеляційний суд приходить до наступного.
За змістом ст. 75 КК України, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе у випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
З огляду на обставини справи та ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, тобто звільнення останнього від відбування покарання з іспитовим строком, як того просить апелянт, суд апеляційної інстанції не вбачає, а тому, апеляційні вимоги обвинуваченого про його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України задоволенню не підлягають.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, вирок суду є законним і підстав для його зміни, як того просить апелянт, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2019 року відносно ОСОБА_5 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді
_____________________ _______________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3