ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2702/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові, в режимі відеоконференції, судове провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И В:

Цією ухвалою в відмовлено в задоволенні клопотань захисників та обвинувачених про повернення обвинувального акту прокурору та про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Цією ж ухвалою клопотання прокурора про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою задоволено та продовжено обвинуваченим ОСОБА_9 , 1981 року народження, ОСОБА_10 , 1976 року народження, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 15 вересня 2019 року.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою повернути обвинувальний акт прокурору та змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який. В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник послався на те, що копія обвинувального акту була спрямована захиснику поштою, однак реєстр матеріалів досудового розслідування та розписки про отримання не були додані. Крім того обвинувальний акт, який був вручений захиснику та обвинуваченому не був закріплений печаткою. Наголосив, що обвинувальний акт складений сумбурно, непослідовно та не конкретно, а зі змісту обвинувального акту не просліджується причинно-наслідковий зв`язок. Крім того на початку обвинувального акту ОСОБА_9 обвинувачувався за ч.1 ст.306, ч.ч.2, 3 ст.307, ч.3 ст.313 КК України, однак відповідно до фактичних обставин, останній обвинувачується за ч.1 ст.306, ч.ч.2, 3 ст.307, ч.2 ст.309 КК України. Також прокурором на досудовому розслідуванні необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту. Зазначив, що суд при продовженні строку дії запобіжного заходу не прийняв до уваги, що ОСОБА_9 з початку досудового провадження не мав на меті переховуватися від органів поліції або від органів суду, оскільки вину в інкримінованих злочинах визнає частково, готовий співпрацювати з органами досудового розслідування та наполягає на повному та всебічному судовому розгляді з метою встановлення істини по справі.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду в повному обсязі, та ухвалити нову, якою задовольнити клопотання про повернення обвинувального акту прокурору. В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник послався на те, що суд не навів жодного обґрунтування відмови в задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту. Наголосив, що сам обвинувальний акт містить порушення презумпції невинуватості, а також не містить формулювання обвинувачення, а лише викладено зміст підозри та фактичні обставини справи. Зазначив,що в обвинувальному акті не зазначено коли саме виникла попередня змова між обвинуваченими, не вказано яким чином встановлено, що ОСОБА_10 достеменно знав про походження наркотичної речовини та її властивості. Указав, що обвинувальний акт не містить печатки, а тому не є офіційним документом. Крім того зазначив, що суд не повідомив належним чином обвинувачених та захисників про дату і час попереднього судового засідання. Також наголосив, що прокурор жодного клопотання про застосування запобіжного заходу не подавав, копії клопотання обвинуваченому не вручалося в порушення ч.4 ст.176 та ст.174 КПК України, а питання доцільності продовження судом взагалі не розглядалося.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги захисників належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно норм ч.2 ст. 392 КПК України ухвали, постановленні під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першої цієї статті.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотань захисників та обвинувачених про повернення обвинувального акту прокурору та про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

З урахуванням вимог ст.392 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні клопотань захисників та обвинувачених про повернення обвинувального акту прокурору та про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт оскарженню не підлягає, а тому колегія суддів доводи захисників, наведені в їх апеляційних скаргах не перевіряє.

Разом з цим, враховуючи, що Рішенням Конституційного Суду України від №4-р/2019 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, колегія суддів переглядає ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року лише в межах апеляційних скарг захисників та їх доводів щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , крім інших злочинів, також обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме ч.3 ст.307 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до матеріалів провадження, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 неодружені, не працюють, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, що у свою чергу свідчить про можливість переховування обвинувачених від органів правосуддя.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінується ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а саме того, що вони обвинувачуються у вчинені злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інших злочинах проти здоров`я населення, а також кількості епізодів злочинної діяльності, пов`язаної із незаконним виготовленням, зберіганням та збутом наркотичних засобів, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства.
Доводи захисника ОСОБА_8 щодо невручення йому клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки ці вимоги регламентуються нормами ст.184 КПК України, яка стосується порядок розгляду зазначених клопотань під час досудового розслідування, оскільки міститься у главі 18 КПК України, щодо запобіжних заходів та стосується ухвал слідчого судді.
З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

________________ ________________ _______________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4