Провадження № 1-кс/679/208/2019
Справа № 679/257/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2019 року м.Нетішин
В С Т А Н О В И В:
В обґрунтування вказаної скарги ОСОБА_4 зазначив, що оскаржуване ним рішення слідчого про відмову в задоволенні клопотання про визнання його потерпілим, мотивовано тим, що надані покази у кримінальному провадженні №30/3525 у 2010 році свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 досліджувались судом першої інстанції та апеляційної інстанції, де в результаті не виявлено будь-яких розбіжностей. Крім того, дані покази свідків в ході судового розгляду кримінального провадження №30/3525 підтверджувались або спростовувались іншими доказами, в результаті чого і було винесено остаточне рішення, тому вказане рішення слідчим не ставиться під сумнів. Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.384 КК України, є злочином проти правосуддя, а тому заявник не може бути залученим до провадження як потерпілий. Також, скаржник вказує на те, що набрання законної сили вироку суду, яким особу засуджено за вчинення певного злочину, не є беззаперечним фактом правдивості показань свідків, які допитувались в ході досудового розслідування та судового розгляду. Звертає увагу на те, що при прийнятті рішення про відмову у залученні його як потерпілого, не додержано вимоги КПК України, зокрема вказане рішення повинно було оформлено у відповідності до ст.55, ч.3 ст.110, ч.2 ст.220 КПК України.
Вважає, що рішення, прийняте слідчим, з порушенням норм КПК України, а тому воно підлягає скасуванню із зобов`язанням вчинити певну дію.
Вказані вище обставини, на переконання ОСОБА_4 , є підставою для скасування оскаржуваної ним постанови.
В судовому засіданні ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 подану скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Заслухавши пояснення скаржника, його захисника та слідчого, вивчивши скаргу та дослідивши матеріали, які долучені до неї, слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити, виходячи з наступного.
Статтею 24 КПК України визначено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.
Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч.1 ст.303 КПК України.
Частиною 1 ст.303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: 1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування; 2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження; 3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником; 4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження; 5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою; 6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом; 7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником; 8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником; 9-1) рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником; 10) повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником; 11) відмова слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, - стороною захисту, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, її представником.
Відповідно до ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Таким чином, для визнання особи потерпілою не вимагається прийняття окремого процесуального документа. Разом із тим ч. 5 ст. 55 КПК України встановлено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді. Отже, саме правильність застосування слідчим або прокурором цієї норми є предметом перевірки слідчим суддею під час розгляду аналізованої категорії скарг.
Процесуальною підставою прийняття рішення про відмову у визнанні потерпілим відповідно до ст.55 КПК України є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява подана особою, якій не завдано шкоди. При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною статтею мають бути належним чином мотивовані. За умови встановлення того, що зазначені вимоги є недотриманими, слідчі судді приймають рішення про скасування постанов.
Однак, як встановлено слідчим суддею, слідчим СВ Нетішинського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_6 не виносилася вмотивована постанова про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_4 , яка може бути оскаржена слідчому судді.
Відтак, слідчий суддя констатує, що у даному випадку відсутній предмет оскарження в порядку, визначеному ст.303 КПК України.
Разом з тим, слідчий суддя звертає увагу на те, що відповідно до ч.1, 5 ст.40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.
За змістом ч.4 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, що є принципом диспозитивності розгляду.
Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних i кримінальних справ в узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» від 12.01.2017 року, по-різному вирішуються питання формулювання положень резолютивної частини ухвали слідчого судді в разі скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим. В одних випадках слідчі судді постановляють рішення зобов`язати слідчого визнати скаржника потерпілим, а в інших обмежуються рішенням про скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим. Перший з наведених підходів не враховує положень кримінального процесуального законодавства, яке не передбачає прийняття процесуального рішення про визнання потерпілим. Саме тому за умови скасування відповідних постанов слідчим суддям доцільно в резолютивній частині формулювати рішення лише про таке скасування.
Згідно з положень ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути, серед іншого, про скасування рішення слідчого чи прокурора, зобов`язання вчинити певну дію.
Таким чином, з огляду на викладені положення кримінального процесуального закону та роз`яснення, слідчий суддя приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення вимог скарги про зобов`язання визнати ОСОБА_4 потерпілим у кримінальному провадженні.
Що стосується вимог ОСОБА_4 , викладених у його доповненнях до скарги від 19.06.2019 року, слідчий суддя зазначає, що такі в межах розгляду даної скарги до задоволення не підлягають та переліком ст.303 КПК України не визначені.
Згідно з ч.1 ст.303 КПК України рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути оскаржені тільки на досудовому провадженні.
Відповідно до ст.283 КПК України досудове розслідування закінчується винесенням постанови про закриття кримінального провадження.
Тому, оскільки слідчим 11.05.2019 року винесена постанова про закриття кримінального провадження, виходячи із положень ст.307 КПК України, слідчим суддею не може бути прийнято жодного із перерахованих у зазначеній статті рішень.
Виходячи з вищенаведеного та оцінюючи обґрунтованість поданої скарги, приймаючи до уваги, що в скарзі скаржником ставиться питання, що не входить в перелік рішень, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, а також не належить до повноважень слідчого судді передбачених КПК України та те, що слідчим 11.05.2019 року винесена постанова про закриття кримінального провадження, слідчий суддя приходить до переконання, що у задоволенні скарги слід відмовити.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому, що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Водночас, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити скаржнику, що дана ухвала не позбавляє права повторного звернення до слідчого судді або в іншому судовому порядку і не перешкоджає захисту прав особи, яка подала скаргу, в порядку, передбаченому КПК України.
Частиною 3 ст.307 КПК України передбачено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.
Керуючись ст.ст.303, 304, 306, 307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя -
П О С Т А Н О В И В:
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1