Провадження №1-кп/127/917/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості про який внесено до ЄРДР 18.05.2019 р. за № 0001104:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Сокиринці Вінницького району Вінницької області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

13.11.2001 р. Вінницьким районним судом Вінницької області за частиною третьою статті 185, з урахуванням частини четвертої статті 70 Кримінального кодексу України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі; 26.04.2005 р. звільнений за відбуттям строку покарання;

19.08.2008 р. Замостянським районним судом м. Вінниці за частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України до покарання у виді 4 років позбавлення волі; 26.04.2011 р. звільнений умовно-достроково з невідбутим строком 1 рік 2 місяці 17 днів;

28.02.2013 р. Вінницьким районним судом Вінницької області за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі; 09.09.2015 р. звільнений умовно-достроково з невідбутим строком 3 місяці 12 днів,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , близько 10.45 год. 17.05.2019 р., перебуваючи неподалік від входу до «Залізничного вокзалу», що знаходиться за адресою: Площа Привокзальна, 1 в місті Вінниці, помітив раніше незнайомого йому чоловіка - ОСОБА_6 , поряд з яким знаходився велосипед з написом «California», належний ОСОБА_7 , та який перебував у тимчасовому користуванні ОСОБА_6 . Після нетривалої розмови з ОСОБА_6 у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою.

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , діючи умисно, з корисливих спонукань, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою ОСОБА_6 , попросив у останнього зазначений велосипед, щоб проїхатись і повернутись назад, при цьому ОСОБА_5 заздалегідь не мав наміру повертати даний велосипед. В подальшому, ОСОБА_5 17.05.2019 р. близько 11.00 год. сів на вказаний велосипед та поїхав у невідомому напрямку, таким чином заволодівши чужим майном.

Вартість велосипеду з написом «California», діаметром коліс 26, розміром рами 16, швидкістю 21, без амортизації, чорно - фіолетового кольору становила 2029,50 гривень.

Після вчиненого ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядившись на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 2029,50 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні визнав винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17.05.2019 р., відповідно до якого ОСОБА_6 повідомляє про викладення у нього велосипеду, який належить ОСОБА_7 ;

-висновку судово-товарознавчої експертизи № 3852/19-21 від 04.06.2019 р. відповідно до якого ринкова вартість велосипеду з написом «California», діаметром коліс 26, розміром рами 16, швидкістю 21, без амортизації, чорно - фіолетового кольору, станом на момент вчинення злочину, а саме: 17.05.2019 р. складала 2029,50 грн.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт заволодіння ОСОБА_5 майном потерпілого ОСОБА_7 шляхом зловживання довірою ОСОБА_6 . Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні даної обставини не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує роз`яснення, надані в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими відповідно до статті 190 Кримінального кодексу України (далі КК) шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

У постанові від 27.02.2018 р. (справа № 541/440/15-к) Верховний Суд роз`яснив, що шахрайство - це форма заволодіння майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. При цьому шахрайство - це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.

Шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм. Це означає, що шахрайство передбачає такий перехід певного предмета у володіння винного, який дозволяє йому реально здійснити хоча б первісне розпорядження. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення шахрайства.

Верховний Суд України у постанові від 24.11.2016 р. (справа № 5-250кс(15)16) висловив правову позицію, що згідно з судовою практикою особливістю шахрайства вважається те, що особа, яку зазвичай позначають як потерпілого (це власник або особа, якій ввірене чи під охороною якої перебуває майно) і воля якої сфальсифікована обманом чи зловживанням довірою, бере безпосередню участь у передачі майна чи права на нього. Для кваліфікації скоєного як шахрайства не має значення рівень витонченості обману, ступінь обачності або, навпаки, легковажності потерпілого. Важливо лише, щоб у конкретній ситуації потерпілий не усвідомлював факту застосування щодо нього обману (зловживання довірою), щоб обманні дії винного були ефективними в аспекті успішного заволодіння чужим майном (правом на нього). Обов`язковою ознакою шахрайства визнається вже згадувана добровільність передачі майна чи права на нього; щоправда, така добровільність має умовний (уявний) характер, адже насправді дії зазначених осіб щодо передачі майна чи права на нього зумовлені тим, що вони введені в оману. Між діянням винного і помилкою потерпілої особи, яка передає майно, повинен бути причинний зв`язок.

До суб`єктів обману при вчиненні шахрайства належать не лише власники, а й інші особи, уповноважені на вчинення юридично значущих дій стосовно майна. Введення таких осіб в оману дає підстави говорити про опосередковане вчинення шахрайства. Оскільки стаття 190 КК не вимагає, щоб особа, яка вводиться в оману при вчиненні шахрайства, і потерпілий від цього злочину (тобто той, кому заподіюється майнова шкода) збігались.

Відповідно до встановлених судом обставин, обвинувачений ОСОБА_5 заволодів велосипедом, який належить потерпілому ОСОБА_7 шляхом зловживання довірою ОСОБА_6 , в якого даний велосипед перебував у тимчасовому користуванні. Після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд, продавши його.

Згідно з приміткою 1 до статті 185 КК зазначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Згідно з наданими суду матеріалами кримінального провадження ОСОБА_5 раніше неодноразово був судимий за вчинення умисних злочинів проти власності. Востаннє ОСОБА_5 був засуджений 28.02.2013 р. Вінницьким районним судом Вінницької області за частиною третьою статті 185 КК до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі та 09.09.2015 р. був умовно-достроково звільнений від відбування покарання з невідбутою частиною покарання 3 місяці 12 днів.

Згідно з частиною першою статті 32 КК повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Зі змісту частини першої статті 88 КК випливає, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що с удимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з приписами пункту 8 частини першої статті 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину. Частиною третьою статті 90 КК регламентовано, що якщо особу було достроково звільнено від відбування покарання, то строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення її від відбування покарання (основного чи додаткового). Частиною п`ятою статті 90 КК визначено, що у разі якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново.

Таким чином, суд враховує, що ОСОБА_5 достроково звільнений від відбування призначеного йому покарання 09.09.2015 р., а інкриміновані йому злочин вчинив 17.05.2019 р., тобто до закінчення строку погашення судимості. Тому суд вважає, що в діях ОСОБА_5 наявні ознаки повторності.

Таким чином, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК, за ознаками заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину повторно.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 ККвстановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів проти власності й на даний час обвинувачується у вчиненні злочину проти власності в період не знятої і не погашеної судимості. Однак суд також враховує, що обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та надав суду чіткі і послідовні показання щодо обставин вчинення злочину, у вчиненому розкаявся, під час досудового розслідування викрадений велосипед було повернуто його володільцю та потерпілий претензій до обвинуваченого не має.

Стороною обвинувачення в судовому засіданні як доказ, який характеризує обвинуваченого було надано копію обвинувального акту, згідно з яким ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК. Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 заперечив проти долучення такого доказу, оскільки кримінальне провадження, на яке посилається прокурор на даний момент не розглянуто, а тому розцінювати наданий прокурором обвинувальний акт як характеризуючий документ підстав немає. Такі заперечення сторони захисту суд вважає слушними з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 88 КК особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Статтею 62 Конституції України регламентовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Аналогічна правова норма, якою закріплена презумпція невинуватості міститься у статті 17 КПК. Крім того, відповідно до частини п`ятої зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

У постанові від 10.05.2018 р. (справа № 461/3797/17) Верховний Суд вказав, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland), п. 37; «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece), п. 23; «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania), п. 41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88; «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).

З сукупного аналізу вищезазначених правових норм, суд приходить до переконання, що наявність обвинувального акту стосовно ОСОБА_5 не може негативно впливати на характеристику особи останнього, а тому даний доказ сторони обвинувачення суд до уваги не приймає.

Натомість суд враховує довідки Хижинецької сільської ради Сокиринецької об`єднаної громади та Комунального некомерційного підприємства «Вінницький районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги», які датовані 13.11.2019 р., та відповідно до яких ОСОБА_5 здійснює догляд за своєю матір`ю.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого, відомості, що характеризують його особу, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу. Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому суд враховує, що стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено, що призначення менш суворого покарання, ніж обмеження волі, не здатне забезпечити виконання зазначеної мети. В судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 має постійний дохід у зв`язку із виконанням робіт вантажника. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів його працевлаштування та наявності постійного доходу. Натомість такі застереження містяться у частині третій статті 99 КК при призначенні кримінального покарання у виді штрафу неповнолітньому.

Суд вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КПК) регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 22.05.2019 р. на велосипед чорного кольору, рама якого частково фіолетового кольору, з написом на рамі «California» та «Shimano STX», який було вилучено у ОСОБА_5 , накладено арешт, який підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 100 (сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у вигляді домашнього арешту у період часу з 21.00 год. до 07.00 год., залишити без змін до набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 23.59 години 17.01.2020 р.

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.05.2019 р., на велосипед з написом «California», діаметром коліс 26, розміром рами 16, швидкістю 21, без амортизації, чорно - фіолетового кольору скасувати.

Речові докази:

- CD-R диск із відеозаписом камери спостереження, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження;

- велосипед чорного кольору, рама якого частково фіолетового кольору, з написом на рамі «California» та «Shimano STX», що переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_7 залишити останньому.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 417 (чотириста сімнадцять) гривень витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засуджений, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: