Справа № 303/3332/16 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/659/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2019 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:
під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року щодо ОСОБА_8 ,
з участю прокурора ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 та ч.2 ст.189 КК України та призначено йому покарання за ч.1 ст.122 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки; за ч. 2 ст.189 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ст. 70 ч.1 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_8 призначено у вигляді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст.ст.75, 76 ч.1 п.п.1, 2 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку терміном 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід - заставу залишено без змін до вступу вироку в законну силу.
Вирішено питання з речовим доказом та судовими витратами.
Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_8 о 18 год. 40 хв. 03 квітня 2016 року, знаходячись на території АЗС №1 "Маркет" по вул.Мукачівська, 140 в с.Клячаново Мукачівського району, діючи умисно, на грунті особистих неприязних відносин, які виникли між ним та потерпілим ОСОБА_11 цього ж дня в кафе «Гавань» в м.Мукачево, наніс потерпілому ОСОБА_11 скляною пляшкою один удар по голові, декілька ударів по лівому плечу та множинні удари руками зажатими в кулак в область грудної клітини, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді синця в чоло-скронево-тім`яній області зліва, закритого розриву лівого акроміально-ключичного зчленування, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої ступеня тяжкості.
Крім того, ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, в період з 25 жовтня по 01 грудня 2016 року вимагав у потерпілого ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 500 доларів США.
Так, ОСОБА_8 приблизно о 13 год. 00 хв. 25 жовтня 2016 року, знаходячись на вул.Космонавта Беляєва в м.Мукачево, зупинив автомобіль марки «OPEL Corsa» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_10 . Присівши на переднє пасажирське сидіння салону автомобіля, наніс ОСОБА_10 в область обличчя два удари долонею руки, завдавши потерпілому ОСОБА_10 фізичного болю, викликавши такими діями у потерпілого страх та реальні побоювання за власне життя та здоров`я, мотивуючи свої дії особистою образою, яку начебто отримав 22.10.2016року під час штучно створеного ним особистого конфлікту, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, вбивством і знищення майна потерпілого, пред`явив ОСОБА_10 вимогу про передачу йому грошових коштів у сумі 500 доларів США у строк до 28.10.2016 року.
Продовжуючи свої злочинні дії, обвинувачений ОСОБА_8 о 16 год. 20 хв. 22 листопада 2016 року, з метою незаконного заволодіння грошовими коштами, знаходячись на вул.Ужгородській в м.Мукачево, повторно пред`явив ОСОБА_10 незаконну вимогу передачі грошових коштів у сумі 500 доларів США та отримав від ОСОБА_10 частину грошових коштів у сумі 2 000 гривень. Погрожуючи ОСОБА_10 вбивством та фізичною розправою над близькими родичами, встановив останньому строк для передачі решти грошових коштів у сумі 11 000 грн. до 28.11.2016 року.
Не зупиняючись на вчиненому, обвинувачений ОСОБА_8 того ж дня, 22 листопада 2016 року о 17 год. 09 хв. зателефонував потерпілому ОСОБА_10 з абонентського номера оператора мобільного зв`язку ПрАТ «МТС Україна» № НОМЕР_2 та незаконно вимагав збільшену суму грошових коштів у розмірі 15000 грн. в строк до 28.11.2016 року, погрожуючи ОСОБА_10 вбивством.
З метою доведення до кінця свого злочинного умислу ОСОБА_8 01 грудня 2016 року о 12 год. 20 хв., знаходячись на автостоянці ТЦ "Епіцентр" по вул.Лавківська, 1 в м.Мукачево, діючи умисно, з корисливих мотивів, продовжив вимагання грошових коштів у потерпілого ОСОБА_10 та отримав від останнього грошові кошти у сумі 13 000 грн. та був затриманий працівниками поліції.
На цей вирок суду прокурор в кримінальному провадженні ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.
Прокурор у кримінальному проваджені у поданій апеляційній скарзі просить допитати в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , дослідити надані стороною обвинувачення в якості письмових доказів матеріали кримінального провадження; скасувати вирок Мукачівського міськрайонного суду від 14 лютого 2018 року щодо ОСОБА_8 ; ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 р. позбавлення волі, за ч.2 ст.189 КК України - 7 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України, - остаточно призначити покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.
Прокурор у кримінальному проваджені вважає оскаржуваний вирок незаконним у зв`язку із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Стверджує, що суд першої інстанції не навів мотивів щодо відсутності при вимаганні погрози вбивством, знищенням майна потерпілого, застосуванні насильства щодо потерпілого та вчинення вимагання за попередньою змовою групою осіб.
Зазначає, що місцевий суд, врахувавши активне сприяння розкриттю злочину, як пом`якшуючу обставину, не з`ясував роль такого сприяння, а також залишив поза увагою факт відмови обвинуваченим ОСОБА_8 давати покази під час досудового розслідування в силу ст.63 Конституції України. Щире каяття, на думку сторони обвинувачення, також не знайшло свого підтвердження.
Крім того, прокурор у кримінальному провадженні звертає увагу, що покази потерпілого ОСОБА_10 , описані у оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Так, під час допиту потерпілий ОСОБА_10 , чітко вказував, серед іншого, що біля його дому йому погрожував пістолетом ОСОБА_8 в присутності інших невідомих осіб, один з яких викрикнув «стріляй». Крім того, в судовому засіданні потерпілий вказав, що під час вчинення щодо нього злочину, а саме на вул. Ужгородській невідома особа на білому автомобілі під`їхала до ОСОБА_8 , який в цей час вимагав у нього гроші та запитала «це той син священника?», що фактично і підтверджує попередню змову ОСОБА_8 та невстановлених осіб на вчинення злочину, однак судом вказані факти не взято до уваги та не відображено у вироку суду жодним чином. Крім того, поза увагою суду залишились покази батька потерпілого ОСОБА_10 з приводу того, що біля власного дому його синові погрожували пістолетом невідомі особи, при цьому він сказав «ти будеш стріляти в сина священника». Також батько ствердно повідомив що його син змінював місце свого проживання, а саме виїжджав до іншого населеного пункту, оскільки побоювався за своє життя, а також постійно перебував у пригніченому стані через вчинюваний щодо нього злочин. Стверджує, що за результатами дослідження письмових доказів у судових засіданнях встановлено, що ОСОБА_8 при вчиненні інкримінованого йому злочину постійно перебував у присутності сторонніх, невстановлених досудовим розслідуванням осіб, які були обізнані хто такий потерпілий, відтак місцевий суд безпідставно виключив кваліфікуючу ознаку - вчинення вимагання за попередньою змовою групою осіб.
Зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_8 місцевий суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, обставини за яких він вчинений та особу винного. Не звернув увагу на наявність судимостей в обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти авторитету органів державно влади на те, що ОСОБА_8 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, є суспільно небезпечною особою, схильним до вчинення злочинів, офіційно не працевлаштований. Крім того, ОСОБА_8 у вчиненні злочину щиро не покаявся, а навпаки заперечив його вчинення за попередньою змовою. Відтак призначене покарання є надто м`яким.
Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок змінити. Змінити правову кваліфікацію злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_8 з ч.2 ст. 189 КК України - вимагання, тобто вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим та його близькими родичами, з погрозою вбивства та знищення майна на ч.1 ст. 189 КК України - тобто вимога передачі чужого майна. Призначити ОСОБА_8 мінімальне покарання за ч.1 ст. 122 та ч.1 ст.189 КК України, звільнивши останнього з іспитовим строком на 1 рік.
Захисник ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі стверджує, що мала місце невірна кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.189 КК України, а призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є надто суворим.
Зазначає, що у цьому кримінальному провадженні відбулася провокація з боку органу досудового розслідування, отримання інформації внаслідок якої лягло в основу обвинувачення саме за ч.2 ст.189 КК України.
Звертає увагу, що клопотання сторони захисту про зміну правової кваліфікації злочину з ч.2 на ч.1 ст.189 КК України, саме через порушення вимог ч.3 ст.271 КПК України, місцевий суд задоволив частково, виключивши з кваліфікуючих ознак групу осіб, інші доводи, вказані в клопотанні про зміну правової кваліфікації, суд до уваги не взяв, не надав їм належної оцінки, в результаті чого засудив ОСОБА_8 за ч.2 ст.189 КК України.
Стверджує, що у діях органу досудового розслідування наявна провокація, оскільки потерпілому ОСОБА_10 було вручено спеціальний технічний засіб, за допомогою якого було зафіксовано розмову між ним та обвинуваченим ОСОБА_8 , при якій було зафіксовано погроза вбивством і пошкодження майна. Оперативні працівники 22 листопада 2016 року, знаючи, що ОСОБА_8 є людиною конфліктною та неспокійною, що вбачається з самих протоколів допиту потерпілого, розраховуючи на відповідну реакцію ОСОБА_8 при їх зустрічі з ОСОБА_10 спровокували потрібну їм ситуацію і, отримавши бажаний результат, зафіксували розмову обвинуваченого з потерпілим, що і лягло в основу кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.189 КК України. Наголошує, що при цьому ОСОБА_8 не шукав зустрічі з потерпілим з метою залякування та погроз.
Стверджує, що протокол про результати контролю за вчиненням злочину у формі слідчого експерименту від 22 листопада 2016 року є неналежним доказом у цьому кримінальному провадженні, оскільки не було дотримано вимог ч.3 ст.271 КПК України.
Посилається на вимоги ст. 290 КПК у частині не відкриття стороні захисту та обвинуваченому матеріалів, які були здобуті за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Відтак, такі докази не можуть бути враховані судом, також роздруківка розмови, яка нібито мала місце 22 листопада 2016 року о 17 год.09 хв, при якій ОСОБА_8 окрім того, що збільшив суму вимоги ще й погрожував вбивством, що є кваліфікуючою ознакою ч.2 ст. 189 КК України, стороною обвинувачення була подана перед судовими дебатами, тому не може бути належним і допустимим доказом.
Стверджує, що беззаперечним залишається факт вимагання ОСОБА_8 від ОСОБА_10 грошових коштів в розмірі 500 доларів США, що мало місце 25 жовтня 2017 року, а такі дії слід кваліфікувати як вимога передачі чужого майна за ч.1 ст.189 КК України, тому захисник вбачає можливість призначення більш м`якого покарання.
Звертає увагу, що ОСОБА_8 зробив належні висновки з такої ситуації, у нього змінився соціальний статус, він одружився, у сім`ї народився син, став на шлях виправлення і бажає продовжувати гідне життя не пов`язане з кримінальними правопорушеннями. Крім того, потерпілий ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_8 примирилися, у них дружні приязні відносини, що підтверджує заява потерпілого про відсутність претензій та небажання позбавляти ОСОБА_8 волі.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор підтримав свою апеляційну скаргу з мотивів у ній наведених, заперечив апеляційну скаргу захисника. Обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, заперечили апеляційну скаргу прокурора. Потерпілий заперечив апеляційну скаргу прокурора, щодо вирішення апеляційної скарги захисника то покладається на розсуд суду.
Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали провадження, встановила наступне.
Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із положеннями ч.1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Беручи до уваги межі перегляду судом апеляційної інстанції, зважаючи на положення ч.3 ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що докази щодо обставин вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. І таке в апеляційних скаргах не оспорюється.
Що стосується доводів сторони захисту про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.189 КК України, то слід вказати наступне.
Із оскаржуваного вироку суду першої інстанції вбачається, що основою висновку суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ч.2 ст.189 КК України стало часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини, покази потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_13 ; дані протоколу затримання обвинуваченого ОСОБА_8 01 грудня 2016 року та результати проведеного під час затримання обшуку; ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 10 січня 2017 року про накладення арешту, зокрема на 13 265 гривень (банкноти за переліком у протоколі затримання ОСОБА_8 від 01.12.2016 року); дані протокол пред`явлення для впізнання за фотознімки до нього; дані протоколу про результати контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 23 листопада 2016 року; дані протоколу за результатами візуального спостереження від 14.12.2016 року; висновком експертизи хімічних речовин №6158 від 26.01.2017 року, тощо.
Колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції підставно виключив з обвинувачення таку кваліфікуючу ознаку як вчинення вимагання за попередньою змовою групою осіб, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні достатні, належні та допустимі докази наявності такої змови, а згідно презумпції невинуватості, всі сумніви щодо особи тлумачаться на її користь.
Разом з тим, колегія суддів погоджується із апеляційними доводами захисника ОСОБА_7 у тій частині, що не відкриття матеріалів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій у порядку ст.290 КПК України є підставою для визнання таких доказів недопустимими. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 16 січня 2019 року (справа № 751/7557/15-к, провадження № 13-37кс18), згідно положень п.63 якої за наявності відповідного клопотання процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, оскільки їх тоді не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні, але суд не має допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, як докази.
Відповідно до ч.2 ст.290 КПК прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь?які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одна одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази ( ч.11,12 ст. 290 КПК).
З вищенаведених положень вбачається, що невідкриття матеріалів сторонами в порядку цієї статті є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази. При цьому, відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів.
З матеріалів судової справи, а саме з журналу судового засідання від 13.02.2018 року т.2 а.с.155-156) та технічного носія інформації фіксування судового засідання за 13.02.2018 року, встановлено, що прокурором лише у цьому засіданні суду було відкрито стороні захисту та долучено до матеріалів справи три ухвали слідчого судді Апеляційного суду Закарпатської області від 14.11.2016 року №№01944, 01946, 01949 (т.2 а.с.45-47), які стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_8 .. При цьому колегія суддів звертає увагу на той факт, вказані ухвали слідчого судді Апеляційного суду Закарпатської області від 14.11.2016 року №№01944, 01946, 01949 місцевим судом були лише приєднані до матеріалів справи та не досліджувались, після чого одразу ж було проведено судові дебати, надано останнє слово обвинуваченому та суд вийшов до нарадчої кімнати.
Водночас, при дослідженні вказаних ухвал колегією суддів встановлено, що згідно наявних на них штампах усі ці ухвали слідчого судді Апеляційного суду Закарпатської області від 14.11.2016 року №№01944, 01946, 01949 про дачу дозволу на проведення НСРД щодо ОСОБА_8 були розсекречені ще 07.03.2017 року, проте ці ухвали прокурором були відкриті стороні захисту у судовому засіданні майже через рік 13.02.2018 року лише перед судовими дебатами.
Причини такого тривалого невідкриття стороні захисту матеріалів, які є правовою підставою проведення НСРД, прокурор під час апеляційного розгляду не зміг пояснити.
Відтак дані протоколу про результати контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 23 листопада 2016 року (Т.2 а.с.9), який проводився на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Закарпатської області від 14.11.2016 року, та згідно якого потерпілому ОСОБА_10 було вручено спеціальний технічний засіб «AVR-12», за допомогою якого були зафіксовані розмови ОСОБА_10 з ОСОБА_8 22 листопада 2016 року та 01 грудня 2016 року, з роздруківок яких вбачається, що ОСОБА_8 погрожував ОСОБА_10 при вимаганні в останнього грошових коштів, колегія апеляційного суду вважає за необхідне визнати недопустимими доказами і виключити такі з мотивувальної частини оскаржуваного вироку як докази на підтвердження винуватості ОСОБА_8 ...
Разом з тим, апеляційні доводи захисника про провокацію з боку оперативних працівників, колегія суддів вважає безпідставними і неспроможними. Покликання захисника на те, що ОСОБА_8 є людиною конфліктною та неспокійною, і оперативні працівники знали про це і розраховували на відповідну реакцію з боку обвинуваченого, спростовуються довідкою психолога ВСВПР ДУ «Закарпатська УВП №9» від 28 лютого 2017 року з якої вбачається, що ОСОБА_8 спокійний, емоційно стабільний, має переважно сильну волю та самоконтроль, у конфліктних ситуаціях використовує стратегію співробітництва (Т.1 а.с. 131).
Відповідно до п.2 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції вправі змінити вирок у разі зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке правопорушення.
Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Як убачається з матеріалів справи, обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні вимагання з погрозою вбивством або пошкодженням майна (ч.2 ст.189 КК України) ґрунтується на доказах, які колегія суддів до уваги не бере в силу їх недопустимості.
Зважаючи на вищевказане та беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_8 беззаперечно визнає факт вимагання грошових коштів від потерпілого ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_10 у заяві від 02 травня 2018 року повністю підтримує покази дані у суді першої інстанції, жодних претензій до ОСОБА_8 не має, (Т.2 а.с.192), колегія суддів приходить до переконання, що правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 слід змінити, оскільки така кваліфікуюча ознака вимагання як «погроза вбивством чи пошкодженням майна» стороною обвинувачення недоведена.
Що стосується апеляційних доводів прокурора у кримінальному провадженні, то колегія суддів вважає такі безпідставними, що зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, відтак не знаходить підстав для їх задоволення.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів бере до уваги той факт, що він визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.189 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, наявність малолітньої дитини, відсутність претензій матеріального та морального характеру з боку потерпілого ОСОБА_10 , прохання потерпілого про призначення ОСОБА_8 покарання не пов`язаного з позбавленням волі. Вищевказане, на думку колегії суддів, дає підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням
Інших істотних порушень, які б тягнули за собою безумовне скасування вироку суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419, 426 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задоволити.
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року щодо ОСОБА_8 змінити.
Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, за ч.1 ст.189 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, визначити остаточне покарання ОСОБА_8 у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном на 2 (два) роки.
На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
У решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги упродовж трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий :
Судді :