печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В :

08.08.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві ОСОБА_3 в якому просить накласти арешт на майно яке належало ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:
- квартиру АДРЕСА_1 ;
- легковий автомобіль марки AUDI A8 4.2 QUATRO, державний номерний знак НОМЕР_1 .
В обґрунтування даного клопотання прокурор вказує наступне.
Першим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000060 від 07.05.2019 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
У клопотанні прокурор зазначає, що ОСОБА_4 13.06.2019 близько 11.00 год. перебуваючи у приміщенні Баранівської міської ради, що розташовується за адресою: Житомирська обл., Баранівський район, м. Баранівка, вул. Соборна, 20, діючи з корисливим мотивом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання одержав від ОСОБА_5 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень за надання в користування земельної ділянки для розміщення на ній споруди торгівельного призначення на території с. Глибочок Баранівського району Житомирської області та виділення земельної ділянки площею 2 га. поблизу с. Марківка Баранівського району Житомирської області для ведення особистого селянського господарства, а також подальше погодження та надання необхідних дозвільних землевпорядних документів.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності, станом на 20 червня 2019 року володів квартирою АДРЕСА_1 .
Крім цього, ОСОБА_4 , станом на 25 червня 2019 року, на праві приватної власності володів легковим автомобілем марки AUDI A8 4.2 QUATRO, державний номерний знак НОМЕР_1 .
В подальшому, за відсутності заборони розпорядження (відчуження) вказаним майном останнім, шляхом укладення правочинів з іншими особами, здійснено приховання вказаного майна від подальшої конфіскації наступним чином.
Так, 21 червня 2019 року ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу № 1177 та відчужено квартиру АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_6 , який являється кумом ОСОБА_4 .
Крім цього, 26 червня 2019 року ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу № 1841/2019/1535175 та відчужено легковий автомобіль марки AUDI A8 4.2 QUATRO, державний номерний знак НОМЕР_1 громадянину ОСОБА_7 , який являється братом ОСОБА_4 .
Відповідно до повідомлення УЗЕ в Житомирській області ДЗЕ НП України № 8561/39/105/03-2019 від 06 серпня 2019 року встановлено що ОСОБА_4 на даний час продовжує фактично використовувати вищевказане майно.
Метою арешту вказаного майна є забезпечення конфіскації майна як виду покарання, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.
У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обґрунтованість та наявність підстав накладення арешту на майно.
Слідчий суддя, вислухавши пояснення прокурора та дослідивши матеріали провадження за клопотанням, приходить до наступного висновку.
Згідно положенням ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Підстави для накладення арешту на майно з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч. 2 ст. 170 КПК України, чинний Кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.
Аналіз вище зазначених норм закону вказує, що у разі розгляду клопотання слідчого або прокурора про арешт майна, слідчий суддя повинен перевірити доводи поданого клопотання щодо наявності підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження у відповідності до мети, яку зазначає слідчий чи прокурор у своєму клопотанні.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
За таких обставин, майно, на арешті якого наполягає орган досудового розслідування не належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_4 , а відтак відсутні правові підстави для застосування заходу забезпечення кримінального провадження.
За наведених обставин, слідчий суддя приходить до висновку про недоведеність з боку прокурора у необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки даний захід є неспівмірним із засобами і метою яку прагне досягти сторона обвинувачення, а відтак відсутні підстави вважати, що існує правова підстава для арешту майна, тому клопотання підлягає залишенню без задоволення.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В :

Клопотання слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1