04.10.2019 Провадження № 1-кп/331/112/2019
Єдиний унікальний номер 331/2911/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

цивільного позивача ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі клопотання цивільного позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно у кримінальному проваджені № 1-кп/331/112/2019 за фактом скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , передбаченого ч.1 ст. 366 КПК України.
До суду надійшло клопотання цивільного позивача ОСОБА_4 про забезпечення цивільного позову шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого об`єкт нежитлового нерухомого майна (кафе), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . В обґрунтування клопотання зазначено, що ним заявлено цивільний позов на значну суму - 951 477 грн., яка складається із матеріальної та моральної шкоди, розмір якої підтверджено наданими раніше суду доказами. Оскільки за час розгляду справи обвинувачений та цивільний відповідач ОСОБА_7 може вчинити спроби відчужити майно з метою ускладнення виконання вироку суду, просив вжити заходів задля забезпечення його позовних вимог шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого.
Цивільний позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав, наполягав на його задоволенні.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначила, що оскільки цивільний позов заявлений та обґрунтований, тому заява цивільного позивача про накладення арешту на майно обвинуваченого підлягає задоволенню.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 просили суд відмовити у задоволенні клопотання цивільного позивача про накладення арешту на майно їх підзахисного, оскільки цивільним позивачем не було надано доказів на підтвердження розміру завданих йому збитків, сам факт спричинення йому шкоди безпосередньо ОСОБА_7 не встановлений та не підтверджений під час досудового слідства, тому заявлений ним цивільний позов не можна вважати обґрунтованим. Крім того, зазначили, що нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ТОВ "Інтерсервіс центр", а не безпосередньо ОСОБА_7 . В свою чергу, юридична особа не відповідає своїм майном за дії учасника товариства, тому накладення арешту на дане приміщення призведе до порушення прав іншої юридичної особи, яка не є учасником даного кримінального провадження. Квартира у м. Одеса, на яку також просить накласти арешт цивільний позивач, не належить на праві власності обвинуваченому, власником даного приміщенні є інша особа, яка має схожі анкетні дані із ОСОБА_7 . У зв`язку із чим вважали, що клопотання задоволенню не підлягає.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступних висновків.
Згідно вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
В той же час відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 подав до суду цивільний позов (уточнений) та визначив суму матеріальної шкоди у розмірі 451477 грн., суму моральної шкоди у розмірі 500000 грн., при цьому зазначив, що неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_7 , із використанням підроблених документів, його позбавлено права на повноцінне користуванням своїм приміщенням для самостійної комерційної діяльності або здачі його в оренду (упущена вигода), оскільки його приміщення знаходиться поруч із приміщенням ТОВ "Інтерсервіс центр", директором якого є ОСОБА_7 , а незаконне будівництво малої архітектурної форми під вікнами його приміщення позбавило його права доступу до стіни та вікон вітрини його приміщення, тому вважав, що йому спричинена у тому числі і моральна шкода.
Аналізуючи обґрунтованість цивільного позову у рамках вирішення питання про наявність правових підстав для накладення арешту на майно обвинуваченого, суд зазначає, що у даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування жодна особа потерпілою від злочину не визнавалась, наявність матеріальної шкоди від неправомірних дій ОСОБА_8 встановлена не була. Зазначені факти свідчать про те, що ОСОБА_4 не є потерпілим у даному кримінальному провадженні та йому не завдано прямої дійсної шкоди неправомірними діями ОСОБА_8 .
В той же час, відповідно до ст. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
Наведені вище норми права свідчать про те, що цивільним позивачем по справі може бути і інша особа, яка не є потерпілим, яка також має право заявити клопотання про арешт майна з метою забезпечення поданого цивільного позову.
Однак, враховуючи предмет заявленого ОСОБА_4 цивільного позову (упущена вигода та моральна шкода), який не є прямою дійсною шкодою від злочинних дій ОСОБА_7 , які ставляться йому у провину стороною обвинувачення (службове підроблення), наявність причинного зв`язку між діями ОСОБА_7 та неотриманням вигоди ОСОБА_4 на сьогодні є предметом судового розгляду та підлягають доведенню, оскільки не є очевидними, суд доходить висновку про те, що обмеження права власності обвинуваченого не буде розумним та співмірним та суперечить цілям кримінального провадження.
Крім того, суд зазначає, що діюче законодавство, а саме ч. 6 ст. 170 КПК України передбачає, що у разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше. Таким чином, у разі винесення остаточного судового рішення на користь цивільного позивача ОСОБА_4 за останнім зберігається право на звернення до суду із аналогічним клопотанням.
Також суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи сторони захисту про те, що нежитлове приміщення, на яке просить накласти арешт ОСОБА_4 , належить на праві власності юридичній особі ТОВ "Інтерсервіс центр", тому накладення арешту на майно, яке не перебуває у власності ОСОБА_7 , суперечить вимогам кримінального процесуального закону та є недопустимим, оскільки у даному випадку цивільну відповідальність за ймовірно завдану шкоду буде нести безпосередньо обвинувачений ОСОБА_7 , а не юридична особа, керівником якої він є.
Разом з цим, у судовому засіданні досліджено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформовану за результатом пошуку за ідентифікуючим критерієм реєстраційний номер облікової картки платника податків обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно якого за останнім право власності на будь-які об`єкти нерухомого майна не зареєстроване. У зв`язку із чим, суд доходить висновку, що квартира у м. Одесі дійсно не є власністю обвинуваченого ОСОБА_7 та накладення арешту на неї є неможливим, оскільки порушує права особи, яка не має відношення до даного кримінального провадження.
За таких обставин, підстав для задоволення клопотання цивільного позивача ОСОБА_4 немає.
На підставі викладеного, керуючись ст. 171, 172 КПК України,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання цивільного позивача ОСОБА_4 про накладення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_7 , з метою забезпечення позову відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1