Дата документу 08.08.2019 Справа № 314/1905/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/500/19Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/1905/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.391 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000422, за апеляційною скаргою прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2018 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до засудження проживав за адресою: АДРЕСА_2 , відбуває покарання в ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)», раніше судимого:
- 11.04.2014 року Василівським районним судом Запорізької області за ст.121 ч.2 КК України до 7 років позбавлення волі. Початок строку: 11.10.2013 року, кінець строку: 02.03.2020 року,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2018 року ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано через недоведеність наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він, будучи засудженим Василівським районним судом Запорізької області до позбавлення волі, відбуваючи покарання в ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)», неодноразово порушував режим відбування покарання, а саме:

03.09.2016 року, приблизно о 14 годині 00 хвилин засуджений ОСОБА_8 , відбуваючи покарання в камері ДІЗО/ПКТ №4 ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)», порушив встановлений розпорядок дня, а саме був виявлений працівниками адміністрації виправної установи, сплячим на підлозі, у зв`язку з чим 08.09.2016 року ОСОБА_8 був переведений до приміщення камерного типу строком на один місяць, оскільки інші заходи впливу, які застосовувалися до засудженого ОСОБА_8 , за вчинені ним дисциплінарні проступки, не вплинули на його поведінку.

11.04.2017 року, о 08 годині 45 хвилин, засуджений ОСОБА_8 , відбуваючи покарання в камері №1 ДПК установи, відкрито в категоричній формі в присутності працівників адміністрації ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)», а саме: чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки майора внутрішньої служби ОСОБА_10 , старшого оперуповноваженого оперативного відділу капітана внутрішньої служби ОСОБА_11 , старшого оперуповноваженого оперативного відділу майора внутрішньої служби ОСОБА_12 , оперуповноваженого оперативного відділу капітана внутрішньої служби ОСОБА_13 , оперуповноваженого оперативного відділу старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_14 , старшого фельдшера медичної частини майора внутрішньої служби ОСОБА_15 , провідного спеціаліста бухгалтерії підприємства ОСОБА_16 та інженера з групи охорони праці ОСОБА_17 в категоричній формі відмовився виконувати законну вимогу виконуючого обов`язки начальника дільниці посиленого контролю майора внутрішньої служби ОСОБА_18 приступити до прибирання в камері №1 ДПК установи, в якій він утримувався та згідно графіку чергувань від 23.03.2017 року був черговим, чим порушив вимоги ст. 9 КВК України, згідно якої засуджені зобов`язані виконувати законні вимоги адміністрації органів та установ виконання покарань, ч. 3 ст.1 07 КВК України, п. 2 розділу III, п. 1 розділу IV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, згідно яких засуджений зобов`язаний виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії та заборонено перешкоджати виконанню своїх посадових обов`язків персоналу колонії. При цьому, засуджений ОСОБА_8 був одягнутий та взутий за сезоном, а також був забезпечений необхідним робочим інвентарем, та за станом здоров`я ОСОБА_8 міг залучатися до праці.

Таким чином, дії ОСОБА_8 органом досудового слідства кваліфіковано за ст. 391 КК України.

Суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, прийшов до висновку, що хоча в судовому засіданні і знайшов своє підтвердження факт відмови обвинуваченого виконати вимогу виконуючого обов`язки начальника дільниці посиленого контролю, але оскільки законність даної вимоги стороною обвинувачення не доведені, тому такі дії обвинуваченого не містять в собі складу злочину, передбаченого ст. 391 КК України, і таким чином вважав за необхідне визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, та виправдати його за даним обвинуваченням.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню на підставі ст. 409 КПК України, через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Доводи суду першої інстанції, що майор внутрішньої служби ОСОБА_18 не є суб`єктом, який має висувати законні вимоги адміністрації установи виконання покарань, за злісну непокору, за яким настає кримінальна відповідальність за ст. 391 КК України, є помилковими. Стороною обвинувачення надана характеристика на засудженого ОСОБА_8 , підписана начальником відділу соціально-виховної та психологічної служби ОСОБА_18 , яку суд визнав неналежним доказом. Також, суду надана довідка про те, що в момент висунення ОСОБА_8 законної вимоги, ОСОБА_18 знаходився на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби та одночасно виконував обов`язки начальника дільниці посиленого контролю, однак цей доказ судом взагалі не врахований. Засуджений ОСОБА_8 , відбуваючи покарання у ДУ «Вільнянська ВК №20», будучи неодноразово притягнутим до дисциплінарної відповідальності, знав посаду, прізвище, ім`я та по-батькові ОСОБА_18 , і про те, що останній являється представником адміністрації. Також, суд визнав відеозапис пред`явлення засудженому ОСОБА_8 законної вимоги недопустимим доказом з огляду на недоліки проведеної дії, а саме: не зафіксовано усіх присутніх учасників, не в повному обсязі зафіксовано обстановку місця, не визначено час відеозапису, відсутнє роз`яснення прав та обов`язків засудженому, не з`ясовано наявність клопотань у засудженого, відсутній огляд засудженого ОСОБА_8 на стан здоров`я. Натомість, відеозаписом зафіксовано сам факт відмови засудженого ОСОБА_8 від виконання законної вимоги адміністрації установи, а в судовому засіданні свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_18 підтвердили факт відмови засудженого ОСОБА_8 від виконання законної вимоги адміністрації установи виконання покарань. Засуджений ОСОБА_19 , який відбував дисциплінарне покарання в камері разом з ОСОБА_8 , не заперечував факту відмови ОСОБА_8 від виконання законної вимоги адміністрації установи виконання покарань та показав суду, що вимога адміністрації приступити до прибирання у камері принижує честь та гідність засудженого ОСОБА_8 . Крім того, адміністрація установи виконання покарань звернулась до ОСОБА_8 з вимогою прибрати в камері о 08.45 год., так як прибирання в камері займає не менше 15 хвилин, а згідно графіку чергувань, який суд визнав неналежним доказом, ОСОБА_8 був черговим з 08.30 по 09.00 годину, від виконання якої засуджений відмовився в категоричній формі.
Виходячи з викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора на підтримання апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема і в останньому слові, та його захисника адвоката ОСОБА_7 із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 1 ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється, зокрема, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

У разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд (п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України).

Районний суд, постановляючи виправдувальний вирок, зазначених вимог закону дотримався, дослідив усі докази, надані стороною обвинувачення, надав їм належну оцінку в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК України та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 за ст. 391 КК України.

Таке рішення суд першої інстанції мотивував тим, що стороною обвинувачення надано недостатньо доказів для визнання ОСОБА_8 винуватим у пред`явленому обвинуваченні, а тому наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, не доведено.

Статтею 391 КК України встановлена відповідальність за злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань. За змістом зазначеної норми права злісна непокора вимогам адміністрації полягає у відкритій, демонстративній відмові засудженого від виконання конкретних законних вимог або розпоряджень представника адміністрації установи, який завдяки своєму службовому становищу мав право пред`явити такі вимоги та віддати розпорядження, а засуджений був зобов`язаний і мав можливість їх виконати, але умисно не виконав.

Таким чином, відповідальність за ст. 391 КК України можлива лише за умови, якщо вимоги адміністрації до засудженого є законними.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що диспозиція ст. 391 КК України є бланкетною, яка для розкриття її змісту відсилає до інших нормативно-правових актів, інструкцій, правил, положень тощо, які регламентують як обсяг повноважень відповідної службової особи, яка висуває вимогу, так і обов`язки засудженого, недотримання яких призведе до кримінальної відповідальності, передбаченої ст. 391 КК України.

Відповідно до пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)», будучи особою, яку було піддано стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу за порушення вимог режиму відбування покарання, відмовився від законної вимоги виконуючого обов`язки начальника дільниці посиленого контролю майора внутрішньої служби ОСОБА_18 приступити до прибирання в камері № 1 ДПК установи, в якій він утримувався та згідно графіку чергувань був черговим.

Згідно з вимогами ст.ст. 91, 92 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета. При цьому, обов`язок доказування цих обставин покладається на сторону обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення не надано жодного доказу, стосовно того, що посада ОСОБА_18 входить до складу адміністрації установи виконання покарань та передбачає наявність у нього права накладати на засуджених дисциплінарні стягнення. Не надано стороною обвинувачення й доказів того, що ОСОБА_18 було призначено на відповідну посаду, його посадової інструкції, яка б визначала його права та обов`язки, обсяг повноважень як представника адміністрації установи виконання покарань.

Без зазначених нормативних актів неможливо встановити право ОСОБА_18 як службової особи пред`являти вимогу, давати розпорядження, непокора яким, за визначених ст. 391 КК України умов, тягне кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на довідку про те, що в момент висунення ОСОБА_8 законної вимоги, ОСОБА_18 знаходився на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби та одночасно виконував обов`язки начальника дільниці посиленого контролю, проте матеріали провадження не містять ані наказу про призначення ОСОБА_18 виконуючим обов`язки начальника дільниці посиленого контролю, ані його посадової інструкції.
Надана характеристика на засудженого ОСОБА_8 , підписана начальником відділу соціально-виховної та психологічної служби ОСОБА_18 , на що посилається в апеляційній скарзі прокурор, не може бути визнана доказом того, що ОСОБА_18 був наділений правом пред`являти вимогу, давати розпорядження, непокора яким тягне кримінальну відповідальність у відповідності до ст. 391 КК України.

Твердження апелянта про те, що засуджений ОСОБА_8 знав посаду, прізвище, ім`я та по-батькові ОСОБА_18 , і про те, що останній являється представником адміністрації є безпідставні, оскільки знову ж таки не підтверджуються жодними доказами.
Доводи прокурора про те, що відеозаписом зафіксовано факт відмови засудженого ОСОБА_8 від виконання законної вимоги адміністрації установи, колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на те, що ОСОБА_18 було сформульоване запитання, адресоване засудженому, яке за своїм змістом та інформаційним навантаженням не може вважатися вимогою, оскільки запитання є формою спілкування, наслідком якого є отримання інформації.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Статтею 62 Конституції України передбачено, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Ураховуючи зазначені вимоги закону та беручи до уваги, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що в діянні ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок.
З такими висновками районного суду погоджується й колегія суддів.
Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2018 року, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано через недоведеність наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4