ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1018/19 Справа № 199/6508/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000367, № 0000398 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року, щодо:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Таганрог, Ростовської області, Російської Федерації, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, в тому числі останній раз:
- 22 серпня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263, ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 115 КК України,
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_7 ,
перекладача ОСОБА_11 ,
потерпілих ОСОБА_12 , -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_8 визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186, КК України (за епізодом 29 травня 2016 року) та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення.
ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 (за епізодами 01 лютого 2016 року, 03 лютого 2016 року, 19 лютого 2016 року, 27 лютого 2016 року, 15 травня 2016 року та 05 червня 2016 року), ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців;
- за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців з конфіскацією всього особисто йому належного майна;
- за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 13 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, призначено ОСОБА_8 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі строком на 13 років 6 місяців з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного за цим вироком покарання частково у виді 6 місяців позбавлення волі приєднано невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 червня 2010 року та остаточно призначено ОСОБА_8 до відбування покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 14 років з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII), строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2016 року по 19 вересня 2018 року включно зараховано в строк покарання ОСОБА_8 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року виправлено в мотивувальній частині вироку помилково зазначені дати:
- за епізодом 01 лютого 2016 року щодо ОСОБА_13 в зазначенні змісту протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками (т. 1 а.с. 149-150) з 01 лютого 2017 року на 01 лютого 2016 року;
- за епізодом 03 лютого 2016 року щодо ОСОБА_14 в зазначенні протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками (т. 3, а.с. 22-23) з 03 лютого 2017 року на 03 лютого 2016 року;
- за епізодом 15 травня 2016 року щодо ОСОБА_15 в зазначенні дати протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками (т. 3, а.с. 34) з 05 липня 2017 року на 05 липня 2016 року.
Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, за таких обставин.
01 лютого 2016 року близько 05:00 год. ОСОБА_8 , спільно з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження), знаходились біля будинку № 61 по вул. Калиновій в м. Дніпро та побачив потерпілого ОСОБА_13 , який проходив повз них. В цей час у ОСОБА_8 , спільно з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження), раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_13 з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, на вчинення якого групою осіб ОСОБА_8 з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) вступили в попередню змову. Реалізуючи зазначений злочинний умисел, 01 лютого 2016 року близько 05:03 год., продовжуючи знаходитися біля будинку № 61 по вул. Калиновій, м. Дніпро, ОСОБА_8 діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження), з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, відповідно до відведеної йому ролі у вчиненні кримінального правопорушення підбіг до потерпілого ОСОБА_13 , штовхнувши того на землю, та з метою подавлення волі останнього до опору наніс не менше п`яти ударів по тулубу та голові потерпілого, спричинивши ОСОБА_13 фізичний біль, після чого з метою доведення свого злочинного наміру до кінця ОСОБА_8 , разом з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, відкрито викрали майно, яке належить потерпілому ОСОБА_13 , а саме: мобільний телефон «Lenovo A358ST», вартістю 1419,80 гривень та грошові кошти в сумі 100 гривень. Утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_8 разом з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_13 матеріальні збитки у загальному розмірі 1519,80 грн.
Продовжуючи свою злочину діяльність, 03 лютого 2016 року близько 20:45 год. ОСОБА_8 знаходився поблизу будинку № 2а по вул. Висоцького в м. Дніпро, де побачив потерпілу ОСОБА_14 , яка проходила повз нього. В цей момент у ОСОБА_8 , раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_14 . Реалізуючи зазначений злочинний умисел, 03 лютого 2016 року близько 20:55 год., продовжуючи знаходитись поблизу будинку № 2а по вул. Висоцького в м. Дніпро, ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілої, підбіг до ОСОБА_14 ззаду та шляхом ривка вихопив з руки останньої належну їй сумочку, в якій знаходилися ключі від квартири, банківські картки, парасолька та гаманець, які матеріальної цінності для потерпілої не становлять, з грошовими коштами, які містилися в гаманці, в сумі 50 гривень. Утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_14 матеріальні збитки у розмірі 50 грн.
Також, ОСОБА_8 разом з невстановленою собою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) 19 лютого 2016 року близько 18:00 год. знаходились на зупинці трамваю, розташованій по вул. Богомаза, 202, зайшли до трамваю № 19 та побачили потерпілого ОСОБА_12 , який сидів в салоні трамваю на одному із сидінь. В цей момент у ОСОБА_8 та невстановленої особи (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_12 , на вчинення якого групою осіб ОСОБА_8 з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) вступили в попередню змову. Реалізуючи зазначений злочинний умисел, 19 лютого 2016 року близько 18:15 год., продовжуючи знаходитись в салоні трамваю № 19, який в цей момент рухався вздовж вул. Богомаза, більш точне місце встановити неможливо, ОСОБА_8 діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження), з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, відповідно до відведеної йому ролі у вчиненні кримінального правопорушення, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілого та оточуючих, підійшов до потерпілого та шляхом ривка вихопив з руки ОСОБА_12 належний останньому мобільний телефон марки «Lenovo S 820», вартістю 1147,40 грн. Утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_8 разом з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_12 матеріальні збитки у розмірі 1147,40 грн.
Окрім цього, ОСОБА_8 спільно з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) 27 лютого 2016 року близько 20:30 год. знаходились біля залізничного полотна по вул. Гудкова в м. Дніпро, де побачили потерпілу ОСОБА_16 , яка проходила повз залізничне полотно за вказаною адресою. В цей час у ОСОБА_8 та невстановленої особи (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна ОСОБА_16 , поєднане з насильством, яке не є безпечним для життя та здоров`я потерпілої, на вчинення якого групою осіб ОСОБА_8 з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) вступили в попередню змову. Реалізуючи зазначений злочинний умисел, 27 лютого 2016 року близько 20:40 год., продовжуючи знаходитися біля залізничного полотна розташованого по вул. Гудкова в м. Дніпро, більш точна адреса не встановлена, ОСОБА_8 діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження), з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, усвідомлюючи, що його дії є відкритими для потерпілої, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, відповідно до відведеної йому ролі у вчиненні кримінального правопорушення підбіг до ОСОБА_16 ззаду, схопив її за капюшон одягненої на ній куртки, потяг за нього та повалив потерпілу на землю. Після чого з метою подавлення її волі до спротиву розпилив вміст газового балончика в обличчя ОСОБА_16 , спричинивши їй фізичний біль. В цей час невстановлена особа (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) відповідно до відведеної їй у вчиненні даного кримінального правопорушення, стояла неподалік та спостерігала, щоб ніхто з оточуючих не завадив завершенню злочинного наміру до кінця. Після цього ОСОБА_8 , доводячи спільний злочинний умисел до кінця, вихопив з рук ОСОБА_16 належну їй сумку, котра не становить для потерпілої матеріальної цінності, в якій знаходився мобільний телефон «Nomi І 503 Jump», вартістю 1881,31 грн. Утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_8 разом з невстановленою особою (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження) з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_16 матеріальні збитки у розмірі 1881,31 грн.
Після цього, ОСОБА_8 04 березня 2016 року близько 20:30 год. знаходився за місцем свого мешкання, а саме: АДРЕСА_2 , разом зі своїм знайомим, матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, з яким вступив в злочинну змову на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу. Того ж дня, тобто 04 березня 2016 року, приблизно о 21:00 год., ОСОБА_8 діючи за попередньою змовою групою осіб разом із співучасником злочину, матеріали відносно якого виділено в окреме провадження, реалізуючи умови свого єдиного злочинного наміру, прибули до електроопори АДРЕСА_3 , де зустріли раніше їм не знайому ОСОБА_17 , майно якої визначили як об`єкт свого злочинного посяганні. Після цього, діючи відповідно до відведеної їй ролі на реалізацію спільного злочинного умислу, умисно, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 , особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, підійшла ззаду до ОСОБА_17 на відстань, з якої могла заподіяти їй тілесні ушкодження та обмежити її рух, схопила її своїм правим передпліччям за шию, поваливши при цьому останню назад на себе, і почала душити, застосовуючи насильство, небезпечне для життя і здоров`я потерпілої. В цей самий час, ОСОБА_8 , діючи відповідно до відведеної йому ролі на реалізацію спільного злочинного умислу, умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, стоячи лицем до потерпілої ОСОБА_17 почав вимагати від неї грошові кошти та золоті прикраси. При цьому ОСОБА_8 утримував в своїй правій руці предмет, схожий на ніж, застосуванням якого погрожував ОСОБА_17 , махаючи ним перед обличчям потерпілої. В свою чергу ОСОБА_17 почала здійснювати спроби захиститися та чинити опір ОСОБА_8 і особі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, однак не змогла ефективно протидіяти посяганням зазначених осіб через фізичну перевагу останніх. Побачивши реакцію потерпілої ОСОБА_17 , з метою подавлення її волі по подальшого опору, ОСОБА_8 почав за допомогою предмету, схожого на ніж, погрожувати ОСОБА_17 фізичною розправою, заявивши, що відріже їй палець або зовсім вб`є. В цей момент потерпіла ОСОБА_17 , не маючи більше можливості чинити опір, терпіти біль, та побоюючись за своє життя і здоров`я, сама зняла з пальця своєї правої руки срібну каблучку з камінцями із цирконію, вагою приблизно 2,0 гр., вартістю 200 гривень, та з пальців своєї лівої руки ще дві срібних каблучки, вагою приблизно 4,4 гр., вартістю 400 гривень, та вагою 2,0 гр., вартістю 200 гривень, а також одну срібну сережку зі свого правого вуха, вагою приблизно 3,5 гр., вартістю 400 гривень, які віддала ОСОБА_8 . Після цього, ОСОБА_8 , продовжуючи доводити спільний злочинний умисел до кінця, почав обшукувати кишені пальто потерпілої ОСОБА_17 , а інший співучасник злочину, матеріали відносно якого виділено в окреме кримінального провадження, продовжував утримувати останню за шию, перешкоджаючи їй рухатись. Не виявивши в кишенях майна, яке б становило цінність, ОСОБА_8 разом із співучасником злочину, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, скориставшись тим, що воля потерпілої ОСОБА_17 подавлена, завершуючи реалізацію спільного злочинного умислу заволоділи двома пакунками потерпілої, в яких знаходились продукти харчування, які для останньої не становлять матеріальної цінності, належною ОСОБА_17 жіночою сумкою, яка не становить для потерпілої матеріальної цінності, в якій знаходився: мобільний телефон «Lenovo S 660», чорного кольору, вартістю 1370,14 грн., мобільний телефон «Soni Ericsson J300i», сріблястого кольору, вартістю 67,50 грн., грошові кошти в сумі 4000 грн. Утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_8 разом з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_17 матеріальні збитки у загальному розмірі 6637,64 грн.
Також, ОСОБА_8 07 квітня 2016 року приблизно о 18:00 год. знаходився за місцем свого фактичного мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , в дворі зазначеного домоволодіння біля сараю з навісом разом з ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей час між ОСОБА_8 і ОСОБА_18 на ґрунті таких, що раптово виникли, неприязних особистих відносин, виник конфлікт, під час якого ОСОБА_8 наніс декілька ударів кулаком руки в обличчя ОСОБА_18 . В ході продовження конфлікту у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_18 . Реалізовуючи зазначений злочинний умисел, ОСОБА_8 взяв у дворі мотузку та впритул підійшов до такого, що сидів на стільці, ОСОБА_18 , при цьому тримаючи мотузку в своїх руках. Далі ОСОБА_8 , бажаючи настання смерті ОСОБА_18 , накинув мотузку на шию останнього та зімкнувши кінці мотузки на шиї, почав нею здавлювати шию ОСОБА_18 , від чого останній став задихатись та помер на місці вчинення кримінального правопорушення від асфіксії внаслідок стискання шиї зашморгом. Коли ОСОБА_8 побачив, що ОСОБА_18 лежить без ознак життя, розуміючи обстановку, яка склалася, та реально усвідомлюючи свою відповідальність за настання смерті ОСОБА_18 , з метою приховання слідів злочину, викопав яму у вольєрі в дворі вищезазначеного домоволодіння АДРЕСА_2 , куди поклав труп ОСОБА_18 та закопав його.
Після цього, ОСОБА_8 15 травня 2016 року близько 18:25 год. знаходився на зупинці громадського транспорту, розташованій по вул. Калиновій, 81б, в м. Дніпро, де побачив потерпілу ОСОБА_15 , яка проходила повз нього. В цей момент у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_15 . Реалізовуючи зазначений злочинний умисел, 15 травня 2016 року близько 18:30 год., продовжуючи знаходитись на зупинці громадського транспорту, розташованій по вул. Калиновій, 81б, в м. Дніпро, ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілої, підійшов до ОСОБА_15 та шляхом ривка зірвав з її шиї ланцюжок вагою 5 грам з металу жовтого кольору, вартістю 2984 грн. Утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_15 матеріальні збитки у розмірі 2984 грн.
Продовжуючи свою злочину діяльність ОСОБА_8 05 червня 2016 року близько 23:30 год. знаходився поблизу будинку № 81 по пр. Слобожанському (на той час - ім. «Газети «Правда») в м. Дніпро, де побачив потерпілу ОСОБА_19 , яка проходила повз нього. В цей момент у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_19 . Реалізуючи зазначений злочинний умисел, 05 червня 2016 року близько 23:35 год., продовжуючи знаходитись поблизу будинку № 81 розташованого по пр. Слобожанському (на той час - ім. «Газети «Правда») в м. Дніпро, ОСОБА_8 діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілої, підійшов до ОСОБА_19 та шляхом ривка вихопив з руки останньої належну їй сумку, котра матеріальної цінності для потерпілої не становить, в якій знаходився мобільний телефон марки «НТС», вартістю 1281,80 грн., після чого зірвав з руки потерпілої браслет виготовлений з металу жовтого кольору вагою 3,27 гр., 585-ї проби, вартістю 1938,62 грн. Утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_19 матеріальні збитки у розмірі 3220,42 грн.

В апеляціях на вирок:
- захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_20 просить вирок суду скасувати в частині визнання ОСОБА_20 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 (за епізодами 01 лютого 2016 року, 03 лютого 2016 року, 19 лютого 2016 року, 27 лютого 2016 року, 15 травня 2016 року, 05 червня 2016 року) ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 115 КК України та ухвалити новий виправдувальний вирок.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник зазначає, що вирок суду є незаконним та ухваленим з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Захисник зазначає, що за епізодом 01 лютого 2016 року судом першої інстанції не допитано потерпілого ОСОБА_13 , чим порушено повноту та безпосередність судового розгляду. За епізодом 03 лютого 2016 року судом першої інстанції не допитано потерпілу ОСОБА_14 , чим також порушено повноту та безпосередність судового розгляду. Судом першої інстанції було включено до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол від 20 вересня 2016 року, під час слідчого експерименту ОСОБА_8 показав місце та механізм заволодіння ним 03 лютого 2016 року майном незнайомої йому дівчини по вул. Висоцького, біля буд. 2, а саме жіночою сумкою, в якій знаходилися ключі, банківські картки, зонт, гаманець з 50 грн. На час проведення вказаної слідчої дії ОСОБА_8 мав статус підозрюваного у об`єднаному кримінальному провадженні і підозрювався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, а також особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, отже проведення слідчих дій з ним мало здійснюватися за участю захисника. З протоколу слідчого експерименту вбачається, що слідча дія проводилася без участі захисника.
Захисник вказує, що за епізодом 19 лютого 2016 року не допитано потерпілого ОСОБА_12 , чим також порушено повноту та безпосередність судового розгляду. Суд першої інстанції не використав усі можливі правові механізми для явки викликаних захистом осіб. Обвинувальний вирок не може бути винесено виключно або в основному на підставі показань свідка, якого обвинувачений не мав можливості допитати. Суд включив до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, 08 липня 2016 року свідок ОСОБА_21 впізнав за рисами обличчя та зачіскою ОСОБА_8 , як особу, яка в середині лютого 2016 року продала йому мобільний телефон «Lenovo S 820», хоча свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні показання не надавав. Сторона захисту неодноразово клопотала про виклик свідка ОСОБА_21 в судове засідання, але суд першої інстанції зазначав, що це є свідок сторони обвинувачення, яка не змогла забезпечити явку свідка в судове засідання для дачі показань під присягою.
За епізодом від 19 лютого 2016 року щодо ОСОБА_16 , захисник вважає, що в судовому засіданні поетрпіла ОСОБА_16 впізнала ОСОБА_8 лише тому, що раніше він був пред`явлений для впізнання під час досудового розслідування та знаходився в судовому засіданні у клітці для підсудних.
Захисник вказує, що за епізодом від 04 березня 2016 року, під час складання протоколу допиту від 05.03.2016 року, потерпіла ОСОБА_22 чітко зазначила, що не запам`ятала нападників, не може їх впізнати за будь-якими ознаками. Померлий ОСОБА_18 був сусідом потерпілої ОСОБА_22 , тому остання не могла не впізнати сусіда, відтак захисник вважає, що потерпіла ОСОБА_22 свідомо дала пояснення суду, які не відповідають дійсності і впізнала ОСОБА_8 в судовому засіданні лише тому, що раніше він був пред`явлений для впізнання під час досудового розслідування та знаходився в судовому засіданні у клітці для підсудних. Суд першої інстанції включив до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, 23 червня 2016 року свідок ОСОБА_23 впізнав за рисами обличчя та зачіскою ОСОБА_8 як особу, яка в середині лютого 2016 року продала йому мобільний телефон «Lenovo S 660» та мобільний телефон «Soni Erikson J300i», хоча свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні показання не надавав. Сторона захисту неодноразово клопотала про виклик свідка ОСОБА_23 в судове засідання, але суд першої інстанції зазначав, що це є свідок сторони обвинувачення, яка не змогла забезпечити явку свідка в судове засідання для дачі показань під присягою.
Зазначає, що за епізодом 15 травня 2016 року не допитано потерпілу ОСОБА_15 , чим також порушено повноту та безпосередність судового розгляду. Суд першої інстанції включив до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол від 20 вересня 2016 року, під час слідчого експерименту ОСОБА_8 показав місце та механізм заволодіння 15 травня 2018 року золотим ланцюжком раніше йому невідомої жінки, який він в той же день продав біля «Макдональдсу» незнайомому чоловіку за 2500 грн. На час проведення вказаної слідчої дії ОСОБА_8 мав статус підозрюваного у об`єднаному кримінальному провадженні і підозрювався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.186, ч. 2 ст. 187 КК України, а також особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, отже проведення слідчих дій з ним мало здійснюватися за участю захисника. З протоколу слідчого експерименту вбачається, що слідча дія проводилася без участі захисника. Крім того, суд першої інстанції включив до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, 09 вересня 2016 року свідок ОСОБА_24 за рисами обличчя, зачіскою, розрізом очей та загальними рисами впізнав ОСОБА_8 як особу, яка в середині травня на проспекті Воронцова за 2500 гривень продала йому золотий ланцюжок, хоча свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні показання не надавав.
Окрім того, суд першої інстанції, надаючи оцінку показанням свідків захисту ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 врахував, що покази зазначених свідків повністю узгоджуються в тому, що в травні 2016 року ОСОБА_8 приїхав до своєї матері в с. Жовте, Пятихатинського району, Дніпропетровської області, і після цього як мінімум до кінця травня був там. Наведена обставина повністю узгоджується з показами свідка ОСОБА_28 і суд не вбачав підстав ставити їх під сумнів, але визнав винним ОСОБА_8 в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, начебто скоєного ОСОБА_8 15.05.2016 року щодо ОСОБА_15 .
За епізодом від 05 червня 2016 року судом першої інстанції не допитана потерпіла ОСОБА_19 , чим порушено повноту та безпосередність судового розгляду. Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання потерпіла ОСОБА_19 впізнала іншу особу, а саме особу під № 3, а ОСОБА_8 був особою під № 2, таким чином протокол є недопустимим доказом.
Окрім того, допитані в судовому засідання свідки сторони захисту ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_25 підтвердили суду, що в період з початку травня 2016 року та по 16 червня 2016 року ОСОБА_8 постійно перебував за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_1 , де допомагав матері, ОСОБА_31 , інваліду 2 групи по господарству.
Захисник вказує, що за епізодом вбивства ОСОБА_18 в матеріалах кримінального провадження не має жодного прямого доказу щодо вчинення саме ОСОБА_8 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій особі. Крім того, під час судового слухання встановлено, що за добу до затримання ОСОБА_8 за підозрою про умисне вбивство ОСОБА_32 , особи, які проходили свідками по справі, а саме ОСОБА_33 , ОСОБА_34 та ОСОБА_35 , під присягою повідомили, що на протязі цілої ночі жорстко били ОСОБА_8 та вимагали, щоб він розкопав труп ОСОБА_36 та зізнався про вбивство ним ОСОБА_36 , що підтверджується актом, складеним при затриманні та довідками з СІЗО.
Інспектори патрульної поліції ОСОБА_37 та ОСОБА_38 (попереднє прізвище ОСОБА_39 ), які двічі приїжджали на виклик за адресою: АДРЕСА_2 і були допитані як свідки зазначили, що ОСОБА_40 не визнавала факт, що на подвір`ї закопано труп людини і не надала жодних пояснень щодо анонімних повідомлень.
Захисник зазначає, що ОСОБА_8 себе обмовляв тому, що під час досудового розслідування постійно погрожували його матері, ОСОБА_31 , яка є інвалідом 2 групи з дитинства. По факту погроз, які вона отримувала, нею було подано заяву до Амур-Нижньодніпровського відділу поліції. Сторона захисту заявляла клопотання про витребування з ЄРДР відомостей щодо заяви ОСОБА_41 щодо погроз її життю, під час затримання її сина ОСОБА_8 , в разі зміни ним показів та відмови від визнання провини в умисному вбивстві ОСОБА_18 , проте суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання.
Вказує, що в мотивувальній частині вироку суд зазначив, що фактична фізична втрата через неможливість ідентифікації на час судового розгляду мотузки з шиї трупа ОСОБА_18 та кайданок з його руки не спростовує винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вбивства останнього, оскільки вони були належним чином описані та зафіксовані у протоколі огляду трупа та під час первинної судово-медичної експертизи.
Крім того, захисник зазначає, що в кримінальному провадженні відсутня постанова про визнання речових доказів і передачу їх на зберігання в камеру схову речових доказів, а тому захисник вважає протокол огляду трупа невідомого чоловіка від 19.06.2019 року, висновки експертів № 355/Л від 16.07.2016 року, №355/ЛЕ/92 від 16.07.2016 року, № 355/ЛЕ/126д від 20.04.2017 року, № 355/ЛЕ/8 від 25.08.2016 року, № 122 в яких описуються недопустимі речові докази, а саме мотузки та кайдани є недопустимими доказами.
Захисник вважає, що причина смерті ОСОБА_18 не встановлена, знаряддя злочину не зафіксовані, а тому немає жодного прямого доказу щодо вчинення саме ОСОБА_8 вбивства ОСОБА_18 .
Крім того, захисник вказує, що диск запису проведення слідчого експерименту від 16 серпня 2016 року під час приєднання матеріалів досудового розслідування до матеріалів судової справи був відсутній, а прокурор залучив його тільки під час судового розгляду 18.12.2017 року окремо від матеріалів кримінального провадження, таким чином цей доказ не відкривався стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.

- прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 186 (за епізодами 01 лютого 2016 року, 03 лютого 2016 року, 19 лютого 2016 року, 27 лютого 2016 року, 15 травня 2016 року та 05 червня 2016 року) КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією майна.
На підставі ст. 71 КК України даним призначеним покаранням поглинути покарання призначене за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.06.2010 року та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією майна.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.
Прокурор вказує, що судом першої інстанції не враховано низку обставин, які вказують на необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання, а саме: ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжкого злочину; ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, нові злочини вчинив в період умовно-дострокового звільнення, у вчиненому не розкаявся та намагався ввести суд в оману неправдивими показами.
Також прокурор зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що обвинувачений за час проведення досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не виявив бажання виправити ситуацію, добровільно не відшкодував завдані збитки, заподіяні потерпілим ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 внаслідок злочину.

- обвинувачений ОСОБА_8 , з урахуванням доповнень, просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції не допитано свідків зі сторони обвинувачення та потерпілих, за його клопотанням не проведено експертизу щодо знаряддя вбивства, мотузки, не досліджено речові докази, що містяться в матеріалах справи, в матеріалах справи маються покази свідків, які підтверджують, що вони його били та заставляли взяти вину на себе.
Обвинувачений вказує, що первинні покази взяті з нього під моральним та фізичним тиском, щоб він не змінив покази погрожували його матері та дружині, в ході судового засідання він був позбавлений права на захист.
В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що при ухваленні вироку, судом першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково у вигляді 6 місяців позбавлення волі приєднано невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2010 року та остаточно призначено до відбування покарання у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією всього особисто належного йому майна. Проте, невідбута частина покарання за вказаним вироком вже була частково приєднана до покарання призначеного за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року.
Потерпілі ОСОБА_15 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_19 , ОСОБА_44 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, від потерпілого ОСОБА_12 надійшла заява про розгляд справи без його участі, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за можливе розглянути подані апеляційні скарги за відсутності потерпілих, відповідно до вимог ст. 405 КПК.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про визнання ОСОБА_8 невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186, КК України (за епізодом 29 травня 2016 року) та виправдання у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення, в апеляційних скаргах не оскаржуються, тому апеляційним судом не переглядаються.
За змістом ст. 2 КПК України завдання кримінального провадження полягає у захисті особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений.
У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Ухвалюючи вирок у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначених вимог процесуального закону належним чином дотримався.
Так, на підставі досліджених доказів, суд першої інстанції об`єктивно встановив винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 115 КК та правильно кваліфікував його дії: за епізодами 01 лютого 2016 року, 03 лютого 2016 року, 19 лютого 2016 року, 27 лютого 2016 року, 15 травня 2016 року та 05 червня 2016 року за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, а за епізодами 01 лютого 2016 року, 19 лютого 2016 року, 27 лютого 2016 року ще й поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та за попередньою змовою групою осіб; за епізодом 04 березня 2016 року за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій та за попередньою змовою групою осіб; за епізодом 07 квітня 2016 року за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_18 .
Вина обвинуваченого у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень підтверджена сукупністю доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 23, 94 КПК, яким суд дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достатніми для встановлення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні цих кримінальних правопорушень.
Доводи захисника ОСОБА_7 щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції встановлено фактичні обставини кримінального провадження на підставі досліджених та належно оцінених судом першої інстанції доказів.
Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за епізодом 01 лютого 2016 року, повністю підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 01 лютого 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_13 просить органи внутрішніх справ вжити заходи до невідомих йому осіб, які 01 лютого 2016 року за адресою: м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 61, біля під`їзду № 5, використовуючи насилля, не небезпечне для життя, заволоділи його речами та протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно якого 30 червня 2016 року ОСОБА_13 впізнав за рисами обличчя та зачісці ОСОБА_8 як особу, яка 01 лютого 2016 року викрала у нього мобільний телефон (т. 1, а.с. 137, 149-150).
При цьому посилання захисника ОСОБА_7 на те, що потерпілий ОСОБА_13 не з`являвся до суду та не був допитаний судом першої інстанції, чим, на її думку, порушено повноту та безпосередність судового розгляду, є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи мається інформація щодо телефону та адреси потерпілого ОСОБА_13 , який неодноразово викликався до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 24, 62, 77, 85, 131), (т. 3, а.с. 61, 76, 85, 95, 112, 115, 146, 171, 175, 187, 210, 242), (т. 4, а.с. 5, 28, 46, 74, 94, 110, 135, 154, 185, 209, 223) (т. 5, а.с. 14, 53, 90, 125, 156, 178, 200, 217) (т. 6, а.с. 2, 43, 64, 99, 134, 164, 208, 226) (т. 7, а.с. 6, 53, 86, 107, 139, 178, 207, 235) та надавав заяву про розгляд кримінального провадження без його участі (т. 4, а.с. 147).
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпілий ОСОБА_13 належним чином повідомлявся про дату та час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції шляхом направлення письмових повідомлень та SMS-повідомлень на його мобільний телефон. Явка потерпілого в судове засідання суду першої інстанції є його правом, а не обов`язком, а тому жодних порушень прав учасників судового провадження під час судового розгляду не встановлено.
Вказана позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 199/7722/16-к (провадження № 51-2859км18).
За епізодом 03 лютого 2016 року, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повністю підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно якого 06 липня 2016 року ОСОБА_42 впізнала ОСОБА_8 як особу, яка 03 лютого 2016 року заволоділа її майном, протоколом проведення слідчого експерименту від 18 вересня 2016 року, під час якого ОСОБА_42 показала місце та механізм заволодіння раніше невідомою їй особою її майном та протоколом проведення слідчого експерименту від 20 вересня 2016 року, під час якого ОСОБА_8 показав місце та механізм заволодіння ним 03 лютого 2016 року близько 20 год. 45 хв. майном незнайомої йому дівчини по вул. Висоцького, біля будинку № 2 А, а саме: жіночою сумкою, в якій знаходилися ключі, банківські картки, зонт і гаманець з 50 грн. (т. 3, а.с. 22-23, 25-26, 51-52).
Посилання захисника ОСОБА_7 на порушення судом першої інстанції повноти та безпосередності судового розгляду, не знайшли свого підтвердження, оскільки потерпіла ОСОБА_42 , належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками та повідомленнями, які містяться в матеріалах провадження (т. 1, а.с. 90, 109, 125), (т. 3, а.с. 68, 80, 88, 101, 106, 122, 130, 152, 170, 182, 194, 217, 248), (т. 4, а.с. 12, 35, 53, 80, 101, 117, 142, 161, 191, 204, 230), (т. 5, а.с. 21, 59, 96, 131, 162, 185, 206, 226), (т. 6, а.с. 9, 49, 71, 105, 141, 171, 215, 233), (т. 7, а.с. 12, 59, 93, 114, 146, 185, 211, 242).
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції було включено до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол проведення слідчого експерименту від 20 вересня 2016 року, який було проведено без участі захисника, тоді як під час проведення вказаної слідчої дії ОСОБА_8 мав статус підозрюваного у об`єднаному кримінальному провадженні і підозрювався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, а також особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 20 вересня 2016 року вбачається, що останній проведений в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001526 (т. 3, а.с. 51-52).
В рамках вказаного кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001526, ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України (т. 3, а.с. 45-46), яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 52 КПК України, колегія суддів вважає, що під час проведення слідчого експерименту 20 вересня 2016 року, органом досудового розслідування право ОСОБА_8 на захист порушено не було, слідчий експеримент було проведено у повній відповідності до вимог кримінального процесуального закону, і будь-яких підстав для визнання його недопустимим доказом, колегією суддів не встановлено.
За епізодом 19 лютого 2016 року, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повністю підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно якого 06 липня 2016 року ОСОБА_12 впізнав за рисами обличчя та зачіскою ОСОБА_8 , як особу, яка 19 лютого 2016 року близько 18 год. 00 хв., знаходячись на трамвайній зупинці біля будинку № 202 по вул. Богомаза в м. Дніпро, шляхом ривка відкрито заволоділа належним йому телефоном (т. 1, а.с. 172-173) та протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08 липня 2016 року (т. 1, а.с. 177-178), згідно якого свідок ОСОБА_21 впізнав за рисами обличчя та зачіскою ОСОБА_8 , як особу, яка в середині лютого 2016 року продала йому мобільний телефон Lenovo S 820.
Перевіряючи доводи захисника про те, що судом першої інстанції не допитано потерпілого ОСОБА_12 , чим порушено повноту та безпосередність судового розгляду, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Потерпілий ОСОБА_12 , належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками та повідомленнями, які містяться в матеріалах провадження (т. 1, а.с. 26, 32, 75, 87, 129), (т. 3, а.с. 63, 78, 86, 96, 110, 117, 126, 148, 166, 177, 189, 212, 244), (т. 4, а.с. 7, 30, 48, 76, 96, 112, 137, 156, 187, 207, 225), (т. 5, а.с. 16, 55, 92, 127, 158, 180, 202, 219), (т. 6, а.с. 4, 45, 66, 101, 136, 166, 210, 228), (т. 7, а.с. 8, 55, 88, 109, 141, 180, 205, 237), та надавав до суду першої інстанції заяву про розгляд кримінального провадження без його участі (т. 7, а.с. 192). Колегія суддів звертає увагу на те, що явка в судове засідання потерпілого, який був належним чином повідомлений, не є обов`язковою.
Щодо посилання захисника на те, що судом було включено до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08 липня 2016 року, хоча свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції показання не надавав, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції свідок ОСОБА_21 через неявку до суду неодноразово піддавався приводу в судові засідання, проте за наданою на виконання приводу інформацією, останній за наявними у суду адресами фактично не мешкає, у зв`язку з чим, 15 червня 2017 року органу досудового розслідування була надане доручення на встановлення місця проживання свідка ОСОБА_21 (т. 5, а.с. 47). На виконання доручення були надані інші адреси проживання, за якими останній викликався і неодноразово піддавався приводу, проте згідно отриманих відомостей (т. 5, а.с. 87), за цими адресами свідок також не проживає, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були вичерпані всі можливості для допиту вказаного свідка.
При цьому, колегія суддів не бере до уваги пояснення потерпілого ОСОБА_12 , надані у суді апеляційної інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не схожий на особу, яка відкрито заволоділа належним йому телефоном, оскільки останній підтвердив, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 липня 2016 року підписано ним особисто.
Підстав для того, щоб вважати докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винність ОСОБА_8 у скоєнні вказаного кримінального правопорушення, колегія суддів не знаходить.
Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за епізодом 27 лютого 2016 року, повністю підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема судом першої інстанції обґрунтовано було покладено в основу вироку покази потерпілої ОСОБА_16 , яка показала, що 27 лютого 2016 року вона їхала з роботи, сіла в марштрутку і їй одразу кинулись в очі двоє хлопців, один з яких був в камуфляжній формі, а другий в чорній куртці. Близько 20 год. 20 хв. - 20 год. 40 хв. потерпіла доїхала до своєї зупинки на вул. Комінтерна, вийшла та почала йти в бік свого будинку. Коли вона почала спускатися по гірці, ззаду її хтось схопив за капюшон та опустив на землю, після чого цим же капюшоном їй прикрили обличчя і бризнули газовим балончиком. Один із нападників, в якому вона однозначно впізнає обвинуваченого ОСОБА_8 , тримав її на землі, щоб вона не встала, а другий вихопив сумку та стояв трохи позаду. Вона кричала і обвинувачений сказав: «Не кричи, а то заріжу». Вона відчувала, що до її шиї піднеслась рука, але був там ніж, чи ні, вона не бачила. Потім обвинувачений почав обшукувати кишені її куртки та штанів, перевірив її шию, після чого нападники втекли. Обвинуваченого ОСОБА_8 вона впізнала і під час досудового розслідування за фотографією.
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла ОСОБА_16 з будь-яких причин обмовила чи могла обмовити обвинуваченого ОСОБА_8 у зазначеному кримінальному правопорушенні, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Всі вищевикладені показання потерпілої ОСОБА_16 узгоджуються з іншими належними і допустимими доказами по справі, детально проаналізованими і вказаними у вироку, які містяться в матеріалах провадження, зокрема:
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 липня 2016 року, згідно якого ОСОБА_16 впізнала за рисами обличчя та зачіскою ОСОБА_8 , як особу, яка 27 лютого 2016 року заволоділа належним їй майном (т. 1, а.с. 194-195);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 12 вересня 2016 року, під час якого ОСОБА_16 показала місце та механізм заволодіння раніше невідомими їй особами її майном (т. 1, а.с. 213, 215).
Посилання захисника на те, що в судовому засіданні суду першої інстанції потерпіла ОСОБА_16 впізнала ОСОБА_8 лише тому, що раніше він був пред`явлений для впізнання під час досудового слідства та знаходився у клітці для підсудних, колегія суддів вважає такими, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Підстав для того, щоб вважати докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винність ОСОБА_8 у скоєнні вказаного кримінального правопорушення, колегія суддів також не знаходить.
За епізодом 04 березня 2016 року, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, повністю підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема показами потерпілої ОСОБА_17 яка показала, що 04 березня 2016 року після роботи, вона приїхала на 24-й маршрутці на зупинку Завод ім. Комінтерна. Приблизно на середині дороги неподалік від залізних шляхів поблизу будинку № 47 А по вул. Яна Гуса у м. Дніпро вона звернула увагу на те, що якийсь чоловік її випередив ззаду і пішов наче якось праворуч. В цей момент її хтось стукнув по плечу і коли вона поверталася, її рукою схопили за шию, після чого підійшов перший чоловік, котрий її обігнав і в якому вона однозначно впізнає обвинуваченого ОСОБА_8 , та сказав, щоб вона не кричала, а якщо вона буде кричати, то він її заріже. Обвинувачений ОСОБА_8 запитував, де гроші і скільки грошей. Вона намагалася прибрати руку, яка її душила і в цей момент випустила всі сумки та пакети, які в неї були в руках, оскільки у неї не було можливості дихати. Тоді обвинувачений приставив ніж до її обличчя і почав вимагати прикраси. Запитав, чи сама буде знімати. Вона почала сама знімати дві срібні каблучки з однієї руки та одну срібну і одну золоту каблучку на іншій руці. Срібні каблучки вона зняла і віддала нападнику, а золота каблучка не знімалася. ОСОБА_8 вимагав, щоб вона зняла цю каблучку, бо він їй відріже палець. Вона також зняла з вух сережки, одну сережку з яких віддала нападнику, а куди поділася інша, вона не знає. Потім обвинувачений почав вимагати у неї навушники, однак їх у неї не було. Вона дістала все, що було в кишенях, там був якийсь дріб`язок на проїзд, після чого її залишили. Пізніше вона встала і пішла в напрямку будинку, де зустріла сина. Сказала йому, що її пограбували і вони викликали поліцію. Під час нападу вона реально вважала, що обвинувачений, який приставив до неї ніж, може його застосувати та нанести їй тілесне ушкодження. Ніж, який демонстрував їй ОСОБА_8 , вона добре роздивилася. Це був не складний ніж, скоріше за все кухонний, лезо довжиною близько 17 см, та близько 2,5 см в ширину. Нападники забрали у неї одну срібну каблучку зі смужкою із камінців фіанітів, одну каблучку-смужку 6 мм в ширину з декількома фіанітами, і срібну каблучку в формі квітки з камінцями фіанітами. Ще вони забрали сумку, в якій знаходився телефон Леново з карткою пам`яті, телефон Соні Еріксон, гроші, близько 3800 грн. та гаманець з грошима в сумі близько 200 грн.
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла ОСОБА_17 з будь-яких причин обмовила чи могла обмовити обвинуваченого ОСОБА_8 у зазначеному кримінальному правопорушенні.
Покази потерпілої ОСОБА_17 узгоджуються з іншими належними і допустимими доказами по справі, детально проаналізованими і вказаними у вироку, які містяться в матеріалах провадження, зокрема:
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 червня 2016 року, згідно якого свідок ОСОБА_23 впізнав за рисами обличчя та зачіскою ОСОБА_8 як особу, яка на початку березня 2016 року продала йому мобільний телефон Lenovo S 660 та мобільний телефон Soni Ericsson J300i (т. 2 а.с. 1-2);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 23 червня 2016 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_17 впізнала за зростом, обличчям та тілобудовою ОСОБА_8 , як особу, яка 04 березня 2016 року по вул. Яна Гуса в м. Дніпрі разом з іншою невідомою особою здійснила відносно неї розбійний напад, при цьому викрали її власне майно (т. 2 а.с. 6-9);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 12 вересня 2016 року, під час проведення якого, потерпіла ОСОБА_17 показала місце та механізм вчинення щодо неї розбійного нападу та заволодіння її двома мобільними телефонами, грошовими коштами та ювелірними прикрасами (т. 2 а.с. 21-23).
Посилання захисника на те, що під час складання протоколу допиту від 05 березня 2016 року потерпіла ОСОБА_17 зазначила, що не запам`ятала нападників та не може їх впізнати, колегія суддів вважає не спроможними, оскільки відповідно до ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.
Щодо посилання захисника ОСОБА_7 на те, що судом першої інстанції було включено до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 червня 2016 року, хоча свідок ОСОБА_23 в суді першої інстанції показання не надавав, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції вказаний свідок неодноразово піддавався приводу в судові засідання, проте за наданою на виконання приводів інформацією, останній за наявними у суду адресами фактично не мешкає, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, судом першої інстанції було вичерпано всі можливості для допиту вказаного свідка.
За епізодом 15 травня 2016 року, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повністю підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема: протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05 липня 2017 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_15 за рисами обличчя та зачіскою впізнала ОСОБА_8 як особу, яка 15 травня 2016 року викрала у неї золотий ланцюг (т. 3 а.с. 34); протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 вересня 2016 року, згідно якого свідок ОСОБА_24 за рисами обличчя, зачіскою, розрізом очей та за загальними рисами впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка в середині травня на проспекті Воронцова за 2500 грн. продала йому золотий ланцюжок (т. 3 а.с. 38-39); протоколом слідчого експерименту від 18 вересня 2016 року, під час якого потерпіла ОСОБА_15 показала місце та механізм заволодіння її золотим ланцюжком вагою 5 грамів (т. 3 а.с. 41-42); протоколом проведення слідчого експерименту від 20 вересня 2016 року, під час якого ОСОБА_8 показав місце та механізм заволодіння 15 травня 2018 року золотим ланцюжком раніше йому невідомої жінки, який він в той же день продав біля Макдональдсу незнайомому чоловіку за 2500 грн. (т. 3 а.с. 43-44).
Посилання захисника ОСОБА_7 на порушення судом першої інстанції повноти та безпосередності судового розгляду, не знайшли свого підтвердження, оскільки потерпіла ОСОБА_15 , належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками та повідомленнями, які містяться в матеріалах провадження (т. 1, а.с. 91, 110, 124), (т. 3, а.с. 69, 81, 89, 102, 111, 123, 131, 153, 183, 195, 218, 249), (т. 4, а.с. 13, 36, 54, 81, 102, 118, 143, 162, 192, 202, 231), (т. 5, а.с. 22, 60, 97, 132, 163, 186, 207, 224), (т. 6, а.с. 10, 50, 72, 106, 142, 172, 216, 234), (т. 7, а.с. 13, 60, 94, 115, 147, 186, 212, 243,) та надавала до суду першої інстанції заяву про розгляд кримінального провадження без її участі (т. 1, а.с. 114).
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції включено до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол проведення слідчого експерименту від 20 вересня 2016 року, який було проведено без участі захисника, тоді як під час проведення вказаної слідчої дії ОСОБА_8 мав статус підозрюваного у об`єднаному кримінальному провадженні і підозрювався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, а також особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів вважає їх неспроможними з огляду на наступне.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 20 вересня 2016 року вбачається, що останній проведений в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000398 (т. 3, а.с. 43-44).
В рамках вказаного кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000398, ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України (т. 3, а.с. 28-29), яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, а тому, з урахування положень ч. 1 ст. 52 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий експеримент було проведено у повній відповідності до вимог кримінального процесуального закону, і будь-яких підстав для визнання його недопустимим доказом, колегією суддів не встановлено.
Щодо посилання захисника ОСОБА_7 на те, що судом першої інстанції було включено до обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09 вересня 2016 року, хоча свідок ОСОБА_24 в суді першої інстанції показання не надавав, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції вказаний свідок неодноразово піддавався приводу в судові засідання, проте за наданою на виконання приводів інформацією, останній за наявними у суду адресами фактично не мешкає, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, судом першої інстанції було вичерпано всі можливості для допиту вказаного свідка.
Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за епізодом 05 червня 2016 року, повністю підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 липня 2016 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_19 впізнала за типом, рисами обличчя та зачіскою ОСОБА_8 як особу, яка 05 червня 2016 року заволоділа належним їй майном (т. 2 а.с. 56-57).
Посилання захисника ОСОБА_7 на порушення судом першої інстанції повноти та безпосередності судового розгляду, не знайшли свого підтвердження, оскільки потерпіла ОСОБА_19 , належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками та повідомленнями, які містяться в матеріалах провадження (т. 1, а.с. 29, 31, 63, 73, 89, 127), (т. 3, а.с. 66, 79, 87, 99, 107, 120, 129, 151, 169, 180, 192, 215, 247), (т. 4, а.с. 10, 33, 51, 79, 99, 115, 140, 159, 190, 205, 228), (т. 5, а.с. 19, 58, 95, 130, 161, 183, 205, 222), (т. 6, а.с. 7, 48, 69, 104, 139, 169, 213, 231), (т. 7, а.с. 11, 58, 91, 112, 144, 183, 209, 240).
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпіла ОСОБА_19 належним чином повідомлялася про дату та час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції шляхом направлення письмових повідомлень та SMS-повідомлень на її мобільний телефон. Явка потерпілої в судове засідання суду першої інстанції є її правом, а не обов`язком, а тому жодних порушень прав учасників судового провадження під час судового розгляду не встановлено.
Вказана позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 199/7722/16-к (провадження № 51-2859км18).
Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що в протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 липня 2016 року, зазначено, що потерпіла ОСОБА_19 впізнала іншу особу, а саме особу під № 3, тоді як ОСОБА_8 був особою під № 2, що на думку захисника є підставою для визнання протоколу недопустимим, колегія суддів вважає їх також непроможними з огляду на наступне.
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 липня 2016 року, потерпіла ОСОБА_19 серед наданих їй фотокарток, впізнала особу під № 3, яка заволоділа належним їй майном (т. 2, а.с. 56-57). Як вбачається з довідки по кримінальному провадженню № 001662, складеної слідчим СВ Амур-нижньодніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_45 (т. 2, а.с. 58), особа, яка зображена на фото під № 2, яку впізнавала потерпіла ОСОБА_19 є підозрюваний ОСОБА_8 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 липня 2016 року, пред`явлення здійснювалось в рамках кримінального провадження № 0001745, тоді як довідка складена по кримінальному провадженню № 001662, що на думку колегії суддів свідчить про те, що вказана довідка не відноситься до вказаного протоколу від 04 липня 2016 року, разом з цим, перевіривши інші наявні в матеріалах справи протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками (т. 1, а.с. 149-150, т. 1, а.с. 172-173, т. 1, а.с. 194-195, т. 2, а.с. 1-2, т. 2, а.с. 6-9, т. 3, а.с. 22-23, т. 3, а.с. 38-39) та порівнявши фотокартки, які містяться в них, колегія суддів прийшла до висновку, що в протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 липня 2016 року, потерпіла ОСОБА_19 серед наданих їй фотокарток, впізнала особу під № 3, на якій зображений саме ОСОБА_8 .
Посилання захисника ОСОБА_7 на те, що суд першої інстанції надаючи оцінку показанням свідків сторони захисту ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_29 врахував, що покази останніх повністю узгоджуються в тому, що в травні 2016 року ОСОБА_8 приїхав до своєї матері в с. Жовте, П`ятихатського району, Дніпропетровської області, і після цього як мінімум до кінця травня був там, але визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України за епізодами від 15 травня 2016 року та від 05 червня 2016 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції проаналізувавши їх покази прийшов до обґрунтованого висновку про те, що покази вказаних свідків не спростовують можливість вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень 15 травня 2016 року щодо ОСОБА_15 і 05 червня 2016 року щодо ОСОБА_19 .
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_18 , за викладених у вироку обставинах, ґрунтуються на зібраних в провадженні та досліджених в судовому засіданні доказах.
Суд першої інстанції належним чином дослідив наявні докази у провадженні, у їх сукупності, з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, дав їм належну оцінку.
Докази, покладені судом першої інстанції в основу обвинувачення, узгоджуються між собою, не містять суттєвих суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у вчинені ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення. Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку покази потерпілої ОСОБА_43 яка показала, що ОСОБА_18 є її сином, а обвинувачений доводиться їй племінником чоловіка. Про обставини загибелі сина їй нічого не відомо, про сам факт смерті вона дізналася лише коли до неї приїхала поліція. Останній раз вона бачила сина в кінці березня чи на початку квітня 2016 року, коли він приходив - забирав свої речі, казав їй, що поїде в інтернат. На ньому були одягнені камуфляжні штани, чоботи «берці», тепла камуфляжна куртка, светр. Труп сина вона впізнала в морзі за зачіскою, зростом, тілобудовою, шрамом на нозі.
Свідок ОСОБА_28 в суді першої інстанції показала, що з ОСОБА_8 вона раніше, починаючи з жовтня 2015 року, проживала в цивільному шлюбі. Пояснювала, що у ОСОБА_8 з ОСОБА_18 були якісь спільні справи - вони кудись разом ходили, але які саме, вона сказати не може. 07 квітня 2016 року в другій половині дня після 15 год. 00 хв. ОСОБА_8 з ОСОБА_18 були вдома і розмовляли на вулиці під навісом біля сараю, розмова була на підвищених тонах і вона вийшла та попросила, щоб вони розмовляли тихіше, і повернулася в будинок. Коли вона знову вийшла на двір, ОСОБА_18 сидів в крові, ОСОБА_8 сказав, що нічого не відбувається і що у них тут чоловічі розборки. Коли вона в наступний раз вийшла на вулицю, ОСОБА_8 сидів навприсядки, а за його спиною лежав ОСОБА_18 . Вона бачила, що у ОСОБА_18 розбите обличчя. Їй стало страшно і вона повернулася в будинок. ОСОБА_8 зайшов за нею і що саме їй в той час казав, вона пригадати не може, оскільки у неї був стресовий стан, але вона зі слів ОСОБА_8 зрозуміла, що ОСОБА_18 мертвий. Також свідок повідомила, що навіс під сараєм, де лежав труп ОСОБА_18 , ОСОБА_8 завісив шторою, щоб не було видно, і попередив її, що якщо вона комусь скаже щось, то їй буде дуже погано, що він «задавить» її і дітей. Труп ОСОБА_18 після цього вона не бачила. Зранку ОСОБА_28 побачила, що ОСОБА_8 щось робив в вольєрі, що знаходиться на території двору, наводив порядок та бачила ґрунт поблизу вольєра і плити, які ОСОБА_8 складав поруч. Через деякий час ОСОБА_8 поїхав до своєї матері. Також свідок підтвердила, що у її доньки були дитячі металеві кайданки, які вона потім бачила на трупі ОСОБА_18 , коли його викопали.
Свідок ОСОБА_46 в судовому засіданні показав, що на початку квітня 2016 року йому робили фасадні роботи і коли його не було, ОСОБА_8 прийшов до нього добре випивший та, погрожуючи пістолетом, забрав у майстрів гроші. Наступного дня десь о 16 год. 30 хв. 17 год. 00 хв. він прийшов до ОСОБА_8 , який мешкав з ОСОБА_28 , останній сидів біля сараю і вживав горілку, а ОСОБА_18 сидів поруч на табуретці в кайданках через ногу. Він запитав у ОСОБА_8 , що це таке, а той відповів, що ОСОБА_18 себе погано веде, що це не його справи і він з цим розбереться. Свідок зазначив, що в день, коли він прийшов до ОСОБА_8 , було церковне свято Благовіщення, в тому дворі він був близько години, після чого пішов додому. На той час, коли пішов додому, ОСОБА_18 так і залишався сидіти пристебнутим, тілесних ушкоджень у ОСОБА_18 він не бачив. Крім того, пояснив, що в той день вони з ОСОБА_8 однозначно нікуди не їздили.
Під час допиту в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_33 показав, що ОСОБА_8 знає з 2010 року, коли вони разом відбували покарання. Вказав, що ОСОБА_28 розповіла йому про те, що ОСОБА_8 щось зробив з ОСОБА_18 і тіло ОСОБА_18 у вольєрі. На той час свідок запропонував ОСОБА_8 все нормально вирішити, але той відмовився і після цього десь на місяць зник, повернувшись на свято Трійці. Пояснив, що він ще декілька разів намагався поговорити з ОСОБА_8 , щоб той якось вирішив цю проблему і не створював проблем ОСОБА_28 , яка з цим не могла жити, але той на контакт іти не хотів.
Всі вищевикладені показання узгоджуються з іншими належними і допустимими доказами по справі, детально проаналізованими і вказаними у вироку, які містяться в матеріалах провадження, зокрема:
- протоколом огляду від 19 червня 2016 року, згідно якого було оглянуто житловий будинок АДРЕСА_2 , під час огляду якого вилучено змиви з лутки дверного отвору з речовиною бурого кольору, пластиковий контейнер з речовиною бурого кольору, шорти з речовиною бурого кольору, фрагмент дерев`яної табуретки з речовиною бурого кольору (т. 2 а.с. 70-76);
- протоколом огляду від 19 червня 2016 року, відповідно до якого було оглянуто територію подвір`я домоволодіння АДРЕСА_2 , де під час огляду вилучено волосся з сараю та дерев`яну палицю за житловим будинком біля колодязя (т. 2 а.с. 77-79);
- протоколом огляду трупа від 19 червня 2016 року, за яким судово-медичним експертом було оглянуто тіло чоловіка приблизно 25-30 років, який знаходився у ґрунті на глибині до 1 метру під кутом приблизно 45 градусів, на трупі одягнута футболка невизначеного кольору, джинси та шкарпетки, одяг вологий, забруднений ґрунтом, на тілі наявні гнильні явища, на шиї трупа, вище щитовидного хряща, накладена замкнута петля з мотузки, шириною близько 1 см., а на правому зап`ястку надягнуті металеві кайданки зі сріблястого металу (т. 2 а.с. 80-82);
- протоколом пред`явлення трупа для впізнання від 21 червня 2016 року, згідно якого ОСОБА_43 у невідомому чоловіку, який був знайдений за адресою: АДРЕСА_2 , впізнала по обличчю, формі зубів, зросту та будові тіла свого сина ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2 а.с. 110-11);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 21 червня 2016 року, у відповідності до якого, ОСОБА_28 на території домоволодіння АДРЕСА_2 вказала місце, де між ОСОБА_8 і ОСОБА_18 почався словесний конфлікт, а також вказала розташований на території домоволодіння вольєру, де ОСОБА_8 закопав труп ОСОБА_18 (т. 2 а.с. 138-144);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 16 серпня 2016 року, під час якого ОСОБА_8 показав місце на території домоволодіння АДРЕСА_2 , де 07 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_18 , який сидів на стільці, стався конфлікт, під час якого він накинув на шию ОСОБА_18 мотузку, декілька разів ударив ОСОБА_18 по тулубу, після чого зав`язав мотузку на вузол ззаду. Також показав, як він завісив дверний отвір місця, де знаходився труп ОСОБА_18 , покривалом, та місце, де він в вольєрі закопав тіло ОСОБА_18 (т. 2 а.с. 171).
- висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи № 122 від 29 червня 2017 року, відповідно до якої смерть ОСОБА_18 , настала від механічної асфіксії, яка розвинулась в результаті стиснення органів шиї петлею, що підтверджується механізмом, розкритим при проведенні судово-медичної експертизи та ОСОБА_8 при його допиті та при проведенні з ним слідчого експерименту (т. 5 а.с. 99-113).
Крім того, судом першої інстанції було допитано експерта ОСОБА_47 , яка підтвердила зазначений висновок в повному обсязі. Зазначила, що не дивлячись на те, що були виражені гнилісні зміни м`яких тканин шиї, навіть на фоні цих змін на шиї трупа була виявлена полоса тиску борозна, котра була розташована горизонтально, що характерно для удушення шиї зашморгом. Навіть були ділянки западання та возвишення, валікообразні краї, що каже про те, що було місце здавлення. Далі, навіть при гістологічному дослідженні, так як був відсутній епідерміс, який вказує на здавлення, було встановлено, що було присутнє здавлення шиї. Комісія експертів встановила, що механізм, який вказаний в протоколі слідчого експерименту, відповідає механізму, в результаті якого настає смерть.
Будь-яких підстав для того, щоб вважати недопустимими докази у кримінальному провадженні, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винність ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів не знаходить.
Враховуючи викладене, посилання сторони захисту на відсутність доказів щодо вчинення саме ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, є безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення були надані для дослідження речові докази з пошкодженими бирками, які неможливо ідентифікувати, що на думку захисника є підставою для визнання висновків експертів та протоколу огляду трупа невідомого чоловіка від 19 червня 2016 року недопустимими доказами, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки вказані речові докази судом першої інстанції було відхилено та усунуто із кримінального провадження.
Посилання сторони захисту на відсутність в матеріалах кримінального провадження постанови про визнання речових доказів і передачу їх на зберігання в камеру схову речових доказів також є безпідставними, оскільки в матеріалах кримінального провадження міститься постанова про зберігання речових доказів та вирішення питання про них від 22 серпня 2016 року, згідно якої зашморг зав`язаний на вузол, ремінь коричневого кольору, джинсові штани комуфляжного кольору, майка комуфляжного кольору, желет комуфляжного забарвлення, труси чоловічі, шкарпетки чоловічі, мотузка чорного кольору з вузлом, яка була вилучена на шиї трупу, чотири фрагменти металевих кайданок, розпилені, мотузка синього кольору, тканина розміром 2х160 м із залишками землі, які були вилучені в ОКЗ Бюро СМЕ ім. Мечникова, визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні та здано їх на тимчасове зберігання до камери схову Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області по вул. Новоселівській, 17 (т. 2, а.с. 186-187).
Доводи сторони захисту про те, що причина смерті ОСОБА_18 так і не була встановлена, а знаряддя злочину не зафіксовані, колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження та встановленими судом першої інстанції обставинами.
Посилання захисника ОСОБА_7 на те, що диск запису проведення слідчого експерименту від 16 серпня 2016 року під час приєднання матеріалів досудового розслідування до матеріалів судової справи був відсутній, і прокурор залучив його до матеріалів під час судового розгляду 18 грудня 2017 року, окремо від матеріалів кримінального провадження, що на думку захисника є порушенням вимог ст. 290 КПК України, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки в матеріалах кримінального провадження міститься постанова про зберігання речових доказів та вирішення питання про них від 16 серпня 2016 року, згідно якої CD-диск, на якому мається відеозапис зі слідчого експерименту, проведеного з підозрюваним ОСОБА_8 , визнано речовим доказом та залучено до матеріалів кримінального провадження (т. 2, а.с. 174).
Колегія суддів зауважує, що відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 13 вересня 2016 року, ОСОБА_8 в присутності захисника було ознайомлено з матеріалами досудового розслідування в повному обсязі, будь-яких зауважень чи заперечень останній не висловлював (т. 3, а.с. 18).
Вказаний відеозапис слідчого експерименту було переглянуто в судовому засіданні суду першої інстанції та встановлено відповідність зафільмованих на ньому фактичних обставин тим, які були зафіксовані у відповідному протоколі.
Перевіривши доводи прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень внаслідок м`якості та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, є умисними, в тому числі корисливими, закінченими злочинами, обставини вчинення кримінальних правопорушень, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь тяжкості наслідків правопорушень, вартість майна, що було предметом злочинних посягань та його значимість для потерпілих, наявність декількох кваліфікуючих ознак за обвинуваченням у вчиненні грабежів та розбою, характер насильства, застосованого під час розбійного нападу, відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, нові злочини вчинив в період умовно-дострокового звільнення, має зареєстроване місце проживання, за місцем фактичного проживання характеризується позитивно, має матір інваліда ІІ групи, яка потребує постійного стороннього догляду, малолітню дитину, не має постійного джерела доходу, у лікаря психіатра на обліку не перебуває, перебував під диспансерно-динамічним наглядом у лікаря-нарколога з метою профілактики з приводу розладів психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдів, вживання з шкідливими наслідками, знятий з обліку по відсутності даних, у вчиненому не розкаявся та неправдивими показаннями намагався ввести суд в оману, відсутність обставин, що пом`якшують, наявність обставини, що обтяжує покарання рецидиву злочинів, та призначив покарання в межах санкцій частин статей Особливої частини Кримінального кодексу України за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 13 років позбавлення волі із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні саме такого покарання дотримався вимог кримінального закону. Будь - яких підстав для призначення більш суворого покарання з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливим унаслідок м`якості, немає. Колегія суддів з правильністю висновків суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів. При цьому, доводи апеляційної скарги прокурора вказаних висновків суду не спростовують, оскільки обставини, на які посилається прокурор, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання обвинуваченому, та, на думку колегії суддів, у сукупності не свідчать про необхідність призначення іншого розміру покарання.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання за сукупністю вироків, колегія суддів вважає слушними з огляду на таке.
Відповідно до ст. 70 КК при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. З огляду на частину 4 цієї статті, за правилами передбаченими в частинах першійтретій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.
Згідно ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 остаточне покарання у вироку, суд першої інстанції, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного вироком покарання частково у вигляді 6 місяців позбавлення волі приєднав невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2010 року та остаточно призначив ОСОБА_8 до відбування покарання у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна. Своє рішення мотивував тим, що нові злочини вчинені в період умовно-дострокового звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання, яке було призначене йому вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2010 року, а тому остаточне покарання за сукупністю вироків підлягає визначенню з урахуванням вимог ч. 1 ст. 71 КК України.
Проте, поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що частину невідбутого покарання, призначеного ОСОБА_8 за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2010 року на підставі ч. 1 ст. 71 КК України вже було приєднано до покарання, призначеного за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року.
Із урахуванням викладеного й того, що кримінальний закон (ст. 71 КК) не передбачає можливості двічі приєднувати невідбуту частину покарання, суд першої інстанції не мав безперечних правових підстав для повторного призначення ОСОБА_8 остаточного покарання за сукупністю вироків Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2010 року та Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року.
Вказане порушення зумовлює зміну судового рішення в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, оскільки таке виправлення не погіршує жодним чином становище обвинуваченого ОСОБА_8 .
Колегією суддів встановлено, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 115 КК України вчинені ОСОБА_8 в період з 01 лютого 2016 року по 05 червня 2016 року, тобто до ухвалення вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року, тому колегія суддів вважає, що остаточне покарання за сукупністю злочинів підлягає визначенню з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України.
З огляду на зазначене, вирок суду першої інстанції в силу п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підлягає зміні з виключенням з нього рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК, та призначенням остаточного покарання за сукупністю злочинів у відповідності до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, тому апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню.
Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про зарахування ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строку попереднього ув`язнення з 21 червня 2016 року по 19 вересня 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, виходячи з наступного.
Положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають інші кримінально-правові наслідки діяння у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.
Якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII).
Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який іншим чином поліпшує становище особи у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України).
Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.
Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що іншим чином погіршує становище особи, відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.
Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення в період з 01 лютого 2016 року по 05 червня 2016 року, тобто до 20 червня 2017 року.
Відповідно до вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року - строк відбуття покарання ОСОБА_8 відраховується з 21 червня 2016 року.
Судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 вірно зараховано в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2016 року по 19 вересня 2018 року включно, із розрахунку, передбаченого ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону від 26.11.2015 р.: одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.
Але, разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону зі змінами, внесеними згідно із Законом від 26.11.2015 № 838-VIII), необхідно зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 115 КК України, в частині призначення покарання - змінити.
Виключити з вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року застосування ст. 71 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 за сукупністю вироків.
Вважати ОСОБА_8 не винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України (за епізодом 29 травня 2016 року) та виправданим у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення.
Вважати ОСОБА_8 засудженим:
- за ч. 2 ст. 186 КК України (за епізодами 01 лютого 2016 року, 03 лютого 2016 року, 19 лютого 2016 року, 27 лютого 2016 року, 15 травня 2016 року та 05 червня 2016 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців;
- за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років;
- за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років 6 місяців з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років з конфіскацією всього особисто йому належного майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII, зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з 20 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, що тримається під вартою, в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді: