Справа № 340/190/17
Провадження № 11-кп/4808/490/19
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу колегії суддів Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.11.2019 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , -

за участю: прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарги захисник просить скасувати ухвалу колегії суддів, ухвалити нову, якою змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, з покладенням певних обов`язків. Вважає, що колегія суддів лише констатувала існування ризиків, при цьому не обґрунтувала реальну можливість їх настання. Посилається також на фальсифікування органами досудового слідства доказів винуватості ОСОБА_8 , останній заперечує свою причетність до вбивства потерпілої. Апелянт в апеляційній скарзі фактично висловив свою незгоду з висунутим обвинуваченням ОСОБА_8 , посилаючись на незаконність дій органів досудового розслідування, в частині спонукання обвинуваченого до проведення слідчого експерименту, відсутності лікаря чи експерта при відібранні зразків крові у останнього тощо. Апелянт також звертає увагу на те, невиправдане затягування розгляду, в той час як обвинувачений тримається під вартою, оскільки розгляд справи триває з 2017 року, в той час як, на думку апелянта, справа не є складною, а за період 6 місяців перебування справі у суді, проведено лише 4 судових засідання, на яких розглядалась лише питання продовження строку тримання під вартою. Апелянт вважає, що колегія суддів упереджено оцінила докази, які сторона обвинувачення надала для доведення необхідності застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. На думку апелянта, стороною обвинувачення не доведено наявність існування реальних ризиків, заявлених у клопотанні. Посилається на те, що судом не розглядалось альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави. Апелянт вважає, що обвинувачений не є особою підвищеної суспільної небезпеки, позитивно характеризується, проживає з матір`ю, яка є інвалідом 3-ї групи та виховує сама неповнолітню дитину, а тому потребує щоденної допомоги в побуті.

Ухвалою колегії суддів суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора та продовжено термін тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 без визначення розміру застави. Своє рішення колегія суддів мотивувала тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152 КК України за які визначено покарання від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі або довічне позбавлення волі. З урахуванням особи обвинуваченого та характеру висунутого обвинувачення, тяжкості покарання, що загрожує йому, дійшла висновку, що залишаються реальними ризики можливого ухилення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, вчинення нових злочинів та здійснення тиску на свідків і потерпілих при звільненні з-під варти.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, наполягали на застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту;

- прокурор просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважав її безпідставною, ухвалу суду просив залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, з`ясувавши обставини справи, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, ухвалу колегії суддів суду першої інстанції - залишити без змін, з таких підстав.

З наданих суду матеріалів вбачається, що 23.01.2017 року ОСОБА_8 було затримано та ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області відносно ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою (а.п. 11), який у подальшому неодноразово був продовжений, зокрема й оскаржуваною ухвалою колегії суддів суду першої інстанції від 13.11.2019 року (а.п. 36-37).

Захисник не погоджується з таким рішенням суду, посилаючись на невиправдане затягування судового розгляду.

Проте, на думку колегії суддів, рішення суду про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 є законним.

Так, з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152 КК України, а саме у вчиненні зґвалтування, що спричинило особливо тяжкі наслідки ОСОБА_11 та у умисному вбивстві поєднаного із зґвалтуванням.

Як вбачається із матеріалів справи, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на етапі судового розгляду.

При вирішенні питання про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду, а також при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»).

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років та довічного позбавлення волі.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Колегія суддів оцінює суворість можливого покарання та визнає за реальну небезпеку можливість його ухилення від правосуддя у разі зміни обраного щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що по справі не проведено повного допиту осіб, а обвинувачений обізнаний з приводу їх показань, що свідчить про існування ризику перешкоди з боку обвинуваченого у встановленні істини по справи, оскільки діючим законодавством, зокрема ст. 23, ст. 95 КПК України, передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримані у порядку, передбаченому ст. 225 цього кодексу. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити й перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч.1 ст.94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

На думку колегії суддів, оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення повного та об`єктивного судового розгляду даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Практика Європейського суду з прав людини до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою впродовж досудового розслідування ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу.

Строк тримання під вартою був продовжений з урахуванням тих доводів що були наведені у клопотанні прокурора в обґрунтування ризиків, які існували як на момент затримання підозрюваного, та які не зменшились та існують на даний час.

Як вбачається з поданого до суду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , в ньому повно та всебічно викладені обставини, які свідчать про те, що останній, у разі обрання відносно нього більш м`якого запобіжного заходу може незаконно впливати на свідків та потерпілого з метою перешкоджання повного встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, з підстав ухилення від відповідальності.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції проаналізували свої висновки в контексті кримінального провадження та в співставленні з даними про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , обґрунтовано дійшов висновку, що запобігти наявним у справі ризикам може лише найбільш суворий запобіжний захід, оскільки прокурор довів, що викладені в клопотанні обставини виправдовують подальше тримання ОСОБА_8 під вартою.

Твердження апелянта про те, що обвинувачений не є особою підвищеної суспільної небезпеки, позитивно характеризується, проживає з матір`ю, яка є інвалідом 3-ї групи та виховує сама неповнолітню дитину, потребуючи щоденної допомоги в побуті, самі по собі не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, були перевірені колегією суддів першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.

Ризики, запобігання спробам яких є метою та підставами застосування запобіжних заходів, з моменту застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу.

На даний час, стороною обвинувачення доведено, що існує значна ймовірність того, що обвинувачений порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який.

В той же час, стороною захисту не наведено, як змінилися обставини, які були взяті до уваги при обранні запобіжного заходу, які нові обставини виникли після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу.

Сама по собі тривалість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без наявності будь-яких інших підстав для зміни запобіжного заходу, не може стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Матеріали провадження не містять інших переконливих відомостей, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не надані.

Отже, для запобігання ризикам, вказаним у клопотанні, та враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст. 2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування та судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинуваченого, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п. 79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, колегія суддів вважає виправданим продовження відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та недостатнім застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема цілодобового домашнього арешту.

На думку колегії суддів, ті обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, не виключають наявність встановлених ризиків, оскільки обвинувачений усвідомлює неминучість покарання, максимальний строк якого 15 років та довічне позбавлення волі.

Щодо доводів сторони захисту в частині невинуватості ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні, відсутність складу злочинів в його діях, то ці доводи можуть бути перевірений тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання або виправдування.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення щодо продовження строку тримання під вартою судом першої інстанції дотримані вимоги закону та й права особи, які гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, колегія суддів вважає, що суд правомірно скористатися правом не визначати відносно ОСОБА_8 розміру застави, оскільки він підозрюється у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

Інші доводи апелянта, зокрема щодо незгоди з діями органів досудового слідства не є предметом розгляду на даній стадії судового провадження, де вирішується питання законності рішення щодо продовження строків тримання під вартою обвинуваченого.

В той же час, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, колегія суддів звертає увагу колегії суддів суду першої інстанції на необхідність дотримання розумності строків розгляду справи, передбачених ст. 12 КПК України, які повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, відповідає положенням Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу колегії суддів Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.11.2019 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5