Номер провадження: 11-сс/813/769/19
Номер справи місцевого суду: 496/1498/19 1-кс/496/911/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 23.04.2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000284 від 19.04.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, -

встановив:
оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання заступника начальника СВ Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000284 від 19.04.2019 року та накладено арешт на автомобіль "NISSAN MICRA" д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , та знаходився у користуванні ОСОБА_6 , з забороною користування та розпорядження майном.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що вилучений автомобіль відповідає вимогам ст. 98 КПК України, а саме може зберігати на собі сліди кримінального правопорушення, можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також вказав, що в інтересах встановлення істини по справі необхідно проведення експертного дослідження вилучених речей, у зв`язку з чим необхідне збереження стану речей на момент вилучення, а тому необхідно застосувати заборону розпорядження та користування транспортним засобом.
Також, слідчий суддя зазначив, що відмовляє у накладанні арешту на вилучене свідоцтво про реєстрацію на даний автомобіль серії НОМЕР_2 , оскільки з клопотання та доданих до нього документів не вбачається факту підробки саме свідоцтва про реєстрацію автомобілю, а тому немає підстав для його арешту.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник ОСОБА_6 захисник ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання слідчого відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_6 не є обвинуваченим чи підозрюваним у даному кримінальному провадженні або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи. Також, захисник зазначає, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем майна, а саме автомобілю "NISSAN MICRA", який ним був придбаний 14.12.2018 року у власниці вказаного автомобіля ОСОБА_10 , що підтверджується особистим зверненням ОСОБА_6 до регіонального сервісного центру для переоформлення автотранспортного засобу, де він надав дозвіл на обстеження свого транспортного засобу. Крім того, захисник вказує, що номер кузова автомобіля ( НОМЕР_3 ) повністю збігається з даними, вказаними в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , а автомобіль був зареєстрований Луцьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Волинській області 13.11.2011 року саме з таким номером кузова, а тому якби номер кузова був перебитий, автомобіль не пройшов би реєстрацію у м. Луцьк. Таким чином, захисник наголошує, що ознаки знищення або підробки номеру відсутні, тобто фактично відсутні обставини, що перешкоджають подальшій експлуатації транспортного засобу. Разом з тим, захисник зазначає, що слідчим суддею не були враховані порушення Іллічівською місцевою прокуратурою строків звернення до суду з клопотанням про накладання арешту на тимчасове вилучене майно, зокрема, у даному випадку, оскільки автомобіль у ОСОБА_6 було вилучено слідчим 18.04.2019 року, відповідно до п. 5 ст. 171 КПК України, клопотання повинно було бути подано не пізніше 19.04.2019 року, однак супровідний лист прокуратури до суду датований 22.04.2019 року та цього ж дня було визначено слідчого суддю.
Апеляційний розгляд проведено за відсутністю прокурора, оскільки останній у судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча про час місце та розгляд був повідомлений належним чином та будь-яких клопотань чи заяв про відкладення апеляційного розгляду не надавав.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи представника ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження; перевіривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно пояснень представника ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 та матеріалів судового провадження, зокрема: змісту клопотання про накладання арешту, змісту довіреності від 14.12.2018 року; а також ухвали слідчого судді від 23.04.2019 року, зазначене в оскаржуваній ухвалі майно, а саме автомобіль, знаходиться на праві користування у ОСОБА_6 .
Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_6 або його представник є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.
Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання заступника начальника СВ Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , слідчий суддя районного суду, не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, та прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно частково задовольнив зазначене клопотання.
Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
З матеріалів провадження вбачається, що 18.04.2019 року в ході огляду місця події з оглядового майданчику сервісного центру МВС, розташованого на Київському шосе 27-А слідчим було тимчасово вилучено автомобіль "NISSAN MICRA" д.н.з. НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію на даний автомобіль НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 .
Таким чином, клопотання про арешт зазначеного вилученого майна повинно було бути подано 19.04.2019 року, однак всупереч вимогам ч. 5 ст. 171 КПК України,заступник начальника СВ Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 звернувся з відповідним клопотанням про арешт майна лише 22.04.2019 року.

Враховуючи викладене, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ч. 5 ст.171 КПК України, а саме на те, що клопотання було подано поза межами строку, передбаченого зазначеною нормою, що є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.
Разом з тим,ініціювання заступником начальника СВ Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, оскільки в клопотанні взагалі не зазначені підстави і мета та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що долучені до клопотання про арешт майна письмові докази прочитати неможливо, а, крім того, вони взагалі не доводять існування факту підроблення номерної панелі автомобіля.
Крім того, апеляційному суду не було надано будь-яких інших доказів на підтвердження цього факту.
Також, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 не є обвинуваченим чи підозрюваним у даному кримінальному провадженні, або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи. Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що жодній особі на даний час у вказаному кримінальному провадженні не повідомлено про підозру.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду вказують на те, що такий підхід органу досудового розслідування щодо ініціювання питання про накладення арешту на майно, не відповідає положенням Конституції України та вимогам кримінального процесуального закону, не відповідає критеріям ефективності досудового розслідування, які випливають із завдань кримінального судочинства, визначених положеннями ст.2 КПК України, головним з яких є захист особи, суспільства і держави від кримінальних злочинів, охорона прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження, а також осіб, які на законних підставах є власниками майна щодо якого ініціюється застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Таким чином, вказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, клопотання про арешт майна було розглянуто неповно та однобічно, внаслідок чого слідчий суддя дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладання арешту на автомобіль, не мотивував своє рішення та в ухвалі не зазначив чим саме зумовлена необхідність арешту майна та якими конкретно доказами вона підтверджується.

Зазначені порушення є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На переконання апеляційного суду, слідчі судді та суди апеляційної інстанції не повинні формально підходити до розгляду таких клопотань та приймати рішення про задоволення невмотивованих клопотань слідчого, які не відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

За таких умов, з урахуванням положень ст. ст. 407, 409 КПК України, ухвала слідчого судді є необґрунтованою, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали, відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.
Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 23.04.2019 року, якою частково задоволено клопотання заступника начальника СВ Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000284 від 19.04.2019 року та накладено арешт на автомобіль "NISSAN MICRA" д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , та знаходився у користуванні ОСОБА_6 , з забороною користування та розпорядження майном скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання заступника начальника СВ Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000284 від 19.04.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України,

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4