Справа № 463/4573/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/995/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2019 року, про умовно - дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування додаткового покарання визначеного вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23.02.2015,

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

представника Центру пробації - ОСОБА_8 ,

засудженого - ОСОБА_6 ,

встановила:

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 02.09.2019 було відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_6 про його умовно - дострокове звільнення від відбування додаткового покарання визначеного вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23.02.2015.

Не погоджуючись з даною ухвалою засуджений подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою його заяву про звільнення умовно-дострокового від подальшого відбування додаткового покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23.02.2015 року та ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 25.07.2017 року задовільнити повністю.
Ухвалу суду першої інстанції вважає необґрунтованою, винесеною з істотним порушенням вимог законодавства України, не дав належну оцінку його доводам у справі.
Апелянт покликається, що судом першої інстанції не було в повній мірі з`ясовано всі обставини справи, зокрема те, що трудовий договір за останнім місцем праці між ним та ПП « Західно Українська Торгова Компанія РІО- Плюс» було розірвано по двосторонній формі домовленості між сторонами. Відповідно помилкове твердження суду що засуджений з власної ініціативи розірвав трудовий договір, через що не може вважатись таким, що сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення в частині додаткового покарання, даний факт не відповідає обставинам справи, а саме не враховані його пояснення про те, що від моменту як почався відлік строку про заборону займати посади, а це з 02 вересня 2017 року він працював в компанії ПП «Західно Українська Торгова Компанія РІО-Плюс» по 11 березня 2019 року, після чого звільнився за згодою сторін, бо мінімальної заробітної плати не вистачала для забезпечення сімї, після чого став на облік у Державній службі зайнятості для пошуку роботи за фахом та влаштувався працювати не офіційно на будівництво.
Апелянт наголошує, що продовжує здійснювати у законний спосіб пошук роботи, що характеризує його з позитивної сторониі унеможливлює висновок до якого прийшов суд першої інстанції про те, що він своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення в частині додаткового покарання.

Судом першої інстанції з матеріалів заяви та пояснень засудженого з`ясовано, що після звільнення ОСОБА_6 від відбуття покарання у виді виправних робіт 11 березня 2019 року, останній звільнений з посади менеджера ПП «Західно Українська Торгова Компанія РІО-Плюс» по угоді сторін. При цьому, у судовому засіданні засуджений пояснив, що його умови праці на підприємстві не влаштовували, тому він розірвав угоду за згодою сторін і до цього часу не працевлаштований, перебуває на обліку в Львівському міському центрі зайнятості.
На підставі зазначеного вище суд прийшов до переконання, що засуджений не може вважатись таким, що сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення в частині додаткового покарання, оскільки він з власної ініціативи розірвав трудовий договір, протягом тривалого часу - з 11 березня 2019 року він не працює, що сам визнав в судовому засіданні. Тобто відсутні підстави зазначені у ч.2 ст. 82 КК України для звільнення засудженого від додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Заслухавши доповідача, думку ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу, міркування прокурора та представника «Центру пробації» ОСОБА_8 , які просили залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, перевірені документи та докази, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
Згідно з вимогами ч.2 вказаної норми закону умовно дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений своєю поведінкою та сумлінним ставленням до праці довів своє виправлення. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після відбуття засудженим не менше половини строку покарання за необережний тяжкий злочин.
Згідно з вимогами ч.3 ст. 55 КК України при призначенні в якості додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю до позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на весь час відбування основного покарання, і крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання.
Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш мяким № 2 від 26.04.2002 року передбачено, що коли питання про умовно-дострокове звільнення від відбування додаткового покарання виникло після повного відбуття засудженим основного покарання, суд може повністю або частково звільнити його від додаткового покарання після фактичного відбуття встановленої законом частини останнього та за наявності інших зазначених у законі умов.
За змістом ст. 81 КК України кримінально-правові наслідки умовно-дострокового звільнення від відбування покарання можуть бути як сприятливими для засудженого, так і несприятливими.
Сприятливі наслідки настають у разі не вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання, нового злочину. У такому разі засуджений остаточно і повністю (автоматично) звільняється від відбування покарання.
Приписами ст. 152 КВК України також встановлено, що підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про адмністію; акт помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба.
Виходячи з системного аналізу норм закону, у разі звільнення засудженого умовно-достроково від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, строк додаткового покарання необхідно обчислювати з моменту фактичного звільнення від відбуття основного покарання, а не з дати закінчення строку покарання у виді позбавлення волі, визначеного вироком суду.
Умовно дострокове звільнення від відбування додаткового покарання може бути застосовано після відбуття засудженим основного покарання та не менше половини строку покарання за необережний тяжкий злочин, а також за наявності інших зазначених у законі умов.

З ухвали суду першої інстанції вбачається, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні злочину передбаченого ч.3 ст. 368 КК України (в редакції Закону від 07.04.2011) та обрано покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі з позбавленням права займати посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих функцій терміном на 3 роки та з конфіскацією всього належному йому майна.
Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 25 липня 2017 року замінено невідбуту частину покарання за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2015 року на більш-м`яке покарання у вигляді виправних робіт строком на 2 роки з відрахуванням 20% заробітку в дохід держави.
Як вбачається із матеріалів заяви та матеріалів особової справи № 05/17, засуджений ОСОБА_6 після звільнення з місця позбавлення волі ознайомлений 2 серпня 2017 року та 28 серпня 2017 року із порядком відбування покарання у виді виправних робіт, покладеними обов`язками та обчисленням строку додаткового покарання.
Судом також встановлено, що засуджений після звільнення з місця позбавлення волі був працевлаштований у ПП «Західно Українська Торгова Компанія РІО-Плюс» на посаді менеджера. Окрім цього, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 лютого 2019 року звільнено засудженого від подальшого відбування покарання у виді виправних робіт на невідбутий строк 6 місяців.
З копії трудової книжки засудженого (а.143 з особової справи) вбачається, що відповідно до наказу від 11.03.2019 засуджений ОСОБА_6 розірвав трудовий договір із ПП «Західно Українська Торгова Компанія РІО-Плюс» за згодою сторін.
З врахуванням зазначеного вище судом першої інстанції зроблено висновок, що засуджений не може вважатись таким, що сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення в частині додаткового покарання, оскільки він з власної ініціативи розірвав трудовий договір і протягом тривалого часу, а саме з 11 березня 2019 року не працює, що підтвердив у судовому засіданні.
Підстав ставити під сумнів правильність цих висновків колегія суддів не вбачає.
Головною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи.

Висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен засновуватись на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період відбування покарання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість умовно-дострокового звільнення ОСОБА_6 від відбування додаткового покарання.
Доводи ОСОБА_6 викладені в апеляційній скарзі, правильність вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, враховуючи, що судом першої інстанції не було допущено порушень вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, при розгляді заяви засудженого, колегія суддів не знаходить підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відповідно, і для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2019 року, якою було відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_6 про його умовно - дострокове звільнення від відбування додаткового покарання визначеного вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23.02.2015, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді :