ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2234/19 Справа № 202/8282/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000917 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2019 року щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Козацьке Бериславського району Херсонської області, громадянина України, офіційно працюючого на посаді інспектора-контролера ТОВ ТБД «Олді», неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Строк покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання - з 21.12.2018 року.
Судом також вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що 19 травня 2018 року, о 16:00 годині, ОСОБА_7 , знаходячись в спільному коридорі між квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, порушуючи громадський порядок, тишу та спокій громадян, голосно з`ясовував відносини зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 , нецензурно висловлюючись на адресу останньої, при цьому стукав кулаком своєї правої руки у вхідні двері квартири АДРЕСА_3 , в якій мешкають ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , чим виразив явну неповагу до існуючих в суспільстві правил та норм поведінки.
Так, реагуючи на неправомірну поведінку ОСОБА_7 , відкривши двері своєї квартири, до нього в міжквартирний коридор вийшли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , де прагнучи припинити хуліганські дії ОСОБА_7 , зробили йому зауваження та попросили не виражатися нецензурними словами, оскільки він заважає їх нормальному відпочинку, та відпочинку інших мешканців будинку, порушує правила поведінки в суспільному житті та побуті. В свою чергу, ОСОБА_7 на зауваження останніх відреагував агресивно, продовжив свої неправомірні дії та діючи з хуліганських мотивів явної неповаги до існуючих в суспільстві правил та норм поведінки, демонструючи зневагу та зверхність до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , став виражатись на їх адресу грубо, в тому числі і нецензурним словами, та коли ОСОБА_10 повторно зробив йому зауваження, ОСОБА_7 підійшов до останнього та діючи умисно, керуючись хуліганськими мотивами та єдиним злочинним умислом, спрямованим на нанесення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_10 один удар кулаком своєї правої руки в область лівої скроні, від якого він впав на підлогу своєї квартири АДРЕСА_5 .
Впавши на підлогу, потерпілий ОСОБА_10 , намагався підвестись, але ОСОБА_7 , прагнучи протиставити себе суспільству, показати грубу силу та зневагу до ОСОБА_10 , знову наніс останньому не менше 3-х ударів ногами в область ніг та не менше 3-х ударів кулаком в область щелепи та скроні з правої сторони. В цей час, ОСОБА_11 , намагаючись припинити хуліганські дії ОСОБА_7 стала умовляти останнього припинити свої злочинні дії та спробувала відтягувати останнього від ОСОБА_10 , але ОСОБА_7 умисно наніс ОСОБА_11 два удари кулаком в область щелепи зліва, від якого остання впала на підлогу та знепритомніла.
Відповідно до висновку експерта №3906е від 29.11.2018 року, злочинними діями ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_11 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: набряку м`яких тканин нижньої губи ліворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Після цього, ОСОБА_7 побачив, що ОСОБА_10 намагається підвестись з підлоги, схопив скляну пляшку з розташованого поруч стола, та наніс нею один удар в лобну частину голови потерпілого, від якого скляна пляшка розбилась, при цьому завдавши потерпілому фізичного болю. Після цього, ОСОБА_7 пристосувавши предмет для завдання тілесних ушкоджень, продовжуючи тримати фрагмент розбитої пляшки з ріжучими краями в своїй правій руці, наніс нею один удар в праву брову та один удар в область правої скроні ОСОБА_10 , від чого останній втратив свідомість.
Відповідно до висновку експерта №3868е від 27.11.2018 року, злочинними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження у вигляді:
- закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, шести забійно-різаних ран на обличчі праворуч (в лобній області праворуч в середній третині, в надбрівній області праворуч, від середньої третини правої надбрівної дуги з переходом по ній в скроневу область, від середньої третини правої надбрівної дуги з переходом частково на верхню повіку, в надбрівній області праворуч в середній третині), синця у правій пара орбітальній області з частковим переходом на спинку носу та в виличну область, синця на верхній повіці лівого ока з переходом на спинку носу, синця в підщелепній області по центру та ліворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день);
- дев`яти синців: на грудній клітині праворуч по середньо-ключичній лінії в проекції 3,4-го міжребір`я, на грудній клітині праворуч по передньо-пахвовій лінії з переходом в пахвову западину, на передній поверхні лівого плечового суглобу, на грудній клітині ліворуч по середньо-ключичній лінії в проекції 3-го міжребір`я, на передньо-внутрішній поверхні правого плеча від верхньої до середньої третини, на зовнішній поверхні правого плеча у верхній третині, на грудній клітині праворуч по середньо-пахвовій лінії в проекції 5-го міжребір`я, на задній поверхні правого передпліччя в середній третині, в підлопатковій області ліворуч, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминучі наслідки;
- трьох саден: на череві праворуч, на тильній поверхні правої кисті в проекції основи 2-ї п`ясної кістки, на передній поверхні правого передпліччя у нижній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминучі наслідки;
- семи синців: на передньо-внутрішній поверхні лівої гомілки у верхній та середній третині, на передній поверхні лівої гомілки у нижній третині, на зовнішній поверхні лівого колінного суглобу, в підколінній ямці праворуч, на задній поверхні правої гомілки у верхній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминучі наслідки.
В цей час житель квартири АДРЕСА_6 , ОСОБА_12 , почувши в під`їзді крики з проханням про допомогу, зайшов до квартири потерпілого ОСОБА_10 , та бажаючи виконати свій громадянський обов`язок, з метою зупинення хуліганських дій ОСОБА_7 , виштовхав останнього з квартири, таким чином зупинив його злочинні дії.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що вирок є незаконний та необґрунтований та судом була неправильно застосована кваліфікація інкримінованого йому злочину, оскільки висновки експертизи підтверджують спричинення потерпілому саме легких тілесних ушкоджень, що повинно бути кваліфіковано за ч.1 ст. 125 КК України.
Зазначає, що судовий розгляд проводився з обвинувальним нахилом, а у судовому засіданні суддя та прокурор вчиняли неправові дії відносно його та захисника.
Звертає увагу, що він подав докази у судовому засіданні про те, що він незаконно утримується під вартою, але ніхто не звертав на це увагу.
Вказує на те, що на свідка ОСОБА_12 здійснювався тиск з боку сусіда, який погрожував йому, а тому він надав саме такі покази.
Зауважує, що протягом трьох років виховує дітей своєї дружини, скарг зі сторони вихователів, вчителів немає. Діти забезпечені всім необхідним. На роботі характеризується позитивно, у психолога та нарколога на обліку не стоїть. До кримінальної відповідальності не притягувався.

-захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 просить змінити вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 , перекваліфікувати його дії, змінивши правову кваліфікацію кримінального правопорушення на ч. 1 ст. 125 КК України та призначивши йому покарання за ч. 1 ст. 125 КК України з урахуванням правової оцінки обставин.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з вищезазначеним вироком не погоджується і вважає, що вирок суду винесений без урахування дійсних обставин справи, та відбулася неправильна кваліфікація злочину, категорично не погоджується з кваліфікуванням вчиненого злочину за ч. 4 ст. 296 КК України.
Вважає, що як досудовим, так і судовим слідством не було встановлено у даному конкретному випадку об`єкт злочину та мотив вчинення злочину, а саме, не встановлено, на що саме були спрямовані злочинні дії: на порушення громадського порядку (з мотивів явної неповаги до суспільства із поєднанням з особливою зухвалістю або винятковим цинізмом) чи на завдання тілесних ушкоджень певній особі.
Вказує, що дії ОСОБА_7 свідчать про наявність у нього умислу саме на спричинення потерпілим тілесних ушкоджень. В його діях не було встановлено ознак виняткового цинізму чи особливої зухвалості при спричиненні потерпілим тілесних ушкоджень, а тому за вказаних обставин відсутній склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 296 КК України, а дії ОСОБА_7 мають кваліфікуватися за ч. 1 ст. 125 КК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення даних апеляційних скарг.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..».
Судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону були порушені.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Перевіряючи в межах апеляційних скарг вирок суду першої інстанції з огляду на його відповідність вимогам законності та обгрунтованості, апеляційний суд зазначає, що за приписами статей 404 та 405 цього Кодексу суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, у тому числі за необхідності - і шляхом дослідження доказів.
Так, захисник та обвинувачений в апеляційних скаргах наводять доводи щодо безпідставності перекваліфікації органом досудового розслідування дій обвинуваченого ОСОБА_7 за інкримінованим йому злочином з ч.1 ст. 125 КК України на ч.4 ст. 296 КК України, та яку потім судом визнано встановленою, пославшись на допущену судом вибірковість в оцінці досліджених доказів шляхом надання переваги певним доказам з безпідставним не врахуванням інших, без належного аналізу та спростування, без надання належної правової оцінки всім дослідженим доказам в їх сукупності.
Під час проведення досудового розслідування та судового розгляду встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 , які ніким не оспорюються, а саме обвинувачений підтвердив факт своєї присутності 19.05.2018 року у спільному коридорі між квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , де він сварився зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 , а також не заперечував, що безпосередньо приймав участь у конфлікті з сусідом ОСОБА_10 , який під час їхньої сварки вийшов зі своєї квартири.
До того ж, обвинувачений стверджує, що саме потерпілий спровокував бійку, повалив його на підлогу та затягнув до своєї квартири, де почав душити, а дружина потерпілого ОСОБА_11 била його лопаткою для взуття по голові, через що останній схопив скляну пляшку, та з метою самозахисту вдарив ОСОБА_10 по голові один раз і вийшов з квартири.
Суд першої інстанції критично поставився до наведеної вище позиції обвинуваченого
та зазначив у вироку, що не приймає до уваги твердження останнього щодо заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому у стані необхідної оборони та зокрема відносно того, що потерпілий ОСОБА_10 був агресивно налаштований, сам повалив обвинуваченого на підлогу, затягнув до своєї квартири та почав душити, до того ж не встановлені фактичні дані, які свідчать про те, що потерпілий ОСОБА_10 мав намір скоїти напад на обвинуваченого.
Крім того, суд розцінив вищевказані твердження обвинуваченого як намагання уникнути покарання, оскільки жодних дій, які б спровокували обвинуваченого на заподіяння тілесних ушкоджень та загрожували його життю та здоров`ю, потерпілі не вчинили, що повністю виключає наявність самооборони з його боку, а з боку потерпілого не було суспільно-небезпечного посягання, яке б вимагало негайного відвернення чи припинення з боку обвинуваченого шляхом заподіяння тілесних ушкоджень, а в справі немає медичних чи інших даних про насильство відносно обвинуваченого з боку потерпілого, а за відсутності протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого питання про стан сильного душевного хвилювання ОСОБА_7 , на думку суду, також не виникає.
Не взяв суд першої інстанції до уваги і показання як свідка ОСОБА_9 , яка є співмешканкою обвинуваченого, оскільки її показання в судовому засіданні щодо обставин того дня суперечать зібраним матеріалам справи, що свідчить про бажання вигородити обвинуваченого з метою уникнення ним кримінальної відповідальності, так і свідка ОСОБА_12 , які він надав у суді, а саме, що не пам`ятає про події того дня.
Разом з тим, судом безпідставно не враховано покази обвинуваченого з приводу того, що між потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_10 з ОСОБА_9 та родиною ОСОБА_13 протягом дуже тривалого часу існують напружені недоброзичливі відносини, між ними постійно виникають сварки із застосуванням фізичної сили, а ОСОБА_10 неодноразово наносив тілесні ушкодження ОСОБА_9 , через що багато разів викликались працівники поліції, були неодноразові звернення до відділку поліції.
Також під час вказаних подій отримали різні травми як потерпілі, так і ОСОБА_7 , але працівниками поліції одразу після конфлікту, не зважаючи на візуально видні прояви тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 (дві глибокі рани на обличчі, синці, гематоми, одяг в крові тощо) не було запропоновано провести медичне обстеження задля фіксації тілесних ушкоджень та щодо проведення судово-медичного експертного дослідження для встановлення ступеню тяжкості отриманих ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.
Не перевірив суд і версію захисту щодо показів свідка ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_15 , а саме з приводу неприязних відносин між родиною ОСОБА_16 та ОСОБА_9 , і, як наслідок, неприязного відношення до обвинуваченого та можливого обмовлення останнього зазначеними свідками. Обвинувачений, як і свідок ОСОБА_9 вказували на те, що під час зазначених подій свідок ОСОБА_14 знаходилась у своїй квартирі і не виходила з неї, тож не була присутня як на початку конфлікту, так і протягом усієї події, що відбувалася, а свідок ОСОБА_15 повертався з лікарні і прийшов вже після завершення конфлікту та бачив лише його наслідки. Свідок ОСОБА_12 же прийшов на місце події лише в кінці, не був присутнім при початку конфлікту, не знав і не бачив причини та мотиви конфлікту, але він засвідчив, що учасниками та свідками події біли лише родина ОСОБА_17 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , інших осіб не було.
Також судом було встановлено, що ОСОБА_7 скоїв злочин у стані алкогольного сп`яніння, про що він і зазначив при викладенні обвинувачення у вироку, разом з цим такої обтяжуючої покарання обставини як вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння судом встановлено не було, до того ж обвинувачений як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі вказував на те, що в той день він був абсолютно тверезим, що призвело до певної невідповідності висновків суду стосовно цього.
Не можна також не звернути увагу і на той факт, що ОСОБА_7 надав працівникам поліції свої пояснення з приводу вчиненого злочину ще в травні 2018 року, і лише тільки 21 грудня 2018 року обвинуваченням здійснюється зміна кваліфікації кримінального правопорушення з ст. 125 КК України на ч. 4 ст. 296 КК України, цього ж дня ОСОБА_7 затримується прямо на робочому місці та в подальшому цього ж дня йому обирається запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, а вже 22 грудня 2018 року ОСОБА_7 надається доступ до матеріалів справи та вручається обвинувальний акт.
Отже, колегія суддів за результатами апеляційного перегляду доходить висновку про те, що місцевий суд, належним чином не перевіривши всі наявні докази у цьому кримінальному провадженні у їх сукупності та не надавши їм належної оцінки, внаслідок хибного встановлення фактичних обставин справи, дійшов передчасного висновку про те, що досліджені в судовому засіданні докази спростовують факт спричинення обвинуваченим заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілому, а обгрунтовуючи обвинувачення ОСОБА_7 за ч.4 ст. 296 КК України взяв за основу, зокрема, позицію сторони обвинувачення відносно того, що останній повинен нести кримінальну відповідальність за хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, поєднаного з опором іншим громадянам.
Мотивуючи свій висновок суд зазначив, що відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року "Про судову практику у справах про хуліганство", спеціально пристосованими для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій, а застосування обвинуваченим ОСОБА_7 скляної пляшки та розбитої скляної пляшки під час нанесення тілесних ушкоджень підтверджується переконливими показаннями потерпілих та свідків.
На думку суду, дії обвинуваченого ОСОБА_7 , вчинені 19.05.2018 року, носили хуліганський мотив, оскільки були направленні на нехтування загальноприйнятими правилами поведінки та моральності, свої протиправні дії вчиняв відкрито, в громадському місці, не звертаючи уваги на інших людей, що свідчить про уявну неповагу, з його боку, до суспільства.
Також суд вирішив, що заподіяння тілесних ушкоджень, вчинених обвинуваченим щодо потерпілих, були вчинені з особливою зухвалістю та поєднані з очевидним для обвинувачених відкритим нехтуванням встановленого у суспільстві порядку, з використанням незначного приводу, прагненням продемонструвати грубу силу, жорстокість. Побиття здійснювалось на очах інших осіб, з прагненням продемонструвати свою перевагу перед ними.
Разом з тим, з даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки кваліфікація дій засудженого як хуліганства не ґрунтується на правильному застосуванні закону про кримінальну відповідальність.
Так, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.
Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.
Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті статті 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.
Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.
За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.
Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.
Відповідно до фактичних обставин цієї справи ОСОБА_7 спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження, що підтверджено висновками судово-медичної експертизи № 1482 від 25.05.2018 року та № 1725 від 14.06.2018 року, на ґрунті особистого конфлікту, який існує вже протягом дуже тривалого часу у вигляді напружених недоброзичливих відносин та сварок із застосуванням фізичної сили. Тож, обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до потерпілого, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.
Зазначене дає підстави для висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 мотиву явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою юридичною ознакою злочину, передбаченого статтею 296 КК.
Дії ОСОБА_7 зумовлені наміром завдати шкоди здоров`ю потерпілого і безпосередньо спрямовані на досягнення цього результату, а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки злочину проти особи і підлягають кваліфікації за наслідками, що настали, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я за частиною другою статті 125 КК.
Вказана правова позиція висловлена і в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №288/1158/16-к, провадження № 13-28кс19), а відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 02.06.2016 №1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм.
Втім суд першої інстанції під час судового розгляду справи зазначеного до уваги не взяв і дійшов до помилкового висновку стосовно кваліфікації інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 дій за ч.4 ст. 296 КК України, чим порушив вищенаведені норми вимог кримінального процесуального законодавства.
Тим самим, висновки суду, викладені у вироку, містять істотні суперечності, які могли вплинути на вирішення питання про винуватість обвинуваченого саме у скоєнні інкримінованого йому злочину, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і за наведених вище обставин висновки суду про кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст. 296 КК України є передчасними, зробленими без повного, всебічного, об`єктивного дослідження та аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним та обґрунтованим.
В даному випадку апеляційний суд дійшов висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обгрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.
Беручи до уваги приведені норми та аналізуючи зазначені в апеляціях доводи щодо незаконності обвинувального вироку, колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу, оскільки факти значних порушень під час судового слідства знайшли своє підтвердження і є явно очевидними.
Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Як убачається з вимог ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Оскільки вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг, а апелянтами в поданих скаргах, як і в судовому засіданні не було зазначено про повторне дослідження обставин кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції з метою дослідження всіх обставин, встановлених під час кримінального провадження, позбавлений права в повному обсязі перевірити доводи апеляційних скарг обвинуваченого і його захисту та обгрунтування прийнятого судом рішення.
Згідно п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Зважаючи на встановлену під час апеляційного розгляду неповноту, допущену судом першої інстанції, враховуючи те, що в силу вимог ч. 3 ст. 404 КПК України колегія суддів позбавлена можливості усунути її за власною ініціативою, оскільки наділена правом дослідити виключно ті докази, які не досліджувались судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 6 ст. 9 КПК України, приходить до висновку, що вирок належить скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України та ст. 23 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, вказаний вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.
Під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані недоліки, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, при вирішенні питання про правильність кваліфікації надати оцінку всім доказам, які ці обставини підтверджують або спростовують та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обгрунтоване й вмотивоване рішення.
У зв`язку з тим, що вирок суду скасовується з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, а судом першої інстанції ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, беручи до уваги вимоги закону про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, з метою попередження ризиків переховування ОСОБА_7 від суду та незаконного впливу на потерпілих і свідків у цьому кримінальному провадженні колегія суддів вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 21грудня 2019 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 - задовольнити частково.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 - скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 21грудня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4