"22" травня 2019 р. Справа № 366/3413/18
У Х В А Л А
Іменем України

22 травня 2019 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши на підготовчому засіданні в залі суду м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженню № 0000150 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянка України, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 296 КК України, -

встановив:
До Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженню № 0000150 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 296 КК України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області призначено підготовче судове засідання за обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0000150.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні висловив думку про можливість призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Представник потерпілого підтримав думку прокурора.

Захисник обвинуваченого заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки були порушені норми кримінально-процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування, крім того, вважає, що пред`явлене обвинувачення є неконкретним.

Прокурор в свою чергу заперечував проти задоволення даного клопотання про оперення обвинувального акту прокурору.

Представник потерпілого підтримав позицію прокурора.

Заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, вивчивши обвинувальний акт та долучені до нього документи у відповідності до положень ст.ст. 314, 315 КПК України, які регламентують порядок та межі підготовчого судового засідання, суд приходить до наступного висновку.

Згідно статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Такий принципи закріплений також у статті 10 КПК України щодо принципу рівності перед законом і судом.

Право людини на законність прийнятих рішень також закріплено у національному законодавстві. Зокрема у ст. 9 КПК України згідно якої прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, зокрема надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні доказуванню підлягають: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження.

При дослідженні обвинувального акту судом встановлено, що згідно змісту обвинувального акту, фактичні обставини кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими за ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 296 КК України, викладені поверхово, не конкретно, формулювання обвинувачення в цілому є неконкретним і не містить обставин, що підлягають доказуванню відповідно до статті 91 КПК України, а тільки дублює фактичні обставини кримінального правопорушення.

Крім того, орган досудового розслідування сформулював ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні в організації підготовки та вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливо зухвалістю, вчиненого групою осіб із застосуванням предметів, спеціального пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень, та навів правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 296 КК України.

Згідно з ч. 3 ст. 27 КК України організатором є особа, яка організовувала вчинення злочину (злочинів) або керувала його (їх) підготовкою чи вчиненням. Організатором також є особа, яка утворила організовану групу чи злочинну організацію або керувала нею, або особа, яка забезпечувала фінансування чи організовувала приховування злочинної діяльності організованої групи або злочинної організації.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується в організації підготовки та вчинення хуліганських дій, а в свою чергу частина 3 статті 27 КК України передбачає організацію вчинення злочину або керування підготовкою чи вчинення злочину.

Також, в обвинувальному акті, складеному стосовно ОСОБА_6 містяться відомості про фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та зазначена правова кваліфікація вчиненого ним кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність.
Разом з тим, такий обвинувальний акт, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291КПК України не містить повного обвинувачення, а сформоване у ньому обвинувачення є неконкретним, що позбавляє обвинуваченого належно усвідомлювати його суть та захищатись від нього.
Так, у відповідності до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», таких справах слід встановлювати характер дій кожного з учасників хуліганства (як обвинувачених, так і потерпілих). При цьому, у відповідності до п.п. 3 та 4 вказаної постанови Пленуму обов`язковому встановленню підлягає і спрямованість умислу, мотивів та цілей винуватців, наявність дій, які супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, що дозволяє відмежувати хуліганство від інших складів злочину.
Таким чином, як хуліганство можуть бути кваліфіковані дії учасників, які особисто вчиняли хуліганські дії.
Згідно з приписами Закону правова кваліфікація є юридичною оцінкою вчиненого особою діяння з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначене свідчить про те, що правова кваліфікація повністю залежна від фактичних обставин кримінального правопорушення, а відтак формулювання обвинувачення, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими не можуть суперечити правовій кваліфікації, тобто юридичній оцінці зазначених дій.
Отже, не вдаючись до аналізу доказів у справі, не оцінюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та не вирішуючи питань, що підлягають вирішенні під час судового розгляду, дослідивши виключно обвинувальний акт та додатки до нього, суд вважає, що вказаний процесуальний документ не відповідає вимогам закону, а призначення судового розгляду за ним буде грубим порушенням права обвинуваченого на захист.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 712/13361/15 (провадження51-1604км18) судове рішення за відсутності конкретного обвинувачення не може бути законним і обґрунтованим.
Таким чином, обвинувачення є недостатньо визначеним та неконкретним.

З цих же підстав не конкретним є обвинувачення, тобто подія злочину в повній мірі не встановлена (умисел, мотив, час та місце вчинення кримінального правопорушення).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п.3 ст.6 Конвенції (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

Статтею 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. З даної норми Основного Закону випливає, що формулювання обвинувачення, зазначене в обвинувальному висновку, повинно бути конкретним.

Відсутність в обвинувальному акті вказаних фактичних обставин позбавляє суд прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, виходячи навіть з того, що є неможливим з огляду на зміст даного обвинувального акта вирішити питання про визначення ступеня відповідальності обвинуваченого, а будь-яке конкретне уточнення з цього приводу у подальшому виходитиме за межі такого поверхового і неконкретного обвинувачення. Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі що регламентовано статтею 22 КПК України.

Отже, без висунутого конкретизованого обвинувачення щодо ОСОБА_6 , у випадку постановлення судом будь-якого виду вироку за результатами розгляду обвинувального акту у даному кримінальному провадженні у тому вигляді, в якому поданий обвинувальний акт до суду, зазначені дії призведуть до порушення гарантованих законом процесуальних прав обвинуваченого, зокрема права на захист, а ухвалення судового рішення буде незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог процесуального права.

Суд приходить до висновку про необхідність повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженню № 0000150 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 296 КК України, оскільки останній не відповідає вимогам кримінально-процесуального законодавства.

Оскільки судом приймається рішення про невідповідність зазначеного обвинувального акту вимогам КПК та повернення його прокурору, суд вважає за необхідне долучити до обвинувального акту скарги захисту для вирішення викладених в них питань по суті під час виправлення недоліків обвинувального акту.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314, 315КПК України, суд, -

ухвалив:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000150 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 296 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі подання апеляційної скарги, якщо її не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 27.05.2019 року о 14-10 год.

Суддя ОСОБА_1