ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2126/19 Справа № 206/3268/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2019 року про відмову у задоволенні подання державної установи "Ігренський ВЦ (№133)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 22.09.2015 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 75, ч. 1 ст. 76 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки; відповідно до ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2017 року іспитовий строк відмінено і направлено в місця відбування покарання; відповідно до ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.02.2019 року зараховано у строк покарання період з 14.12.2018 року по 14.01.2019 року включно на підставі ч. 5 ст. 72 КК України; відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2018 року невідбутий строк позбавлення волі замінено на обмеження волі згідно ст. 82 КК України,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2019 року в задоволенні подання державної установи "Ігренський ВЦ (№133)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання стосовно ОСОБА_7 було відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що подання відносно засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є суто формальне. Разом з тим, сумлінне виконання засудженим до своїх прямих обов`язків, тобто відсутність стягнень, ще не підтверджує того, що він повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки, лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань, поведінка засудженого ОСОБА_7 зазнає позитивних змін.
До того ж, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним, до кінця строку відбуття покарання ще залишається досить тривалий проміжок часу, оскільки його кінець (згідно даних установи відбування покарання) припадає на 28.06.2020 року, а на даний час відбутий проміжок часу є недостатнім терміном для того, щоб твердо впевнитися, що засуджений довів своє виправлення та досяг такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати вчинення нових кримінальних правопорушень. Крім того, наявність трьох заохочень отриманих до застосування до нього ст. 82 КК України, та одного заохочення отриманого у ДУ "ІВЦ (№133)" не може бути безсумнівним підтвердженням його виправлення.
Засуджений ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18червня 2019 року. Подання державної установи "Ігренський ВЦ (№133)" стосовно нього про умовно-дострокове звільнення задовольнити.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що за час відбування покарання режиму перебування в установі не порушував, працював, за що отримував заохочення. Вважає, що став на шлях виправлення і до нього була застосована ст. 82 КК України Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. У виправному центрі №133 працював за контрактом на підприємстві Сонячне.
Вважає, що Самарський районний суд м. Дніпропетровська підійшов до вирішення питання односторонньо та однобічно і не взяв до уваги, що клопотання було подано керівництвом виправного центру, що є важливою ознакою.

Заслухавши суддю доповідача, думку засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення даної апеляції, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до висновку, щодо апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 81 КК України підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є фактичне відбуття засудженим певної частини призначеного йому покарання та доведення засудженим свого виправлення. Виправлення засудженого має бути підтверджене його сумлінною поведінкою і ставленням до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до роз`яснень, які викладено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким - того, що засуджений став на шлях виправлення.
Як убачається з матеріалів провадження та технічного запису судового засідання суду першої інстанції, суд, дослідивши всі обставини справи в повному обсязі, прийшов до законного та обґрунтованого висновку.
Так, ОСОБА_7 у цій справі засуджений вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22.09.2015 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки. Відповідно до ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2017 року іспитовий строк засудженому через невиконання покладених вироком обов`язків було скасовано і направлено в місця позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання - 30.01.2017 року, кінець строку 28.06.2020 року.
В місцях позбавлення волі ОСОБА_7 перебуває з 31.01.2017 року.
Під час перебування в УВП №4 м. Дніпро характеризувався посередньо, не допускав порушення вимог режиму утримання, стягнень та заохочень не мав.
З 27.02.2017 року ОСОБА_7 відбував покарання у ДВК №89, за період відбування покарання характеризувався позитивно, мав 3 заохочення, стягнень не мав.
З 15.10.2017 року засуджений відбуває покарання в ДУ "ІВЦ № 133", характеризується позитивно, працевлаштований на власному виробництві за власним бажанням на добровільній основі, має одне заохочення (у квітні 2019 року), стягнення погашені.
Оскільки при вирішенні питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення висновок суду повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, колегія суддів цілком погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно того, що на даний час відбутий проміжок часу є недостатнім терміном для того, щоб твердо впевнитися, що засуджений довів своє виправлення та досяг такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати вчинення нових кримінальних правопорушень, а наявність трьох заохочень, отриманих до застосування до нього ст. 82 КК України, та одного заохочення, отриманого у ДУ "ІВЦ (№133)" не може бути безсумнівним підтвердженням його виправлення.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні даного подання, оскільки в конкретному випадку наявні лише формально-юридичні підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, тому що умовно дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, а отже суд обґрунтовано відмовив у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання, тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2019 року, якою відмовлено у застосуванні умовно дострокового звільнення від відбування покарання щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4