Постанова

іменем України
31 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 233/5288/15-к
провадження № 51-7384км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7
(в режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11
(в режимі відеоконференції),
потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
(в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_7 , касаційні скарги його захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 1 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000197, за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Костянтинівки Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 1, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК;
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3, 4 ст. 187, пунктами 1, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК;
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м. Краматорська Донецької області, жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 і ч. 4 ст. 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду засуджено:
- ОСОБА_7 : за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна; за пунктами 1, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 263 КК (в редакції 2001 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_7 звільнено від цього покарання у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності;
- ОСОБА_6 : за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна; за пунктами 1, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 263 КК (в редакції 2001 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено від цього покарання у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності;
- ОСОБА_15 за ч. 5 ст. 27 і ч. 4 ст. 187 КК до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_14 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 червня 2009 року по 10 липня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та постановлено вважати його таким, що фактично відбув покарання, призначене за цим вироком суду.
Початок строку відбування покарання засудженим визначено обчислювати з дня їх затримання 10 червня 2009 року. Судом вирішено цивільні позови, долю речових доказів та судових витрат.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, за таких обставин.
Так, 21 жовтня 2008 року приблизно о 19:00 ОСОБА_6 та невстановлена особа, одягнувши на голови маски, протиправно проникли через незамкнені ворота до приміщення гаражу № НОМЕР_1 , розташованого на дев`ятій вулиці автогаражного кооперативу «Венера» у м. Краматорську Донецької області, де, діючи за попередньою змовою, здійснили напад на потерпілого ОСОБА_16 , у процесі якого ОСОБА_6 завдав остнньому декількох ударів по обличчю, та стали погрожувати застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я, демонструючи невстановлений предмет, схожий на обріз мисливської рушниці, який тримав у руках ОСОБА_6 , та наказали лягти на підлогу обличчям униз.
Після того, як ОСОБА_16 ліг на підлогу, ОСОБА_6 приставив до його голови невстановлений предмет, схожий на обріз мисливської рушниці, та завдав ним приблизно 10-12 ударів по голові та тілу, заподіявши легких тілесних ушкоджень і висловив потерпілому вимогу видати гроші, а невстановлена досудовим слідством особа в цей час шукала гроші та цінне майно в гаражі. З`ясувавши у потерпілого, що кошти перебувають в автомобілі «Shevrolet Ewanda», співучасники заволоділи грошима та іншим майном, розпорядившись ними на власний розсуд, чим заподіяли ОСОБА_16 матеріальної шкоди на загальну суму 3950 грн.
Також за вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 1, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК, а ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 і ч. 4 ст. 187 КК, за таких обставин.
Приблизно у грудні 2008 року ОСОБА_7 , працюючи інженером з охорони праці Костянтинівського управління газового господарства, припустив, що у начальника вказаного управління ОСОБА_17 та його дружини ОСОБА_18 , яка обіймала посаду головного бухгалтера управління, за місцем їх проживання може бути велика сума грошей не менше 100 000 дол. США, про що він повідомив своєму двоюрідному брату ОСОБА_6 та запропонував скоїти розбійний напад із проникненням у житло з метою заволодіння майном та вищевказаними грошима в особливо великих розмірах, що належать ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , на що ОСОБА_6 погодився.
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вирішили залучити до вчинення злочину знайомого ОСОБА_14 , якому в січні 2009 року запропонували взяти участь у вчиненні розбійного нападу з проникненням у житло з метою заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, на що ОСОБА_14 погодився.
Далі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 розробили план підготовки та вчинення злочину, відповідно до якого вони повинні були шляхом спостереження за ОСОБА_17 та ОСОБА_18 установити розпорядок їх дня, після чого у зручний для них час вчинити розбійний напад. При цьому вони розподілили між собою ролі, відповідно до яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мали проникнути у житло потерпілих та заволодіти майном, а ОСОБА_14 доставити їх до місця вчинення злочину на своєму автомобілі та забрати їх звідти з викраденим. З метою реалізації злочинного плану, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , діючи за попередньою змовою групою осіб у період із січня по травень 2009 року, використовуючи належний ОСОБА_7 автомобіль ВАЗ-2199 (державний номерний знак НОМЕР_2 ) та належний ОСОБА_14 автомобіль ВАЗ-2110 (державний номерний знак НОМЕР_3 ), стежили за ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , установивши їх розпорядок дня та маршрути пересувань.
У процесі підготовки до вчинення злочину ОСОБА_7 та ОСОБА_6 приблизно у травні 2009 року придбали маски з прорізами для очей, що приховують обличчя, рукавички, стартові пакети до мобільних телефонів для зв`язку між собою під час вчинення злочину, свинцеві грузила у вигляді кульок, що використовуються для риболовлі, моток скотчу.
Як знаряддя вчинення злочину засуджені вирішили використовувати наявні у ОСОБА_7 наручники, ніж та газовий пістолет «RG-88» № НОМЕР_4 калібру 9 мм із якого ОСОБА_7 раніше шляхом видалення зі стволу втулки з розсікачем виготовив вогнепальну зброю. Вказаний пістолет та 7 набоїв із гумовими кулями несмертельної дії калібру 9 мм ОСОБА_7 у травні 2009 року передав ОСОБА_6 з метою виготовлення останнім із цих набоїв боєприпасів за допомогою придбаних ними свинцевих грузил у вигляді кульок, а також вражаючої сили пістолета.
26 травня 2009 року приблизно о 9:00 ОСОБА_6 , перебуваючи в гаражному боксі (вул. Сахалінська, 103 у м. Краматорську), дістав гумові кулі з набоїв та вставив на їх місце свинцеві грузила у вигляді кульок, після чого затиснув гільзу набоїв, тим самим незаконно виготовив 7 набоїв, які є боєприпасами. Використовуючи один із виготовлених боєприпасів, ОСОБА_6 здійснив постріл із указаного пістолета в металеве відро, переконавшись у вражаючій дії кулі та можливості його використання як знаряддя вчинення злочину.
Цього ж дня приблизно о 10:30 ОСОБА_6 та ОСОБА_14 на автомобілі ВАЗ-2110 під керуванням останнього прибули до м. Костянтинівки в район розташування будинку ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , після чого ОСОБА_14 повернувся до м. Краматорська, а ОСОБА_6 відповідно до раніше розробленого плану, взявши із собою вищезазначений пістолет та маску, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , підійшов до будинку АДРЕСА_4 , де проживали потерпілі, і, перестрибнувши через огорожу, незаконно проникнув у двір, після чого шляхом вільного доступу зайшов у будинок, пройшов на веранду, де драбиною піднявся на другий поверх та в одній із кімнат став чекати на потерпілих, які приїхали додому приблизно о 14:00. Залишаючись у вказаній кімнаті й спостерігаючи через вікно за ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , ОСОБА_6 став очікувати зручного моменту для нападу на них.
26 травня 2009 року приблизно о 17:10-18:00, ОСОБА_14 , реалізуючи спільний злочинний намір, привіз на автомобілі ВАЗ-2110 ОСОБА_7 за проханням останнього з м. Краматорська до м. Костянтинівки, висадивши його неподалік від того місця, де вранці цього ж дня висадив ОСОБА_6 , а сам повернувся до м. Краматорська.
У цей же день приблизно о 18:00 ОСОБА_6 , дочекавшись зручного моменту, коли потерпілі перебували удвох на веранді вказаного будинку, надів маску і спустився з другого поверху, після чого, діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, напав на ОСОБА_17 та ОСОБА_18 і, погрожуючи застосуванням пістолета, який він тримав у руці, наказав їм зайти у приміщення будинку та лягти на підлогу обличчям униз. Останні виконали такі вимоги, а ОСОБА_6 зателефонував ОСОБА_7 і сказав заходити у приміщення будинку. ОСОБА_7 , надівши маску, незаконно потрапив у будинок, де вони разом із ОСОБА_6 завели за спину руки ОСОБА_17 та наділи на нього наручники, а ОСОБА_6 обмотав навколо рота ОСОБА_18 скотч і протягом 30-40 хвилин стали вимагати у потерпілих гроші, при цьому погрожуючи застосуванням пістолета, який ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 , та наявним у останнього ножем, у процесі чого заволоділи майном потерпілих на загальну суму 26 643,71 грн.
Після цього, усвідомивши, що іншого цінного майна і грошей у потерпілих немає, та зважаючи на те, що, на думку ОСОБА_7 , його впізнала ОСОБА_18 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за пропозицією останнього прийняли спільне рішення вбити потерпілих з метою приховання вчиненого ними розбійного нападу.
Так, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , виходячи за межі раніше обумовленої домовленості з ОСОБА_14 щодо скоєння розбійного нападу, з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на протиправне заподіяння смерті двом особам, та приховання іншого злочину, діючи умисно за попередньою змовою 26 травня 2009 року в період приблизно з 19:00 до 21:30 ОСОБА_7 з вищевказаного належного йому пістолета здійснив два постріли в живіт ОСОБА_17 , від чого останній помер цього ж дня приблизно о 21:30. Причиною смерті потерпілого стало гостре недокрів`я внутрішніх органів, обумовлене проникаючим пораненням черевної стінки.
Надалі ОСОБА_7 сказав ОСОБА_6 вбити ОСОБА_18 і передав йому пістолет. ОСОБА_6 намагався здійснити постріл, але ця спроба виявилась невдалою, оскільки пістолет заклинило.
З метою доведення свого злочинного наміру до кінця ОСОБА_7 передав викидний ніж ОСОБА_6 , який той узяв у праву руку та завдав ним одного удару в шию ОСОБА_18 .
ОСОБА_7 , побачивши, що потерпіла жива, взяв на кухні належний потерпілим кухонний ніж, який передав ОСОБА_6 , котрий завдав ним одного удару ОСОБА_18 у живіт, після чого передав ніж ОСОБА_7 , який також ударив ножем потерпілу у живіт. Причиною смерті потерпілої ОСОБА_18 стало загальне недокрів`я внутрішніх органів, зумовлене вищеописаними пораненнями шиї та грудної клітки.
Після вчинення злочину ОСОБА_7 та ОСОБА_19 , діючи відповідно до раніше розробленого плану, вийшли на автодорогу Костянтинівка Краматорськ, звідки їх приблизно о 22:00 на автомобілі ВАЗ-2110 забрав ОСОБА_14 , якому зателефонував ОСОБА_7 й попросив про це, та відвіз їх на дачу ( АДРЕСА_5 ), що належить матері ОСОБА_7 , де останній та ОСОБА_6 закопали викрадене майно біля паркану на подвір`ї вказаного домоволодіння, а гроші поділили на трьох.
Крім того, ОСОБА_7 приблизно у 2005-2006 році незаконно придбав вищевказаний пістолет, який переніс у гараж, розташований на території домоволодіння АДРЕСА_5 , де за невстановлених обставин шляхом видалення втулки з розсікачем у каналі ствола зазначеного пістолета незаконно виготовив вогнепальну зброю та став умисно, незаконно зберігати пістолет без передбаченого законом дозволу в гаражі вказаного домоволодіння та носити без передбаченого дозволу.
25 травня 2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з метою використання зазначеного пістолета для вчинення злочину за невстановлених обставин придбали у невстановленої особи свинцеві грузила у вигляді кульок, які разом із зазначеним пістолетом і 7 набоями з гумовими кулями несмертельної дії калібру 9 мм перенесли до гаражу, розташованого на території вищевказаного домоволодіння.
26 травня 2009 року приблизно о 9:00 ОСОБА_6 , діючи умисно за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_7 , перебуваючи в зазначеному гаражі, витягнувши гумові кулі з набоїв, вставив у них свинцеві кульки, після чого затиснув гільзу набоїв, тим самим незаконно виготовивши сім боєприпасів. Там же ОСОБА_6 зробив один постріл з цього пістолета у відро, після чого пістолет і шість набоїв незаконно зберігав та взяв із собою до м. Костянтинівки, куди поїхав на автомобілі ВАЗ-2110 під керуванням ОСОБА_14 , тобто носив при собі без передбаченого законом дозволу.
26 травня 2009 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 із застосуванням вищезгаданого пістолету та набоїв вчинили розбійний напад і вбивство ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , після чого закопали його разом із майном на території вказаного домоволодіння.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 , його захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_20 , а апеляційну скаргу прокурора задовольнив. Вирок суду змінив, виключив із мотивувальної частини вироку посилання суду на кваліфікуючу ознаку «виготовлення» вогнепальної зброї при кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК та визначив вважати привільною кваліфікацію дій останнього за цим складом злочину як умисне, незаконне носіння, зберігання та передача вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахував ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк їх попереднього ув`язнення з 10 червня 2009 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок суду залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах з доповненнями засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Також засуджений просить на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК закрити кримінальне провадження за ч. 1 ст. 263 КК. Крім іншого, вказує на те, що суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження за відсутності захисника ОСОБА_11 , участь якого є обов`язковою, що призвело до порушення його права на захист. На думку скаржника, апеляційний розгляд проведено незаконним, упередженим складом суду та безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про відвід цього складу. Стверджує, що в апеляційній скарзі з доповненням він заявляв клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК про дослідження доказів та під час апеляційного розгляду просив дослідити показання свідків, відтворивши технічний запис суду першої інстанції або викликати їх та допитати у суді, проте апеляційний суд усупереч вимогам КПК залишив це клопотання без розгляду. У зв`язку з тим, що показання потерпілого ОСОБА_13 , надані ним під час досудового розслідування та судового розгляду, містять протиріччя, сторона захисту заявила клопотання про необхідність оголошення його первинних показань, однак суд безпідставно відмовив у його задоволенні. Крім того, скаржник посилається на те, що ні органом досудового розслідування, ні судами не було встановлено точного часу смерті потерпілого ОСОБА_17 , про що засуджений також заявляв клопотання, однак суд відмовив у його задоволенні. У судових рішеннях не зазначено конкретного способу і механізму заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_18 , які стали причиною її смерті, а з формулювання обвинувачення незрозуміло, куди саме було завдано ушкоджень. Стверджує, що протоколи слідчих дій не узгоджуються ні між собою, ні з іншими матеріалами кримінального провадження, а під час проведення слідчих дій з ОСОБА_6 до нього застосовувались незаконні методи слідства з боку правоохоронних органів з метою отримання визнавальних показань. Обвинувальний акт складено з порушеннями вимог ч. 5 ст. 291 КПК, оскільки він містить висунуте ОСОБА_6 обвинувачення за дії, які не становлять злочинності діяння (за ч. 1 ст. 263 КК), а при кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 115 КК було допущено неточність формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак. На думку засудженого, оскільки в обвинувальному акті відсутнє конкретне обвинувачення, він підлягав поверненню прокурору. ОСОБА_7 зазначає, що реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідає вимогам ч. 2 ст. 109 КПК, якою визначено, що саме він має містити; крім того, вирок суду було ухвалено незаконним складом, як і призначення запасного судді, розгляд провадження відбувся з грубим порушенням як вимог КПК щодо безпосередності дослідження доказів (показань свідків), так і права ОСОБА_7 на захист. Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні всупереч вимогам статей 23, 359 КПК проаналізував та послався як на докази винуватості ОСОБА_7 на відеозаписи частини слідчих дій, які не відтворювалися ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної. Суди всупереч вимогам ст. 95 КПК на підтвердження винуватості ОСОБА_7 поклали в основу рішень показання ОСОБА_6 і ОСОБА_14 , а також обґрунтували їх недопустимими доказами, одержаними незаконним шляхом та з грубим порушенням КПК. Стверджує, що відтворення обстановки та обставин подій від 11 червня 2009 року за участю ОСОБА_6 проводилося з грубим порушенням вимог КПК 1960 року без захисника, що підтверджується показаннями засудженого та відеозаписом цієї слідчої дії, без участі понятих, із застосуванням методів примусу та тиску на засудженого. Також під час проведення вказаної слідчої дії було вилучено предмети за відсутності власника житла та його дозволу, без складання відповідного протоколу та винесення постанови слідчим. ОСОБА_7 стверджує, що слідчий приховав від суду докази, які його, засудженого, виправдовують, та надав суду сфальшований диск невідомого походження з відеоматеріалом відтворення обстановки і обставин подій за участю ОСОБА_6 . Зазначає, що протокол відтворення обстановки та обставин подій від 12 червня 2009 року за участю ОСОБА_6 також є недопустимим доказом, він містить лише показання засудженого, і жодних інших процесуальних джерел доказів у ньому не зафіксовано. Крім того, на думку засудженого, огляд місця події було проведено з грубими порушення кримінального процесуального закону, без обов`язкової участі понятих тощо, а тому протокол огляду від 27 травня 2009 року є незаконним. Крім того, 17 червня 2009 року було проведено очну ставку між ОСОБА_14 та ОСОБА_21 за відсутності захисника останнього, що підтверджується показаннями засудженого та протоколом цієї слідчої дії. Апеляційний суд, як вважає скаржник, не навів переконливих мотивів на спростування доводів в апеляційній скарзі щодо недозволених методів ведення досудового слідства і непроведення належного та об`єктивного розслідування за скаргами засуджених. А ухвала суду всупереч вимогам ч. 1 ст. 419 КПК не містить найменування (номера) кримінального провадження. Вказує на те, що 10 червня 2009 року було проведено безперервно (більше ніж дев`ять годин) допит ОСОБА_6 у нічний час, що свідчить про піддання останнього катуванню та нелюдському поводженню з метою примусити його визнати вину у злочинах яких він не скоював, а також про застосування до нього недозволених методів психологічного та психічного тиску з боку працівників правоохоронних органів. ОСОБА_7 стверджує, що суди проігнорували неодноразові заяви та скарги засуджених про застосування до них на стадії досудового слідства недозволених методів та не надали цим обставинами жодної оцінки у своїх рішеннях, що вказує на неповноту, однобічність і упередженість судового розгляду. З огляду на викладене право ОСОБА_7 на захист, на його думку, зазнало обмеження, і він був позбавлений можливості скористатися справедливим судом, що суперечить положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція). Вказує на те, що стороною обвинувачення було сфальсифіковано частину матеріалів кримінального провадження. А суди безпідставно відхили докази сторони захисту, які доводять невинуватість ОСОБА_22 , спростувавши їх недопустимими та неналежними доказами, отриманими з порушеннями кримінального процесуального закону. Також зазначає, що працівники міліції погрожували засудженому ОСОБА_14 катуванням у разі, якщо він відмовиться писати пояснення під диктовку начальника карного розшуку ОСОБА_23 , у разі ж згоди написати такі пояснення його не заарештовуватимуть, і він буде проходити у справі як свідок. Зазначає, що надані стороною обвинувачення докази не доводять поза розумним сумнівом його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів. Про всі вищевказані порушення ОСОБА_7 зазначав в апеляційній скарзі, однак суд апеляційної інстанції всупереч ст. 419 КПК цих доводів у своєму рішенні не виклав і не спростував. До того ж цей суд неправильно, на думку скаржника, зарахував засудженим у строк відбування покарання строк їх попереднього ув`язнення.
Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі, яка є аналогічною касаційній сказі засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Також засуджений просить на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК закрити кримінальне провадження за ч. 1 ст. 263 КК. Крім іншого, вказує на те, що кримінальне провадження як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції було розглянуто однобічно, упереджено, незаконним складом суду, як і визначення запасного судді, та з грубим порушенням його прав гарантованих Конвенцією. Апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК не навів переконливих мотивів на спростування доводів в апеляційних скаргах щодо недопустимості доказів, покладених в основу вироку, належним чином не перевірив доводів про недотримання місцевим судом вимог кримінального процесуального закону та не зазначив підстав, на яких визнав скарги необґрунтованими. Зазначає, що відтворення обстановки та обставин події 11 червня 2009 року було проведено без участі його захисника та понятих. Крім того, очну ставку між ним та ОСОБА_14 також проведено без участі захисника. Таким чином, слідчі дії було проведено з численними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, як і експертизи у кримінальному провадженні, про що було детально зазначено в апеляційних скаргах. Вказує на те, що слідчий сфальсифікував частину матеріалів кримінального провадження, а його, ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 незаконно тримали під вартою. Показання, надані під час досудового розслідування, він надав під тиском та не підтвердив їх у суді. Зазначає, що проведення з ним тривалих та виснажливих слідчих дій у нічний час вказує на піддання його катуванню та нелюдському поводженню з метою примусити визнати вину у вчиненні злочинів, яких він не скоював, а також вказує на застосування до нього під час досудового слідства недозволених методів психологічного та фізичного тиску з боку працівників правоохоронних органів. Наголошує на невідповідності обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам КПК. Стверджує, що суд у вироку інакше, ніж в обвинувальному акті, виклав обставини вчинення розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 і при цьому змінив обставини вчинення кримінального правопорушення, виклав свою версію обвинувачення, яке йому не висувалося, та таких своїх дій ніяк не обґрунтував. Також суд не вжив заходів щодо допиту ОСОБА_14 , однак оголосив його показання, дані під час досудового розслідування, та послався на них у вироку. Крім того, апеляційний суд неправильно, на думку скаржника, зарахував засудженим у строк покарання строк їх попереднього ув`язнення.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_24 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на те, що ключеві докази причетності ОСОБА_7 до вчинення злочинів було отримано від ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , які вони давали під час досудового слідства, з порушенням права останніх на захист. На думку захисника, суди використали показання, надані ОСОБА_14 з чужих слів, не врахували показань свідків сторони захисту, які підтверджували алібі ОСОБА_7 , в ході судового розгляду було порушено право останнього на допит ключових свідків у справі, показання яких було покладено в основу обвинувачення, а вирок суду постановлено незаконним складом. Стверджує, що суди в основу рішень поклали недопустимі докази, отримані від ОСОБА_6 та ОСОБА_14 на початковій стадії досудового розслідування під тиском, із порушенням їх права на захист, що у свою чергу є порушенням вимог КПК, Конституції України та Конвенції. Зазначає, що відеозаписи частини слідчих дій не відтворювалися в судовому засіданні, однак були проаналізовані в ухвалі апеляційного суду та покладені в обґрунтування винуватості ОСОБА_7 . Слідчі дії відбувались без адвоката ОСОБА_6 , а під час їх проведення на нього і ОСОБА_14 здійснювався тиск та обмежувалося право останніх на захист із метою отримання визнавальних показань. Стверджує, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів було обґрунтовано доказами, які не досліджувалися судами, зокрема відеозаписами слідчих дій, і що їх відтворення поза межами судового засідання й посилання на них у судовому рішенні є порушенням статей 23, 359 КПК. Суди не проаналізували показання свідків сторони захисту, які створювали алібі ОСОБА_7 , та відхилили їх без належної мотивації. Крім того, вказує на те, що показання, надані під час досудового слідства ОСОБА_14 із чужих слів, були покладені в основу обвинувачення ОСОБА_7 , проте останній був позбавлений права допитати ОСОБА_14 у суді та спростувати їх. Про вказані порушення було зазначено в апеляційних скаргах засудженого та його захисників, однак суд вони їх проігнорував.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Крім іншого, захисник указує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 404, 419 КПК. Стверджує, що суд, залишивши апеляційні скарги, подані ним та захисником ОСОБА_10 , без задоволення, не перевірив зазначених у ній доводів, не навів підстав, на яких скарги визнав необґрунтованими, своїх висновків не мотивував, при цьому лише обмежився перерахуванням доказів, покладеними в основу вироку, та загальними формулюваннями про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів. На думку захисника, вирок та ухвалу постановлено незаконним складом суду, також незаконно було призначено запасного суддю, а засудженого ОСОБА_7 позбавлено можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження. Крім того, в основу вироку покладено неналежні та недопустимі докази, які не оцінено належним чином та не відкрито стороні захисту, обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК, оскільки не містить фактичних обставин та правової кваліфікації кримінального правопорушення, а також формулювання обвинувачення. Стверджує, що суд вийшов за межі висунутого ОСОБА_7 обвинувачення і засудив за вчинення дій, які йому в провину не ставилися. Разом із цим, суд не довів поза розумним сумнівом винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих злочинів. Вказує на те, що на стадії досудового слідства до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 застосовувалися заборонені методи ведення слідства, зокрема, слідчий ОСОБА_25 погрожував ОСОБА_6 катуванням, і той був змушений обмовити себе. Крім того, захисник зазначає, що матеріали кримінального провадження слідчий сфальсифікував з метою приховати від суду докази, які виправдовують ОСОБА_7 та викривають людей, котрі вчинили злочин. Апеляційний суд, визнавши, що під час проведення досудового розслідування було допущено певні недоліки й розбіжності у протоколах слідчих дій та процесуальних рішеннях, при цьому не уточнюючи, яких саме, визнав їх незначними для того, щоб вважати недопустимими. Крім того, у своєму рішенні суд апеляційної інстанції зазначив, що здійснив перевірку доводів, викладених в апеляційних скаргах сторони захисту, щодо порушення процедури судового розгляду та порушення права обвинувачених на захист, та дійшов висновку, що справу розглянуто законним складом суду, а всі заявлені цьому складу відводи розглянуто правильно. Проте всупереч вимогам ст. 419 КПК жодного доводу щодо цього, викладеного в апеляційних скаргах сторони захисту, в ухвалі не зазначив та не спростував. Захисник стверджує, що покарання, призначене засудженим, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК, а також суд неправильно зарахував у строк покарання засудженим строк їх попереднього ув`язнення, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому інстанції. Крім іншого, вказує на те, що апеляційний суд не дослідив обставин, які мають значення для вирішення питання про допустимість доказів, покладених в основу вироку, не виклав усіх доводів в апеляційних скаргах сторони захисту і всупереч вимогам ст. 419 КПК, залишивши їх без задоволення, не зазначив підстав, на яких визнав скарги необґрунтованими. Зазначає, що в основу обвинувачення покладено неналежні та недопустимі докази, які суд оцінив вибірково, а вирок постановлено незаконним складом суду, як і призначення запасного судді. Обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК, оскільки в ньому відсутнє формулювання обвинувачення. Зазначає, що ОСОБА_7 не був ознайомлений із матеріалами кримінального провадження, а слідчі дії проведено з грубими порушеннями кримінального процесуального законодавства за відсутності захисників засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_14 та понятих. Суди не встановили всіх обставин заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , а також точного часу вбивства потерпілих, безпідставно критично оцінили показання свідків сторони захисту, які спростовують причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, проігнорували факти порушення слідчим вимог Конституції України, КПК при здійсненні досудового розслідування та факт фальсифікації матеріалів кримінального провадження. Апеляційний суд не розглянув усіх доводів, викладених в апеляційних скаргах засудженого та його захисників, при цьому обмежився перерахуванням доказів й загальним формулюванням про правильність висновків місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів. Тим самим суд апеляційної інстанції обмежив право сторони захисту на справедливий суд, яке зазначено у ст. 6 Конвенції, а тому ухвала, на думку захисника, підлягає скасуванню.
У запереченнях на касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 , його захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та засудженого ОСОБА_6 , потерпілі ОСОБА_13 і ОСОБА_12 , а також прокурор зазначають про необхідність залишення скарг без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 підтримав свою касаційну скаргу з доповненнями, касаційні скарги захисників та засудженого ОСОБА_6 , просив їх задовольнити. Захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , підтримали свої касаційні скарги, а також касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_6 й просили їх задовольнити. Засуджений ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу, а також касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 , захисників останнього та просив їх задовольнити. Захисник ОСОБА_9 підтримав касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та касаційні скарги їх захисників. Потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та прокурор заперечували проти задоволення цих скарг.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
На будь-яких інших підставах суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення.
У поданих касаційних скаргах засуджені та їх захисники, серед іншого, посилаються на неповноту судового розгляду, а також не погоджуються з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як у силу ст. 433 КПК їх перевірки до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Відповідно до приписів ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку чи ухвали, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою, як це передбачено ст. 370 КПК.
Зважаючи на приписи ст. 419 вказаного Кодексу, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Виходячи з передбачених ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, апеляційний суд, виконуючи обов`язок щодо ретельної перевірки аргументів апелянта, повинен використати всі процесуальні можливості, в тому числі провести судове слідство в необхідному обсязі згідно з правилами ст. 404 цього Кодексу.
Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Проте, суд апеляційної інстанції при перегляді вироку вказаних вимог закону не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погодившись з вироком місцевого суду прокурор, засуджені та їх захисники подали на нього апеляційні скарги.
Зокрема в апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_7 та його захисники ОСОБА_10 і ОСОБА_11 зазначали про ухвалення судових рішень у кримінальному провадженні незаконним складом суду, позбавлення засудженого ОСОБА_7 права на ефективний спосіб захисту у зв`язку з позбавленням його можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, невідповідність обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону, недопустимість та неналежність доказів у справі. Стверджували, що до засуджених застосовувались незаконні методи досудового розслідування (психологічний та фізичний тиск з боку правоохоронних органів). Також, судом не було встановлено часу, коли саме було скоєно вбивство потерпілих та всіх обставин заподіяння останнім тілесних ушкоджень й безпідставно критично оцінено показання свідків сторони захисту, які створюють алібі ОСОБА_7 . Стверджували, що суд не розглянув чисельні клопотання засудженого та захисника ОСОБА_26 про визнання доказів у справі недопустимими, а також було порушено порядок призначення запасного судді. Вказували, що суд призначив ОСОБА_7 надто суворе покарання, при цьому не було враховано його особу. Зазначали про фальсифікацію кримінального провадження органом досудового розслідування та не відкриття прокурором матеріалів досудового розслідування стороні захисту. Наголошували на тому, що слідчі дії проводились без участі захисника, яка була обов`язковою, при цьому слідчий вказував ОСОБА_6 , що треба розповідати і погрожував останньому катуванням, а при вилученні речей не було складено протокол виїмки. Просили дослідити ряд документів під час апеляційного розгляду справи, показання свідків сторони захисту відтворивши технічний запис суду першої інстанції або викликати цих свідків до суду для допиту.
Захисник ОСОБА_20 в апеляційній скарзі вказував на недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину щодо ОСОБА_16 , а також на невідповідність та недопустимість доказів відносно розбійного нападу на ОСОБА_17 і ОСОБА_27 . Наголошував на тому, що докази у кримінальному провадженні було отримано з істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод під тиском працівників міліції, а тому вони мали бути визнані недопустимими, проте суд цього не зробив та надав перевагу доказам сторони обвинувачення. Також, захисник просив суд у відповідності до вимог ч. 3 ст. 403 КПК повторно дослідити докази наявні у справі.
Засуджений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі стверджував, що злочини відносно ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_27 він не вчиняв. При цьому, вказував, що місцевим судом допущена однобічність та неповнота судового розгляду, порушений процесуальний закон та неправильно застосований кримінальний закон, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки побудовані на припущеннях. Зазначав, що суд вийшов за межі висунутого обвинувачення, грубо порушив право на захист засудивши його за злочини, які він не скоював. Разом з цим, обтяжуючими покарання обставинами суд визнав обставини, які є кваліфікуючими ознаками інкримінованих йому злочинів та призначив покарання, яке не відповідає вимогам КК. Наголошував, що до нього застосовувались катування з боку правоохоронних органів з метою змусити зізнатися у вчиненні злочинів та, що справу було розглянуто незаконним складом суду з порушенням правил підсудності. Просив дослідити ряд доказів, скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Тобто, як убачається зі змісту апеляційних скарг засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також скарг захисниківОСОБА_10 , ОСОБА_11 й ОСОБА_20 , скаржники дуже детально та розгорнуто описали про наявні, на їх думки, порушення у кримінальному провадженні, допущені, як під час досудового розслідування, так і судового розгляду.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, ретельно не перевірив усіх доводів і не дав на них вичерпних відповідей.
Замість ґрунтовного спростування тверджень скаржників шляхом аналізу всіх доказів в аспекті статей 84-86, 90 КПК й правильності їх оцінки з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, як це передбачено ст. 94 КПК, по суті виклав зміст вироку, відображені в ньому докази та висновки місцевого суду попри те, що вони оспорювалися.
Зокрема, засуджені та їх захисники в апеляційних скаргах зазначали про те, що суд першої інстанції при наданні оцінки доказам не врахував ряд обставин, які могли вплинути на висновок щодо їх допустимості. Наводили доводи щодо недотримання передбаченого законом порядку огляду місця події, а саме приміщень № 470 та № 472, відтворення обстановки та обставин події від 11 червня 2009 року та 12 червня 2009 року за участю ОСОБА_6 . Зазначали про недопустимість, як доказів висновку судово-імунологічної експертизи № 122 від 17 серпня 2009 року, яка проводилась за зразками волосся засуджених та шапок-масок, висновку судово-імунологічної експертизи № 406, 408, 409 від 15 червня 2009 року із дослідженням фрагментів одягу та ковроліну, протоколів огляду предметів та постанов про приєднання цих предметів до матеріалів справи від 18 вересня 2009 року та 12 жовтня 2009 року, протоколу очної ставки від 17 червня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , тощо.
Вказували на те, що докази у кримінальному провадженні (висновки експертів, показання потерпілих, свідків тощо) містять суперечності та не узгоджуються між собою, зазначали про фальсифікацію справи органом досудового розслідування.
Тобто, на обґрунтування своїх апеляційних вимог засуджені та захисники зазначили конкретні аргументи щодо незаконності та необґрунтованості вироку місцевого суду, які підлягали обов`язковій ретельній перевірці під час апеляційного розгляду.

Проте суд апеляційної інстанції з достатньою повнотою не перевірив доводів, зазначених у апеляційних скаргах, вичерпних, аргументованих та конкретних відповідей на них не дав, не провів ретельного аналізу і оцінки обставин, на які він посилався.
Колегія суддів апеляційного суду зосередилась виключно на висновках, викладених у вироку, обґрунтованих мотивів залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі не навела, обмежилась формальною вказівкою на те, що доводи апеляційних скарг спростовуються матеріалами кримінального провадження і висновками суду, викладеними у вироку.

При цьому, як убачається з матеріалів справи апеляційний суд у судовому засіданні вищевказані докази не досліджував, однак у своєму рішенні зазначив, що під час проведення досудового розслідування були допущені недоліки та розбіжності у протоколах слідчих дій та процесуальних рішеннях, проте суд апеляційної інстанції визнав їх не істотними.
Фактично апеляційний суд лише перерахував докази обвинувачення, викладені у вироку, та погодився з висновком суду першої інстанції про їх допустимість.
Крім того, залишились нерозглянутими доводи сторони захисту щодо застосування до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на стадії досудового розслідування недозволених методів ведення слідства про, що засуджені та їх захисники вказували в апеляційних скаргах.

Не надано належної відповіді й на доводи апеляційних скарги щодо ухвалення судових рішень у кримінальному провадженні упередженим, незаконним складом суду та порушення права засуджених на захист. Суд лише зазначив, що справу розглянуто і вирок ухвалено складом суду, утвореним у відповідності до ст. 35 КПК та те, що він погоджується з висновками, викладеними у відповідних ухвалах, якими вирішувались заявлені відводи.
Поза увагою суду залишились доводи, викладені в апеляційних скаргах, щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання, оскільки вичерпні відповіді з цього приводу в судовому рішенні взагалі відсутні.
При цьому, апеляційний суд лише констатував, що він погоджується з призначеним ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покаранням, оскільки обставини вчинених злочинів та ставлення до них засуджених вказують на те, що призначення останнім покарання у виді позбавлення волі на певний строк не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, визначеним у ст. 65 КК та меті покарання згідно зі ст. 50 КК.
До того ж, як убачається з матеріалів справи, в апеляційних скаргах засуджені та їх захисники заявляли клопотання про дослідження доказів, а також допит свідків сторони захисту.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
При вивченні матеріалів кримінального провадження було встановлено, що суд апеляційної інстанції, усупереч цим вимогам закону, не вирішив питання про прийняття або відхилення заявлених клопотань.
Крім того, в апеляційних скаргах стороною захисту було заявлено клопотання про допит свідків, однак суд не перевірив показання свідків ( ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 та ОСОБА_33 ) про те, що ОСОБА_7 в день вчинення злочину знаходився поряд з ними та лише зазначив, що всі ці свідки мають певну зацікавленість у тому, щоб ОСОБА_7 уникнув відповідальності за вчинення особливо тяжких злочинів.
Також, всупереч вимог ч. 2 ст. 419 КПК, поза увагою суду залишились твердження сторони захисту щодо невідповідності обвинувального акту вимогам КПК, не відкриття стороні захисту матеріалів кримінального провадження та їх фальсифікацію з боку органів слідства, не ознайомлення засудженого ОСОБА_7 з матеріалами справи тощо.
Таким чином, під час апеляційної процедури залишилось без ефективної перевірки і питання справедливості засудження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
За таких обставин ухвала апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою, а допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону у силу положень ч. 1 ст. 412 КПК є істотними.
Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями вчиняти процесуальні дії, необхідні для перевірки допустимості доказів, про що ставилось питання в апеляційних скаргах, помилки суду може бути виправлено під час нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають до часткового задоволення, а ухвала апеляційного суду скасуванню у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст. 419 КПК з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Під час апеляційного перегляду слід повно та всебічно перевірити доводи поданих на вирок апеляційних скарг, і в залежності від встановленого, постановити рішення, яке буде відповідати вимогам закону.
Разом з цим, враховуючи, що часткове задоволення скарг впливає на інтереси засудженого ОСОБА_14 , касаційна скарга стосовно якого не подавалась, тому у відповідності до ч. 2 ст. 433 КПК ухвала підлягає скасуванню щодо всіх засуджених.
Оскільки вирок суду першої інстанції касаційний суд не скасовує, то застосований до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 цим судом запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжує діяти до набрання вироком місцевого суду законної сили.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_7 , касаційні скарги його захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК щодо ОСОБА_14 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3