Справа №591/3823/14-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/343/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 591/3823/14-к за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Велика Чернеччина, Сумського району, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 05 січня 2005 року вироком Ковпаківського районного суду м. Суми за ч.1 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік,

2) 12 грудня 2005 року вироком Сумського районного суду Сумської області за ч.4 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 5 років,

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15ч.2 ст.185, ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України та виправданий у зв`язку із недоведенням, що в його діях є склад кримінального правопорушення,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15ч.2 ст.185, ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України та виправдано у зв`язку із недоведенням, що в його діях є склад кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 04 травня 2014 року, близько 22-00 години ОСОБА_10 , перебуваючи в кафе-барі «Луна» за адресою: м. Суми, вул. Інтернаціоналістів, 21, познайомився з потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Близько 01 год. 25 хв. 05 травня 2014 року, коли потерпілі залишили місце відпочинку (столик № 6) та вийшли з приміщення кафе-бару, залишивши свої сумочки на дивані поряд з ОСОБА_7 , він тим часом відкрив жіночу сумку, яка належить ОСОБА_12 та витягнув з неї гаманець, звідки викрав грошові кошти в сумі 40 грн. та пластикову картку ломбарду «Скарбниця», а гаманець поклав на диван біля сумки. Потім ОСОБА_10 відкрив іншу жіночу сумочку, яка належить ОСОБА_11 , звідки таємно викрав мобільний телефон «Samsung С-3322», вартістю відповідно до висновку експерта - 665 грн. та паспорт громадянки України, серії НОМЕР_1 , виданий Охтирським MB УМВС України в Сумській області 04 липня 2011 року на ім`я ОСОБА_11 , під обкладинкою якого знаходилися грошові кошти у сумі 140 грн. У подальшому викрадені речі ОСОБА_7 поклав до кишені джинсів, однак довести злочин до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий охороною кафе-бару «Луна» безпосередньо на місці вчинення злочину.

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2018 року, в якій прокурор просить скасувати виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень за ч.2 ст.15ч.2 ст.185, ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України та призначити покарання:

- за ч.2 ст.15ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки,

- за ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на незаконність вироку суду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до уникнення обвинуваченим покарання.

Так, прокурор вважає, що суд під час судового розгляду прийняв сторону захисту, порушивши принцип змагальності, а частину досліджених доказів визнав недопустимими або трактував на користь обвинуваченого. Прокурор не погоджується з висновками суду щодо визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_7 від 15 травня 2014 року, оскільки обвинувачений під час судового засідання вказав, що на нього чинився тиск, однак ця обставина не знайшла свого підтвердження. Також прокурор вказує, що судом безпідставно визнаний недопустимим доказом і протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 від 08 травня 2014 року, як такий, що проведений з порушенням порядку, встановленого КПК України і суд не відобразив його зміст у судовому рішенні.

На думку апелянта, висновки суду про те, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 провели незаконне затримання, не відповідають дійсності, оскільки законодавчо дозволено кожному, хто не є уповноваженою службовою особою під час вчинення або замаху на вчинення кримінального правопорушення без ухвали слідчого судді здійснити затримання такої особи. А оскільки зазначені свідки не обізнані з нормами кримінального процесуального закону, то вони самостійно вилучили у особи телефон та повернули його потерпілій, а потім сповістили правоохоронні органи про вчинення злочину, тобто діяли правомірно і такі дії не можуть бути визнані незаконними. Такими, що не відповідають дійсним обставинам справи прокурор вважає і висновки суду щодо неналежності такого доказу, як протокол огляду місця події від 05 травня 2014 року з тих підстав, що в ньому відсутні відомості про виявлення та вилучення у ОСОБА_7 викраденого телефону, так як його повернення свідчило б про фальсифікацію доказів з боку слідства.

Апелянт вважає необґрунтованим і висновок суду про те, що додатки до протоколів повинні бути засвідчені усіма учасниками слідчої дії, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на нормах закону.

Не погоджується прокурор також з визнанням недопустимим доказом висновку експерта № 776 від 06 травня 2014 року, так як експерт дослідив телефон, який був предметом посягання, а законом не передбачені вимоги щодо обов`язкового визнання предмету злочину речовим доказом. Що стосується речового доказу CD-R диску, то його отримано згідно з вимогами ст.93 КПК України, відтак він є допустимим доказом, як і процесуальні документи складені, на його основі.

Посилається прокурор і на те, що судом не враховані положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновки, зроблені у рішеннях ЄСПЛ у справах «Chalkley v. UnitedKingdom», «Parris v. Cyprus», де зазначено наступне: «у вирішенні питання про допустимість доказів важливе значення має саме істотність порушення прав і свобод людини. Тому не усі порушення закону, допущені під час збирання доказів сторонами, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак - і вирішення питання про порушення права на справедливий суд».

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, думку прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу та просила вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно зі ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст.94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За змістом п.1 ч.3 ст.374 КПК України в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався.

Ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 , суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, ретельно перевірив надані сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, проаналізував досліджені докази, давши належну оцінку кожному з них у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність органом досудового розслідування, що в діянні ОСОБА_7 є склад інкримінованого йому злочину, і колегія суддів з цим погоджується.

Як в суді першої, так і апеляційної інстанції ОСОБА_7 винним себе у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15ч.2 ст.185, ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України не визнав і суду пояснив, що 04 травня 2014 року близько 21 год. 30 хв. він прийшов до кафе-бару «Луна», де підсівши за столик до двох дівчат, з ними познайомився. Через деякий час, коли дівчата вийшли з-за столу, він відчув, що засинає, а прокинувся від сильного удару та від того, що чоловіки тягнуть його до коридору. У коридорі його тримав ОСОБА_14 , а ОСОБА_13 в цей час перевіряв його кишені, вилучив паспорт та гаманець, в якому було близько 700 грн. Також, йому повідомили, що вилучили у нього паспорт на ім`я ОСОБА_11 та належний їй гаманець, після чого застосовували до нього кайданки. Приблизно через годину приїхали до клубу працівники правоохоронних органів, які доставили його до відділку для з`ясування обставин, де його тримали до ранку наступного дня. Крім того, обвинувачений суду заявляв про чинення тиску на нього з боку слідчого, який змусив його зізнаватися в тому, чого він не робив, вимагав з нього грошові кошти в сумі 300 євро за закриття справи та змусив його заплатити 1000 грн. дівчатам, які він у присутності слідчого передав потерпілим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, основними доказами обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні ним злочинів, передбачених ч.2 ст.15ч.2 ст.185, ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України є надані в судовому засіданні пояснення потерпілих, свідків, відеозапис за 05 травня 2014 року з камер спостереження кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (т.2 а.м.к.п.9) та протокол його огляду від 10 травня 2014 року (т.2 а.м.к.п.11-13), також протокол огляду місця події від 05 травня 2014 року (т.1 а.м.к.п.218), висновок експерта № 776 від 06 травня 2014 року (т.1 а.м.к.п.223-225), протокол проведення слідчого експерименту від 08 травня 2014 року за участю свідка ОСОБА_13 (т.1 а.м.к.п.227-231) та протокол проведення слідчого експерименту від 15 травня 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 (т.1 а.м.к.п. 232-237).

Проте суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши пояснення потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_15 дійшов обґрунтованого висновку про те, що вони не були очевидцями крадіжки свого майна, а про це їм стало відомо від третіх осіб. Крім того, і пояснення свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , надані в судовому засіданні суду першої інстанції не містять відомостей про те, що ОСОБА_7 спочатку відкрив сумку потерпілої ОСОБА_15 , витягнув звідти гаманець, з якого викрав картку та гроші, потім з сумки потерпілої ОСОБА_11 викрав мобільний телефон, гроші та паспорт, які поклав до кишені джинсів, як зазначено в обвинувальному акті, тобто вони також не були безпосередніми свідками події злочину.

Частиною 1 ст.84 КПК України передбачено, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Однак, ні з пояснень свідків, ні потерпілих не можливо встановити факт вчинення ОСОБА_7 злочину, інкримінованого йому органом досудового розслідування.

Що стосується вищезазначених речових доказів, а саме, відеозапису з камер спостереження, протоколу огляду місця події та висновку експерта, які як процесуальне джерело доказів, у розумінні ч.2 ст.84 КПК України суд визнав недопустимими внаслідок отримання їх з істотним порушенням вимог КПК України, то з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Так, згідно з ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому цим Кодексом.

Кримінальним процесуальним кодексом України встановлений перелік слідчих (розшукових) дій, які має право проводити слідчий, їх особливості та певна послідовність прийняття відповідних кримінальних процесуальних рішень.

Так, під оглядом місця події слід розуміти слідчу дію, що полягає у безпосередньому вивченні території, на якій скоєно той або інший злочин, з метою ретроспективного розуміння сутності події, що відбулася, а також здійснювана для виявлення, фіксації й вилучення речових та інших доказів як свідоцтв того, що відбулося.

Зі змісту наявного у матеріалах провадження протоколу огляду місця події від 05 травня 2014 року вбачається, що слідчим було досліджено вміст кишень ОСОБА_7 , тоді як, відповідно до ч.1 ст.237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Проведення ж обшуку осіб не охоплюється змістом даної слідчої дії. Крім того, відповідно до змісту цього ж протоколу місцем скоєння злочину зазначено коридор перед входом до нічного клубу, однак відповідно до обвинувального акту відносно ОСОБА_7 майно потерпілих було викрадене за столиком № 6 безпосередньо в кафе-барі «Луна» (т.1 а.м.к.п.218-220). Також зі змісту протоколу вбачається, що серед іншого, у ОСОБА_7 у кишені був виявлений мобільний телефон «Nokia xz-00», тоді як в обвинувальному акті відносно нього предметом злочину був зазначений мобільний телефон «Samsung C-3322» і висновок експерта стосується саме цього телефону.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що протокол огляду місця події справді містить невідповідності дійсним обставинам справи та суперечить висновку експерта в частині предмету злочину та не відповідає меті проведення такої слідчої дії, як огляд місця події і не може визнаватися належним доказом.

Крім того, під час судового розгляду судом був досліджений та належним чином оцінений відеозапис з камери спостереження кафе-бару «Луна» за 05 травня 2014 року, у результаті чого суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що з даного відео відсутня можливість ідентифікувати серед присутніх закладу саме ОСОБА_7 та неможливо стверджувати, що чітко зафіксований факт вчинення крадіжки обвинуваченим.

Тоді як, згідно з ч.1 ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Даний відеозапис не тільки не містить зафіксованого факту вчинення злочину, так до того ж, цей доказ був отриманий з порушенням вимог ст.86 КПК України. Так, з наявного у матеріалах кримінального провадження листа вбачається, що директором ТОВ Фірма «Руна-С» був наданий відеозапис з камер відеоспостереження з нічного клубу «Луна» за 05 травня 2014 року на запит т.в.о. начальника Сумського МВ УМВС України в Сумській області від 07 травня 2014 року (т.2 а.м.к.п.8), тоді як судом першої інстанції встановлено, що датою створення даних файлів було 06 травня 2014 року, тобто відео було записано раніше, ніж підготовлено запит. Такі обставини вказують також на недопустимість цього доказу, а відповідно до ч.2 ст.86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень.

При цьому похідний від нього доказ протокол його огляду від 10 травня 2014 року (т.2 а.м.к.п. 11-13) також є неналежним доказом, оскільки він є похідними від відеозапису та, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, містить лише суб`єктивне сприйняття слідчого оглянутого ним відео.

Також неналежним доказом колегія суддів вважає і висновок експерта № 776 від 06 травня 2014 року, виходячи з такого.

Відповідно до ст.101 ч.3 КПК України, висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Зі змісту ж самого висновку вбачається, що для проведення експертизи надано було лише копію постанови про призначення судової товарознавчої експертизи, а безпосередній об`єкт оцінки мобільний телефон «Samsung C-3322» надано не було (т.1 а.м.к.п. 223-225). За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки телефон, який був об`єктом оцінки, не був отриманий слідчим в установленому законом порядку і не був належним чином оформлений, як речовий доказ у справі, а експертне дослідження було проведено без об`єкту дослідження, то вказаний висновок експерта є також недопустимим доказом. При цьому слід зазначити, що цей предмет не втрачений, а був переданий потерпілій безпосередньо під час подій 05.05.2014 та міг бути представлений експертові для дослідження.

З доводів апеляційної скарги вбачається, що прокурор вважає допустимими доказами протоколи слідчих експериментів за участі ОСОБА_13 від 08 травня 2014 року та за участі ОСОБА_7 від 15 травня 2014 року. Для з`ясування суті такої слідчої дії необхідно зазначити, що слідчий експеримент полягає у відтворенні обстановки, обставин події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань з метою перевірки зібраних доказів і оцінки слідчих версій про можливість існування тих чи інших фактів, що мають значення для встановлення обставин кримінального провадження. Метою слідчого експерименту є експериментальна перевірка правдивості показань підозрюваних, потерпілих, свідків на місці з метою їх уточнення, доповнення чи спростування. Важливою умовою проведення слідчого експерименту є його проведення в умовах, максимально наближених до тих, у яких у минулому відбувалася досліджувана подія.

Що стосується слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_13 , то як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту від 08.05.2014 (т.1 а.м.к.п. 227-231), він не був безпосереднім свідком вчинення злочину та суть його пояснень зводиться до показань свідка у справі.

Щодо слідчого експерименту від 15.05.2014 (т.1 а.м.к.п. 232-237) відносно ОСОБА_7 , де він визнав свою вину у крадіжці майна з сумок ОСОБА_11 та ОСОБА_15 , слід зазначити, що у судовому засіданні він пояснив, що такі покази надав у зв`язку із чиненням на нього тиску з боку органів досудового слідства, що унеможливлює визнання показів ОСОБА_7 під час слідчого експерименту достовірними.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що суд не може сприймати як докази, викладені у протоколах слідчих експериментів пояснення свідка та підозрюваного, оскільки відповідно до ст.23 КПК України показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Отже, проведеними слідчими експериментами не було доведено факту безсумнівного вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15ч.2 ст.185, ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України саме ОСОБА_7 , а проведення їх з порушенням вимог кримінального процесуального закону позбавило суд можливості визнати їх допустимими доказами.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд необґрунтовано визнав незаконними дії ОСОБА_13 та ОСОБА_14 щодо затримання ОСОБА_7 .

Статтею 207 КПК України надано право кожному, хто не є уповноваженою службовою особою затримати відповідну особу в порядку, передбаченому частиною другою цієї статті, однак така особа зобов`язана негайно доставити затриманого до уповноваженої службової особи або негайно повідомити уповноважену службову особу про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.

Здійснювати ж обшук затриманого має лише уповноважена службова особа, слідчий, прокурор і має проводити його з дотриманням правил, передбачених ч.7 ст.223 і ст.236 КПК України.

Враховуючи, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 самостійно здійснили затримання ОСОБА_7 із застосуванням спецзасобів та провели обшук особи з вилученням предметів злочину, то таке затримання не може визнаватись законним. До того ж, зазначені особи навіть не були співробітниками кафе-бару «Луна», як зазначали у своїх поясненнях, оскільки відповідно до листа директора ТОВ фірми «Руна-С» від 07 серпня 2014 року, посади «охоронець» та «керівник охорони» у даному закладі відсутні (т.2 а.м.к.п. 6).

Отже, встановлюючи фактичні обставини справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведення стороною обвинувачення того факту, що в діях ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15ч.2 ст.185, ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України, а тому доводи прокурора щодо невмотивованості висновків суду в частині підстав виправдання ОСОБА_7 не заслуговують на увагу колегії суддів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд, оцінюючи зібрані в провадженні та досліджені в судовому засіданні докази, дотримався положень ст.ст.23, 94 КПК України, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, достатньо обґрунтував мотиви, з яких критично оцінив докази, отже дійшов обґрунтовано висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15ч.2 ст.185, ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України.

Колегія суддів також враховує, що в поданій апеляційній скарзі прокурор не оспорює визнання судом першої інстанції неналежними таких доказів, як відеозапис з камер спостереження кафе-бару «Луна» за 04.05.2014, на підставі якого неможливо достовірно переконатись у вчинення крадіжки обвинуваченим, показання потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , оскільки вони не були безпосередніми свідками вчинення ОСОБА_7 злочину, протокол огляду предмету від 10.05.2014 через зазначене в ньому суб`єктивне ставлення слідчого до оглянутого відеозапису, не оспорює прокурор і висновки суду про невідповідності, які містяться у протоколі огляду місця події щодо предметів злочину та місця його вчинення.

При цьому слід зазначити, що доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності законних підстав для виправдання ОСОБА_7 , а посилання у скарзі на порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не може бути прийняте колегією суддів до уваги, оскільки кожному доказу як сторони обвинувачення, так і сторони захисту суд першої інстанції у вироці, з посиланням на вимоги кримінального процесуального закону, дав обґрунтовану оцінку на предмет належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора про однобічність, неповноту судового розгляду справи, неналежну оцінку судом доказів з приводу їх достовірності та достатності є безпідставними і апеляційні вимоги щодо скасування вироку суду та направлення матеріалів кримінального провадження на новий судовий розгляд з цих підстав, задоволенню не підлягають.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли б вплинути на правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15ч.2 ст.185, ч.2 ст.15ч.3 ст.357 КК України та виправдано у зв`язку із недоведенням, що в його діях є склад кримінального правопорушення залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.