Справа № 755/3594/16-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" червня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва колегіально судом в складі трьох суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

та перекладача ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене 01.12.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0018250 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Батумі Республіки Грузії, громадянина Республіки Грузія, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, маючого на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання в Україні, раніше судимого 10.07.2015 Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 296 КК України, з урахуванням змін за вироком Апеляційного суду м. Києва від 12.12.2016, до позбавлення волі на строк 3 роки, та є таким, що у цей час, повністю відбув покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_7 , 30 листопада 2015 року приблизно о 17 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , після вживання спиртних напоїв з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , на ґрунті неприязних стосунків із раніше невідомою йому особою ОСОБА_12 розпочав словесний конфлікт, який стосувався різни поглядів на життя, виник злочинний намір, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_12 .
Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_7 , знаходячись у коридорі вище вказаної квартири, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій і передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_12 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою вчинення вбивства, діючи умисно, наніс один цілеспрямований удар ножем, який тримав у лівій руці, в шию ОСОБА_12 , тобто в місце розташування життєво-важливих органів, чим завдав останньому колоте-різане поранення трахеї справа, чим спричинив останньому, відповідно до висновку експерта № 2361/е від 21.12.2015, умисне тяжке тілесне ушкодження.
Після чого, ОСОБА_7 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, залишив місце скоєння злочину, однак довести свої злочинні наміри до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, так як потерпілому ОСОБА_12 своєчасно була надана медична допомога.
Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так,допитаний, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, не визнав та пояснив, що, у цій ситуації, в його діях відсутній склад цього злочину, зауваживши, що дійсно 30.11.2015 десь з 17:00 год. перебував за адресою: АДРЕСА_2 , у свого знайомого ОСОБА_11 в гостях.
Також, окрім нього, там були ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Прийшли туди разом, окрім ОСОБА_15 , та вони всі разом стали вживати на кухні алкогольні напої, які вони принесли попередньо з собою. В той час, коли майже все випили, ОСОБА_15 повідомив, що у нього заболіла нога, та пішов до кімнати відпочити, й у момент, коли той вийшов між ним та потерпілим виник словесний конфлікт на побутовому рівні щодо питання служби в армії. У ході суперечки з кухні пішов ОСОБА_16 в кімнату до ОСОБА_15 , їх же суперечка тривала. Через деякий час вони пішли до коридору, одягатися, аби вийти на вулицю. Конфлікт тривав і в цей момент. Так, зокрема, у коридорі потерпілий погрожував обвинуваченому, на що він вдарив його один раз лівою рукою в праву частину шиї. Після чого потерпілий схопився правою рукою за власну шию та запитав: «За що?», а він взяв схопив його (потерпілого) своєю рукою за лікоть правої руки та вивів з квартири. ОСОБА_10 пішов слідом за ними. Приблизно через 3-4 хвилини ОСОБА_10 та він повернулись до квартири, разом допили пиво, яке залишалося.
Обвинувачений указав, що умислу на вбивство потерпілого не мав, а мав бажання нанести тільки тілесне ушкодження, з огляду на ті образи та висловлювання, які до цього лунали з його сторони (потерпілого) відносно нього.
Суд указані пояснення обвинуваченого сприймає, як такі що заслуговують на увагу, однак не беззаперечні за свою суттю в цілому, у розрізі такого.

З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, та показаннями свідків, які суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Відповідно до рапорту о/у Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_17 зареєстрованого в ЖЄО 30.11.2015 за № 86653 слідує, що по прибуттю на місце виклику за адресою: м. Київ, вул. Тампере, 4 було виявлено потерпілого в стані алкогольного сп`яніння, який указав, що йому нанесені тілесні ушкодження в область шиї.
Також роду дані відображені і у рапорті інспектора (чергового) УП ОСОБА_18 від 30.11.2015.

Згідно протоколу ОМП від 02.12.2015 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , слідує, що у житлі було виявлено речі обвинуваченого.
Сам огляд проведено на підставі заяви - згоди ОСОБА_19 від 02.12.2015.
Тобто, цей доказ підтверджує те, що того дня потерпілий та обвинувачений дійсно перебували у вказаній квартирі, та те, що за цією адресою потерпілому було нанесено тілесне ушкодження в область шиї.
Відповідно до протоколів впізнання від 02.12.2015 з долученими довідками випливає, що у ході цих слідчих дій свідок ОСОБА_11 впізнав обвинуваченого, як особу, яка нанесла потерпілому тілесне ушкодження в шию.
Обвинуваченого, як особу, яка нанесла потерпілому тілесне ушкодження в шию, у ході тотожної слідчої дії від тієї ж дати впізнав ОСОБА_10 .
Також, у ході впізнання потерпілий ОСОБА_20 02.12.2015 також указав на обвинуваченого, як особу, яка нанесла йому тілесні ушкодження.
Ці дані суд сприймає, не як показання надані свідками на етапі розслідування провадження, а як відомості установлені у ході слідчої дії проведеної, у порядку ст.ст. 223, 228 КПК України, у результаті процесуальної дії якої отримані відомості, важливі для цього кримінального провадження (п. 2 ч. 3 ст. 104 Кодексу) щодо обставин, які підлягають доказуванню у ньому в порядку ст. 91 того ж Кодексу, а саме те, що таке тілесне ушкодження потерпілому дійсно було нанесене обвинуваченим.
Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_21 указав, що 30.11.2015 біля дерево помітив потерпілого, який стояв на колінах впершись об саме дерево.

Свідок підійшов до нього, запитав, що трапилось, на, що потерпілий відповів йому, що його вдарили ножем в шию і якась дівчина уже викликала швидку. У потерпілого свідок бачив плями бурого кольору, також потерпілий указав, що приїхав з АТО. Хто його підрізав потерпілий свідку не повідомляв.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_11 указав, що 30.11.2015 перебував за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки з 29.11.2015 там знімав кімнату. Квартира належить ОСОБА_19 , з яким свідок мав дружні стосунки.
Приблизно о 17 год. того дня до свідка в гості прийшли його знайомі, а саме: обвинувачений, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Коли вони прийшли, то вони всі разом стали вживати алкогольні напої, які вони принесли з собою, на кухні. В той час коли майже все випили свідок сказав, що у нього заболіла нога, та пішов до кімнати відпочити. Коли вийшов, то між обвинуваченим та потерпілим виник словесний конфлікт на побутовому рівні. Свідок чув, сам конфлікт, так як дверей ні в кухні, ні в кімнаті, де він відпочивав не було. Під час їх спільної словесної суперечки, до свідка в кімнату прийшов ОСОБА_16 та вони з ним почали в кімнаті вживати пиво. У певний момент свідку набридла указана суперечка, то він зайшов до них на кухню та сказав, щоб вони себе вели тихіше, на що вони йому повідомили, що зараз заспокояться. Після чого свідок пішов знову до кімнати відпочивати.
Приблизно через 2-3 хвилини після того як свідок заспокоїв учасників суперечки (обвинуваченого та потерпілого) він помітив, як вони перебувають в коридорі вказаної квартири та одягаються, щоб піти на вулицю. В цей час він (свідок) лежав на ліжку, та не вставав, оскільки мав хвору ногу, однак почув як сторони конфлікту знову почали перекрикуватись між собою. Коли вони були на коридорі, то потерпілий погрожував обвинуваченому, а обвинувачений у відповідь вдарив його один раз лівою рукою в праву частину шиї ОСОБА_22 . Після чого потерпілий схопився правою рукою за власну шию, а обвинувачений схопив його (потерпілого) своєю рукою за лікоть правої руки та вивів з квартири. ОСОБА_10 пішов слідом за ними. Приблизно через 3-4 хвилини до квартири повернулись ОСОБА_10 та обвинувачений. Вони разом допили пиво, яке залишалося. Приблизно через 5-10 хвилин, ОСОБА_10 та обвинувачений зібралися та пішли на вулицю, однак куди саме свідку не відомо.
Після чого, на наступний день ОСОБА_23 повідомив свідку, що потерпілого забрала швидка допомога.
Свідок зауважив, що, як йому відомо, обвинувачений завжди носив при собі маленькій розкладний ніж з металевою рукояткою.
Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 18.12.2015 проведеного за участю потерпілого ОСОБА_20 , слідує, що у ході його проведення потерпілий розповів та показав обставини події, які мали місце.
Такі показання (пояснення) зафіксовані на носії інформації.
Згідно Глава 5. Фіксування кримінального провадження. Процесуальні рішення слідує, що у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі, однак якщо за допомогою технічних засобів фіксується результати проведення процесуальної дії, то текст може не вноситися до відповідного протоколу за умови, що жоден з учасників процесуальної дії не наполягає на цьому. У такому разі у протоколі зазначається, що показання зафіксовані на носії інформації, який додається до нього.
Переглянутий та досліджений судом у судовому засіданні носій інформації містить дані про те, що потерпілий указав, що 30.11.2015 близько 16:00 год. він зустрівся зі своїм товаришем ОСОБА_24 на Ленінградській площі. З другом був обвинувачений, якого ОСОБА_25 називав «Сосо». Женя запропонував їм всім відвідати спільного давнього знайомого ОСОБА_26 , на що потерпілий погодився. Після чого, вони зайшли, купили пляшку горілки (об`ємом 0,5 літра) та пиво. В подальшому, направились до місця перебування ОСОБА_27 , а саме: АДРЕСА_2 .
Близько 17:00 год. 30.11.2015 потерпілий, ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та обвинувачений перебували в кв. АДРЕСА_3 та всі вживали спиртні напої, окрім ОСОБА_15 . Останній пив лише пиво, але точно потерпілий не пам`ятає, оскільки вже був дещо в нетверезому стані. Коли вживали спиртні напої, обвинувачений взяв власний розкладний ніж та нарізав ним овочі. Ніж металевий, розкладний, лезо мало близько 6 сантиметрів довжини.
Випивши всю пляшку горілки, точний час потерпілий не пам`ятає, в нього з обвинуваченим виникла конфліктна ситуація з приводу того, що він служив в армії, а обвинувачений не сприймав це та говорив, що він (потерпілий) «мурчащий» та не має права підвищувати на нього голос. Конфлікт був на підвищених тонах, обвинувачений також був у не тверезому стані, як і він. У цілому, вони перекликнулись між собою словесними погрозами та через хвилину пішли до коридору, неподалік вхідних дверей квартири та між ними почалась штовханина. Потім в один момент, обвинувачений висловив чергову погрозу в його бік та наніс йому один удар зліва на права, лівою рукою в праву сторону шиї. Потерпілий відчув сильний біль та зрозумів, що обвинувачений вдарив його своїм розкладним ножем, яким різав овочі. Він запитав у нього: «За що ?», але той не відповів, взяв його під праву руку притримуючи, вивів на вулицю з квартири. В цей час, потерпілий закрив рукою поранення, з метою припинити кровотечу. Де в це час був ОСОБА_16 , потерпілий не звертав уваги.
Потім обвинувачений вивів потерпілого з під`їзду, залишив під ним та пішов ліворуч від під`їзду, нічого не сказавши. Цей момент він погано пам`ятає, оскільки в нього дуже паморочилась голова.
Разом з тим, десь, через хвилину, він дещо прийшов в себе, та закриваючи поранення рукою, пішов повз будинок просячи, щоб викликали швидку медичну допомогу. Незнайома йому раніше жінка з дитиною викликала автомобіль швидкої медичної допомоги, який по прибуття його госпіталізував.
Суд відмічає, що дані показання свідка ОСОБА_11 , слідчого експерименту та самого обвинуваченого указують на те, що конфлікт був дійсним та обопільними, образи лунали від кожної зі сторін такого конфлікту. Те, що потерпілий також приймав активну участь у конфлікті, як і обвинувачений власне, що є притаманним більшості конфліктів, у яких протилежна сторона, аби продемонструвати свою перевагу використовує різні методи, у тому числі висловлювання, аби проявити свою перевагу та здобути моральну перевагу над протилежною стороною.
Тобто, цими доказами, в їх сукупності, так і кожним окремо, підтверджуються відомості про те, що дійсно обвинувачений 30.11.2015 наніс в область шиї потерпілому тілесне ушкодженні.
Також, суд відмічає, що у ході проведення указаних слідчих дій порушень норм КПК України не встановлено.
Обставини регламентовані ст. 87 указаного Кодексу, які б слугували передумовою визнання доказів не допустимими не установлені.
Так, огляд житла був проведений за згодою володільця (власника), а у постанові від
07 червня 2018 року в справі № 727/4350/16-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що виходячи із аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться у ст. 233 ч. 1, ст. 234 ч. 2 та ст. 237 ч. 2 КПК України, огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди. Надання власником добровільної згоди на проникнення до його житла чи іншого володіння є гарантією захисту прав особи від зловживань слідчого, прокурора, рівноцінною гарантії у вигляді отримання на це судового рішення, а тому не потребує після здійснення таких дій (постфактум) звернення з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.
Щодо доводів сторони захисту про наявність у протоколах ОМП певних недоліків, у питанні їх оформлення та описок, то суд сприймає їх, як такі, що заслуговують на увагу, однак виходить з того, що сама по собі описка, тобто зроблена слідчим механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо), не указує на недопустимість такого документу та автоматично не дає передумов для застосування концепції "плодів отруєного дерева"по відношенню до висновків експертиз по матеріалах отриманих у ході таких слідчий дій.
При формуванні такого підходу суд ураховує те, що постановою від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що визнання висновку експертизи недопустимим доказом з огляду на суперечливість вихідних даних не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону. Суд вправі був дати іншу правову оцінку доказу, у тому числі не брати його до уваги, навівши ґрунтовні мотиви свого рішення, але не визнавати його недопустимим.
Тобто, певні суперечності та неточності, при відсутності обставин регламентованих ст. 87 КПК України, не є автоматичною передумовою для визнання доказі недопустимими. В таких ситуаціях суд вправі дати іншу правову оцінку доказу, у тому числі не брати його до уваги, навівши ґрунтовні мотиви свого рішення, але не визнавати його недопустимим.
Також, у світлі цих обставин суд, не бере до уваги, доказ протокол ОМП ділянки місцевості від 30.11.2015, як такий, що містить у собі дані, які підлягають доказуванню згідно ст. 91 КПК України, так як за наслідками цієї слідчої дії узагалі певних відомостей, які б мали значення для провадження установлено не було, узагалі, за своєю суттю, установлені відомості, ні підтверджують, ні спростовують, нічого.
У такому ж руслі (дані, які нічого не доводять) суд сприймає дані протоколу ОМП огляду обвинуваченого в УП від 03.12.2015. Цей огляд жодних даних, які б стосувалися справи не установив. Підстав для визнання його недопустимим доказом, суд не заходить так, як на момент слідчої дії обвинувачений був затриманий уже, на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 208 КПК України (дані протоколу затримання), а Верховний Суд у постанові від 08.02.2018 у справі № 754/5978/16-к вказав, що оцінюючи, як доказ, протокол огляду місця події, суд має виходити з даних протоколу затримання складеного відповідно до вимог ст. 208 КПК України, та оцінювати цю слідчу дію через призму законності проведення обшуку затриманого, відповідно до вимог частини 3 вищевказаної норми закону (ст. 208), яка указує, що уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу, а у цій ситуації, такі передумови були дійсними, сам протокол наявний.
Також, згідно даних довідки МКЛШМД № 268 від 01.12.2015 слідує, що потерпілий був доставлений до закладу 30.11.2015 з діагнозом: колоте-різане поранення шиї з права із пошкодженням трахеї. Етанол в крові 1, 3 %.
Відповідно до висновку № 2361/Е від 10.12.2015-21.12.2015 дані наданої медичної документації свідчать про те, що при зверненні за медичною допомогою 30.11.2015 у ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мали місце колото-різана рана розмірами 2x0,5 см в ділянці середньої третини шиї справа на рівні перснеподібного хряща з рівними краями, з перетинанням усіх шарів трахеї справа - проникаюче колото-різане поранення трахеї справа. Локалізація та характер вищевказаних ушкоджень, які містяться в медичній документації, з урахуванням обставин справи в тому числі і часових даних у своїй сукупності дозволяють стверджувати, що дані ушкодження утворились внаслідок однократної травмуючої дії гострого предмету, що має колюче-ріжучі властивості, до якого відноситься клинок ножа, могли утворитись в термін вказаний у постанові, тобто 30.11.2015. Утворення вказаних ушкоджень внаслідок дії тупого предмету, внаслідок падіння ОСОБА_12 з вертикального положення тіла на площину виключається. За ступенем тяжкості вищевказане проникаюче колото-різане поранення трахеї справа відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя), згідно п. 2.1.3 і Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995, погоджених з Міністерством внутрішніх справ України, Генеральною прокуратурою України, Верховним судом України, Службою безпеки України.
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 81 від 04.02.2016 обвинувачений у період правопорушення та цей час не страждав та не страждає на будь-який психічний розлад, міг та може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

При цьому, наявні у провадженні постанови слідчого про призначення експертиз свідчать про те, що останні були призначені у відповідності до Кримінального процесуального Кодексу України.

Порушень положень § 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Самі висновки відповідають вимогам ст.ст. 101-102 КПК України.

Щодо досліджених судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновків експертів№ 529 від 23.12.2015-25.12.2015, № 525 від 21.12.2015-24.12.2015, № 524 від 11.12.2015-15.12.2015, № 523 від 08.12.2015-16.12.2015, то слід відмітити, що судовим слідством встановлено, що жоден з висновків, не доводить собою обставин регламентованих ст. 91 КПК України, у світлі чого суд сприймає їх критично, як такі, що не містить у собі важливих фактичних даних для справи. Тим самим, ці висновки не можуть сприйматися, як належні через призму норм ст. 85 КПК України, яка указує, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Щодо даних протоколу слідчого експерименту від 18.12.2015, проведеного за участю свідка ОСОБА_11 , то суд сприймає їх критично, так як його результати зафіксовані на окремому носії інформації, а про перегляд, у порядку ст.ст. 357-359 КПК України, якого клопотань сторони кримінального провадження з боку обвинувачення і захисту не заявляли, тож суд, хоча і ознайомившись з ним у нарадчій кімнаті, відмічає, що за участю сторін такий же доказ безпосередньо не досліджувався, що, в силу ст. 23 указаного Кодексу, унеможливлює його сприйняття, як дійсне.
Крім цього, проаналізувавши інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти безпосередньо в частині доказів, які прямо стосуються фактів справи, суд установив таке.
Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.
Також, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких даних.
У світлі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).
У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано.
Так, вимоги ст. 290 КПК виконано, про що власне указує ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_28 від 17.02.2016 у справі № 755/21770/15-к, відповідно до якої сторона захисту ( ОСОБА_29 та його захисник, в той час ОСОБА_30 ), після 25.02.2016 є такою, що реалізувала своє право на доступ до матеріалів, що указує на те, що у цьому провадженні відсутні передумови для не допуску певних відомостей, що містяться у вище досліджених матеріалах, як доказів, у порядку ч. 12 ст. 290 указаного Кодексу.
Вимоги Глави 22 Повідомлення про підозру КПК України також дотримані.
Право на захист забезпечено. Так, затримання обвинуваченого відбулося за участю захисника ОСОБА_31 (діяв на підставі доручення з центру надання безоплатної вторинної правової допомоги), відповідно до даних протоколу затримання, та протоколу роз`яснення права на захист від 03.12.2015.

Надалі, у справі було залучено інших захисників, однак на усіх стадіях, у обвинуваченого завжди був адвокат, який представляв його інтереси.

Судом не установлено порушення права на захист за наслідками розгляду провадження.

Щодо доводів захисту про порушення вимог ст. 29 КПК України то вони також не є такими, що підтвердилися, як дійсні за наслідками судового розгляду справи.
Так, ст. 29 КПК України, передбачає, що особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення, що мало місце у цій справі, адже повідомлення про підозру, як первинне, так і змінене було перекладено перекладачем на грузинську, що, власне, слідує з долучених до провадження матеріалів стороною обвинувачення.
Також, відповідно до ст. 29 КПК України, слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись, у разі необхідності, послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Таким правом обвинувачений, як під час досудового розслідування провадження, так і в суді був забезпечений, на усіх стадіях провадження, з моменту затримання до часу постановлення кінцевого рішення в цій справі.
Переклад усіх процесуальних документів кримінального провадження засвідчений підписом перекладача, що власне слідує з самих переведених матеріалів, які наявні у справі.
Також, слід відмітити, що відповідно до ст. 29 КПК України, переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб, а тому, з огляду на відсутність у провадженні письмових звернень про здійснення перекладу додаткових матеріалів, висновків експертиз, для прикладу, суд не убачає передумов для констатації факту порушення вимог ст. 29 указаного Кодексу.
Тим паче, що обвинувачений мав усний переклад усіх без виключення матеріалів.
Саме ознайомлення зі справою після відкриття матеріалів обвинувачений здійснював за участю перекладача.
Ані під час розслідування провадження, ані у ході його розгляду у суді стороною захисту відводи перекладачам, у тому числі з підстав не належного перекладу не заявлялися.
Згідно позиції Європейського суду зміст права на допомогу перекладача полягає у отриманні обвинуваченим послуг перекладача з письмового або усного перекладу всіх процесуальних документів чи заяв, які потрібні йому для розуміння того, що відбувається, і гарантують додержання інших його прав під час розгляду справи (рішення Європейського суду «Людіке, Белькесем та Коч проти Німеччини» від 28.11.1978 року).
Тим самим, у цій справі, обвинувачений мав право користуватися допомогою перекладача з письмового та усного перекладу всіх процесуальних документів чи заяв, на рівні достатньому для його розуміння того, що відбувається, і гарантують додержання інших його прав під час розгляду справи.
У світлі чого, що суд уважає, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), у цьому кримінальному провадженні дотримано.
Даних, які б указували на протилежне, у ході судового слідства, не установлено.
Щодо обставини участі у справі потерпілого, то суд відмічає таке.
Потерпілим у провадженні є ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який до суду за час розгляду провадження жодного разу не прибув. Останній викликався до суду за адресою: м. Київ, вул. Горького, 18 та шляхом СМС за номером № .
З метою установлення місця знаходження потерпілого судом на етапі розгляду провадження, у порядку ст. 333 КПК України, застосовувалися його забезпечення з метою установлення перебування потерпілого в цей час, однак ці заходи свого результату не досягли.
Відповідно до даних ОСОБА_32 , яка на етапі розслідування провадження була представника потерпілого, на цей час, їй також не відоме його місце знаходження. Крім цього, вона указала, що так, як їй відомо, останній є безхатьком.
ОСОБА_32 указує, що вона не має юридичних повноважень представляти інтереси потерпілого в суді.
У той же час, у провадженні наявні власноручно написані заяви потерпілим про те, що він претензій до ОСОБА_29 не має, йому матеріального та морального збитку не завдано (заява від 01.12.2015) та від 18.12.2015 про те, що він не має бажання проводити ознайомлення з матеріалами провадження після їх відкриття з власних міркувань.
Ці звернення указують та те, що потерпілий, у силу своїх власних міркувань, усунувся від участі в цій справі.
Згідно, ч. 3 ст. 97 КПК України суд має право визнати неможливим допит особи, якщо вона: … 3) не прибуває на виклик до суду, а її місцезнаходження не було встановлено шляхом проведення необхідних заходів розшуку.
Оголошення у розшук потерпілого КПК не передбачає, а ужиті заходи, у порядку ст. 333 КПК України, були безрезультатні, з огляду на, що суд визнає неможливим допит в суді потерпілого ОСОБА_12 , з підстави регламентованої п. 3 ч. 3 ст. 97 КПК України.
При цьому, передумови для оголошення показань потерпілого ОСОБА_12 надані ним під час розслідування справи відсутні, так як пунктом 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23, ч. 4 ст. 95 КПК задекларовано принцип безпосереднього дослідження доказів, з урахуванням того, що суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а обставини регламентовані ст. 225 того ж Кодексу не є дійсними.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.
А тому, проаналізувавши за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всі обставин провадження в цій справі, у порядку ст. 94 КПК України, суд вважає, що наявні у провадженні докази та вище відображені в цьому судовому рішенні, які передбачені параграфами 3-5 Глави 4 указаного Кодексу (показання, документи, висновки та інші), які суд сприймав, як такі, що містять у собі дані регламентовані ст. 91 КПК України, та визнав належними й допустимими, свідчать про те, що у ході судового розгляду установлено фактичні дані, які у своїй сукупності указують на те, що дійсно 30.11.2015 обвинувачений здійснив закінчений замах на вбивство.

Тим самим, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, встановлених судом.
Адже, Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Відповідно до ППВСУ від 07.02.2003 N 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» якщо відмова особи мала місце вже після вчинення дій, які особа вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК, як закінчений замах на злочин, який особа бажала вчинити.
При цьому треба мати на увазі, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).
Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
А тому, суд, з урахуванням наведеного здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині-потерпілому з виконанням усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
Питання про умисел вирішувалося судом, в цій справі, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, а тому відсутні підстави, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, спосіб життя (раніше судимий, не працює на цей час, незадовільний стан здоров`я), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; її поведінку під час та після вчинення злочинних дій те, що відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини, ніхто не може бути свавільно його позбавлений та вважає за необхідне призначити покарання, у межах санкції ст. 115 КК України, у виді позбавлення волі.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Вирішуючи питання про зарахування обвинуваченому до строку відбування покарання терміну попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08.2018 у справі № 663/537/17 сформувала правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання) таким чином, що якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України).

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.
У цій ситуації, обвинувачений дане кримінальне правопорушення вчинив 30.11.2015 та був затриманий 02.12.2015, тобто, як до 23 грудня 2015 року (включно), так ідо 20 червня 2017 року (включно), а тому під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу прямої дії.

З огляду на, що обвинуваченому слід зарахувати період з 02.12.2015 до 03.06.2019 з розрахунку день за два, що відповідає 3 рокам 6 місяцям 2 дням та з розрахунку день за два становить 7 років 4 дні.
Даний термін відповідає строк позбавлення волі, який судом йому визначається для відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому всилу ч. 5 ст. 72 КК України обвинуваченого слід звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі безпосередньо по його повному відбуттю, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасувати.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені, згідно положень ст. 100 КПК України, вирішено бути не може, з огляду на не надання суду процесуальних рішень сторони обвинувачення про набуття певними доказами статусу речових.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_7 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

В силу ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закон № 838-VIII зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 02.12.2015 до 03.06.2019 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнити останнього від відбування покарання у виді позбавлення волі безпосередньо по його повному відбуттю.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою скасувати, у зв`язку з чим звільнити останнього з-під варти негайно в залі суду.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 КПК України, дане судове рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надати обвинуваченому у перекладі на грузинську мову.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3