Справа № 199/7548/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання начальника Амур Нижньодніпровського РВ філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області ОСОБА_3 щодо вирішення питання про порядок застосування покарання за двома вироками у відношенні засудженого ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5
інспектора Амур-Нижньодніпровського РВ філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:
13.09.2019 року до Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшло подання начальника Амур Нижньодніпровського РВ філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області ОСОБА_3 щодо вирішення питання про порядок застосування покарання за двома вироками у відношенні засудженого ОСОБА_4 .

Обґрунтовуючи необхідність направлення матеріалів у відношенні ОСОБА_4 до суду зазначено, що на виконанні Амур-Нижньодніпровського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області знаходиться вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2018 у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 засудженого за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

05.09.2019 до Амур-Нижньодніпровського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області надійшов на виконання вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2019 у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, та при винесені даного вироку судом не враховано покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2018 року.

Представник Амур-Нижньодніпровського РВ філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області просив задовольнити подання за викладений у ньому підстав.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти вирішення поставленого питання щодо порядку застосування покарання за двома вироками у відношенні засудженого ОСОБА_4 .

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали подання, суд дійшов наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

ч. 3 ст. 26 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

У відповідності до п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків, суд визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, дійсно має право вирішувати питання про застосування покарання за наявності кількох вироків.

Як встановлено матеріалами провадження вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2018 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було засудженого за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, в подальшому вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2019 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було засудженого за ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, при цьому фактично не було прийнято до уваги існування попереднього вироку від 28.12.2018 року та як наслідок не вирішено питання про призначення остаточного покарання у відповідності до вимог чинного законодавства.

Крім того слід зазначити, що вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2019 у відношенні ОСОБА_4 набрав законної сили 27.08.2019 року та у свою чергу звернений до виконання.

Так, за змістом Ухвали від 07.08.2019 (Справа № 199/1496/17 Провадження № 51-2631км18) Колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС, - сформовані дві правові позиції Верховного Суду щодо застосування ч. 1, 4 ст. 70 КК при вирішенні цього питання: 1) коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, або звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно (у постановах колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду: від 27 березня 2018 року (справа № 754/2749/17, провадження № 51-717км18); від 18 вересня 2018 року (справа № 752/4026/17, провадження № 51-4631км18); 2) коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого також звільняється з випробуванням, суд визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань, а також звільняє особу від відбування покарання встановивши іспитовий строк за правилами ст. 75 КК (у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 30 серпня 2018 року (справа № 643/6600/16-к, провадження № 51-2584км18). Питання застосування частин 1, 4 ст. 70 КК ставали предметом розгляду об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду (справа № 511/37/16-к, провадження № 51-830км18). Проте предмет розгляду і висновки Об`єднаної палати стосуються інших випадків, коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку. У такому разі остаточне покарання призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК, потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 КК. Об`єднана палата визначила, що у кримінально-правовій ситуації, коли вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким що належить відбувати реально, його самостійне виконання при застосуванні ч. 4 ст. 70 КК не допускається за наявності підстав для подальшого призначення остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 КК. Водночас, у цьому кримінальному провадженні колегія суддів вважає такою, що відповідає положенням закону про кримінальну відповідальність правозастосовну позицію за якою, якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання на підставі і в порядку ст. 75 КК, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого також звільняється з випробуванням, остаточне покарання суд визначає шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань згідно з ч. 4 ст. 70 КК, а також може звільнити особу від відбування покарання, встановивши іспитовий строк за правилами ст. 75 КК. Колегія суддів виходить з того, що положення, викладене в абз. 2 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суперечить чинному законодавству. Самостійне виконання вироків порушує приписи ч. 4 ст. 70 КК, які не визначають різних варіантів призначення покарання залежно від того, чи застосовано при призначенні покарання за першим вироком звільнення від відбування покарання з випробуванням. Закон про кримінальну відповідальність в ч. 1 ст. 70 КК встановив три альтернативних способи призначення покарання: поглинання менш суворого більш суворим, повне складання покарань, часткове складання покарань. Наведена у пункті 23 цієї постанови правова позиція, що відтворена у постановах Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду: від 27 березня 2018 року(справа № 754/2749/17, провадження № 51717км18); від 18 вересня 2018 року(справа № 752/4026/17, провадження № 51-4631км18), фактично доповнює зміст ч. 4 ст. 70 КК четвертим способом самостійне виконання вироків. Таке тлумачення є безпідставно поширювальним у цій частині,оскільки погіршує правове становище засудженого. Системне тлумачення кримінально-правових норм дає підстави до висновку, що в основу рішення про те, чи може суд при призначенні покарання за сукупністю злочинів, якщо про один із них стало відомо після постановлення вироку, яким особу засуджено до покарання від відбування якого її звільнено з іспитовим строком, призначити остаточне покарання та звільнити від його відбування з іспитовим строком, мають бути покладені засади, визначені статтями 11, 50 КК, механізми реалізації яких містяться в нормах, передбачених статтями 65-87 КК, зокрема і в ст. 75 КК. Логіка закону про кримінальну відповідальність у цьому контексті полягає у тому, що призначення покарання особі, яка вчинила більше одного злочину, має передбачати оцінку всієї сукупності злочинів, вчинених до постановлення вироку, оскільки така сукупність істотною мірою характеризує ступінь суспільної небезпечності особи та вчинених нею злочинів, належна оцінка якої є передумовою обрання належного заходу кримінально-правового впливу. Водночас, штучний розрив такої сукупної оцінки, наслідком якого є окрема оцінка злочинів за різними вироками, коли про один із злочинів стало відомо після постановлення першого вироку, яким особу засуджено до покарання, від відбування якого її звільнено з іспитовим строком, вочевидь, із логікою закону про кримінальну відповідальність щодо кримінально-правової оцінки судом всіх вчинених особою злочинних діянь, встановлення можливості її виправлення без відбування покарання, не узгоджується. Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, виявлене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Суд доходить такого висновку на підставі тих відомостей, які оцінює на момент постановлення вироку, зокрема, відомостей про вчинений (вчинені) особою злочин (злочини), їх кількості, характеру, форми вини, мотивів, форми і видів співучасті, соціальних зв`язків особи, її характеристик тощо. Разом із тим, вчинення особою двох або більшої кількості злочинів може мати визначальний вплив на зміст висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Саме тому суд, призначивши остаточне покарання за сукупністю злочинів, про один із яких стало відомо після постановлення першого вироку, незважаючи на факт попереднього призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, має вирішити питання про можливість звільнення від відбування покарання з іспитовим строком з урахуванням оцінки невідомого раніше факту вчинення особою злочину до постановлення першого вироку. Засудження до покарання від відбування якого особу було звільнено з іспитовим строком, при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів, про один із яких стало відомо після постановлення першого вироку, не виключає призначення остаточного покарання без застосування ст. 75 КК. При цьому необхідно виходити з того, що статтями 70, 72, 75-78 КК не передбачено повне або часткове складання, поглинання іспитового строку при призначенні покарання за сукупністю злочинів. Зазначені в ст. 70 КК правила застосовуються лише до покарань. Дійшовши висновку про можливість виправлення особи без реального відбування покарання та призначивши іспитовий строк при звільненні від його відбування, суд має керуватися положеннями ст. 75 КК, вмотивувавши своє рішення щодо цього. А тому у випадку, коли суд призначив покарання за сукупністю всіх вчинених особою злочинів, якщо особа вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням та визначити іспитовий строк в порядку, передбаченому ст. 75 КК з урахуванням всієї сукупності вчинених злочинів або, за відсутності для цього підстав, не застосовувати таке звільнення.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів Третьої судової палати ККС ВС звернулась до об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, - для забезпечення єдиної правозастосовчої практики та формування висновку щодо застосування норм права, що міститься у частинах 1, 4 ст. 70 КПК.

Згідно ч. 1 ст. 535 КПК України визначено, що звернення судового рішення, яке набрало законної сили відбувається не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Аналізуючи вищенаведене, та враховуючи той факт, що вищезазначений вирок суду від 24.07.2019 року щодо ОСОБА_4 набрав законної сили і вже звернений до виконання, суд позбавлений можливості вирішити поставлене у поданні питання щодо вирішення порядку застосування покарання за наявності декількох вироків як фактичного приведення вироку в частині призначення покарання у відповідність до закону, оскільки в даному випадку на стадії виконання вироку можуть вирішуватись лише ті питання, які не стосуються суті вироку і не тягнуть погіршення становища засудженого, звужують або розширюють обсяг обвинувачення, стосуються прогалин і недоліків вироку в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що вирішення зазначеного питання порушує суть вироку та може погіршити становище засудженого, суд доходить висновку, що у задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 535, 537, 539 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні подання начальника Амур Нижньодніпровського РВ філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області ОСОБА_3 щодо вирішення питання про порядок застосування покарання за двома вироками у відношенні засудженого ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали суду.

Суддя ОСОБА_7 -Почтовик

01.10.2019