Постанова
іменем України
19 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 396/720/18
провадження № 51-1154 км19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції
засудженого ОСОБА_7
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Кропивницького апеляційного суду від 16 січня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000235, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Новомосковського місцевого суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року за частиною 3 статті 408 Кримінального кодексу України (далі КК) та на підставі статті 75 КК звільненого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 289 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 13 червня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за частиною 1 статті 289 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

На підставі частини 1 статті 71 та частини 3 статті 72 КК до покарання у виді штрафу за цим вироком приєднано частково невідбуту частину покарання за вироком Новомосковського місцевого суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року та остаточно призначено покарання за сукупністю вироків у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, а вирок Новомосковського місцевого суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року постановлено виконувати самостійно.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати та вирішено долю речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за злочин, вчинений за таких обставин.

Як установив суд, ОСОБА_7 у період з 20:00 16 березня 20:00 по 02:30 17 березня 2018 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, біля Новоукраїнської ЦРЛ, розташованої на вул. Лікарняній, 1 у м. Новоукраїнці Кіровоградської області, виявив автомобіль «Москвич 412 ІЖ», 1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , належний ОСОБА_8 . Впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, із силою відкривши дверцята автомобіля, почав котити його, а в подальшому за допомогою металевої шпиці, яку знайшов у салоні автомобіля, завів двигун, сів за кермо та поїхав в напрямку с. Водяне Новоукраїнського району, де, з`їхавши з дороги, залишив автомобіль. Потім ОСОБА_7 взяв вдома сокиру, повернувся до місця, де стояв автомобіль, та почав його рубати на частини. Надалі залишивши частини автомобіля розкиданими, покинув вказане місце.
Апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, 16 січня 2019 року ухвалив новий вирок, яким скасував вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 13 червня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_7 у частині призначеного покарання.
ОСОБА_7 призначено покарання за частиною 1 статті 289 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі статті 71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Новомосковського місцевого суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року та за сукупністю вироків ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць і взято його під варту в залі суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з 16 січня 2019 року.
В іншій частині вирок районного суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить змінити вирок апеляційного суду та призначити покарання за сукупністю невідбутої частини покарання за вироком Новомосковського місцевого суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року за частиною 3 статті 408 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, від відбування якого його на підставі статті 75 КК звільнено із встановленням випробування з іспитовим строком тривалістю 2 роки, а за вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 13 червня 2018 року за частиною 2 статті 289 КК призначити покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, такі вироки судів виконувати самостійно.

Засуджений вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та, пославшись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зазначає, що суд повинен був приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком, призначити остаточне покарання із застосуванням статті 75 КК та ухвалити рішення про самостійне виконання вироків.
Тобто засуджений вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно визначив строк та вид покарання, а саме позбавлення волі, тоді як суд першої інстанції правильно визначив покарання у виді штрафу.
При цьому засуджений вказує на пом`якшуючі покарання обставини, просить врахувати його активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття та відшкодування потерпілому матеріальної шкоди.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та захисника, які підтримали касаційну скаргу, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви Суду
Засуджений не оспорює та не заперечує висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності його винуватості за частиною 1 статті 289 КК, а також правильності кваліфікації його дій.
Доводи засудженого про надмірну суворість обраного йому заходу примусу колегія суддів визнає неприйнятними з огляду на таке.
Відповідно до приписів статті 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
У цьому кримінальному провадженні районний суд, призначаючи покарання та визначаючи порядок його виконання, не керувався наведеними законодавчими приписами.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно не працює, однак працює по найму та отримує дохід в розмірі 10 000 грн за місяць, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, брав участь. із його слів, в антитерористичній операції на території Луганської та Донецької областей у 2014-2015 роках, однак посвідчення ще не виготовлено, а також те, що скарг до сільради на нього не надходило.
Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, добровільне усунення матеріальної шкоди у повному обсязі, а обтяжуючою покарання обставиною вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
При цьому суд урахував, що ОСОБА_7 раніше був судимий та вчинив злочин у період відбування іспитового строку. З досудової доповіді та висновку Новоукраїнського РВ з питань пробації убачається, що засуджений є учасником бойових дій, становить середнього рівня ризик для суспільства, а його виправлення без позбавлення або обмеження волі небезпеку для суспільства; у разі висновку щодо можливості звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання орган пробації вважає за доцільне покласти на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Урахувавши всі зазначені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначити засудженому покарання у виді штрафу із застосуванням статей 71, 72 КК.
Перевіряючи та оцінюючи доводи прокурора, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками районного суду щодо обраного виду покарання за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 289 КК.
Суд апеляційної інстанції вважав, що місцевий суд у своїх висновках не обґрунтував, які саме наведені ним обставини підтверджують можливість виправлення засудженого без ізоляцій від суспільства. Покарання у виді штрафу за частиною 1 статті 289 КК суд призначив належного врахування ступеня тяжкості вчиненого та даних про особу винного, що призвело до призначення покарання, яке через м`якість є явно несправедливим. Зокрема залишив без уваги, що ОСОБА_7 вчинив новий злочин під час іспитового строку, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, скоїв умисний злочин з корисливих мотивів. А тому колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що ОСОБА_7 становить суспільну небезпеку для оточуючих, а його виправлення можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства з реальним відбуванням покарання.
Також апеляційний суду у своєму рішенні зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання, та застосував повторне звільнення від відбування такого покарання за сукупністю вироків, а призначене покарання у виді штрафу слід виконувати самостійно. Тобто, порушивши загальні засади призначення покарання та умови застосування статті 75 КК, суд по суті не призначив покарання за сукупністю вироків, що суперечить вимогам кримінального закону та призвело до уникнення винною особою встановленої кримінальної відповідальності за злочин.
Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки апеляційного суду щодо виду та строку відбування засудженим покарання, оскільки обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами повинно бути достатнім для реальної корекції соціальної поведінки та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Під час обрання засудженому виду покарання має бути врахована сукупність обставин, передбачених у наведеній нормі закону України про кримінальну відповідальність, а саме тяжкість злочину, особа винного та інші обставини кримінального провадження.
Доводи засудженого про необхідність виконувати вироки самостійно, а також його посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо практики призначення покарання є недоречним, оскільки, як правильно зазначив апеляційний суд, застосування статті 75 КК у цьому випадку унеможливлює досягнення мети покарання.
Твердження засудженого про щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та відшкодування шкоди не вказують на можливість звільнення особи від відбування покарання, оскільки суд апеляційної інстанції правильно врахував обставини вчиненого злочину, а саме корисливий мотив винного, вчинення злочину в період іспитового строку, а тому правильно дійшов висновку про необхідність відбування ОСОБА_7 покарання в умовах ізоляції від суспільства. З огляду на це сумнівів у правильності таких висновків колегія суддів не вбачає.
Інші доводи засудженого не були підтверджені під час перевірки матеріалів кримінального провадження.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Вирок Кропивницького апеляційного суду від 16 січня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ _______________________ ________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3