Ухвала
Іменем України

9 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 723/714/18
провадження № 51- 2230 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової
палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , непрацевлаштованого, громадянина України, румуна, раніше не судимого,

на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 листопада 2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 листопада 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч.2 ст.345 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених положеннями ст. 76 КК.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим в тому, що він 16 січня 2018 року, приблизно о 16 год., перебуваючи біля овочевого магазину на вулиці Центральній в смт. Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області, зустрівши ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що останній є майстром лісу Лаурського лісництва ДП «Сторожинецький лісгосп», тобто працівником правоохоронного органу, до службових обов`язків якого входить попередження незаконної рубки лісодеревини, перебуваючи з останнім у неприязних стосунках через попередження ОСОБА_5 незаконної рубки лісодеревини в Лаурському лісництві синами ОСОБА_4 , діючи умисно, протиправно, з метою залякування ОСОБА_5 та примушування до відмови від виконання службових обов`язків, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_5 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: струсу головного мозку, травматичного вивиху 3-5 зубів нижньої щелепи зліва, гематоми слизової оболонки нижньої щелепи зліва, синця у проекції дуги нижньої щелепи справа, садна на слизовій оболонці лівої щоки, які згідно висновку судово-медичного експерта №32-Е-мд від 26 січня 2018 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.
Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.345 КК, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обовязків.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 травня 2019 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду з доповненнями до касаційної скарги на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вважає, що його вина пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.345 КК не знайшла свого підтвердження у матеріалах провадження.
На обґрунтування своїх доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону засуджений ОСОБА_4 посилається на те, що:
- всупереч вимогам Кримінального кодексу України (далі КПК) суд дійшов неправильного висновку про нанесення ним тілесних ушкоджень саме працівнику правоохоронного органу;
- апеляційний суд належним чином не розглянув його апеляційну скаргу, не дослідив повторно обставини провадження, досліджених судом першої інстанції неповністю і безпідставно не задовольнив вимоги про закриття провадження у зв`язку з відсутністю будь-яких доказів його вини у вчиненні правопорушення, за яке його засуджено, чим порушив вимоги ст. 404 КПК.
Щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ОСОБА_4 у скарзі зазначає про те, що:
- він за місцем свого проживання характеризується позитивно, скарги на нього відсутні;
- судом хоча і призначено йому покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК, але призначене покарання за своїм розміром є явно несправедливе внаслідок суворості;
- із врахуванням примирення обвинуваченого з потерпілим, часткового визнання вини, щирого каяття, відсутності обтяжуючих покарання обставин, що він раніше не судимий, на обліку в лікаря психіатра не перебуває, суд мав законні підстави призначити йому менш суворе покарання, зокрема, в даному випадку у виді штрафу.
Крім цього, вважає, що у провадженні не встановлено, в чому саме полягав умисел на спричинення тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, оскільки він не має відношення до лісу, лісника чи майстра лісу, до незаконної рубки лісу, та не доведено факт, що саме 16 січня 2018 року ОСОБА_5 виконував свої обов`язки по охороні лісу. На його думку, обвинувачення викладене в обвинувальному акті є надуманим, яке не відповідає обставинам провадження, кваліфікації його дій і наявним у провадженні доказам, адже наявні у провадженні свідки не надавали свою оцінку побаченому і почутому з власної точки зору, а надавали інформацію за настановою сторони обвинувачення, їх пояснення не були послідовними.
Зазначає, що факт нанесення тілесних ушкоджень визнає за інших обставин і в інший спосіб, а саме, що 16 січня 2018 року, під час зустрічі з ОСОБА_5 біля овочевого магазину, після потискання рук останній почав на нього кричати з незрозумілої причини, після чого він зробивши крок назад оступився, і намагаючись втриматись на ногах спробував схопитися за ОСОБА_5 , вдаривши ненароком останнього, однак нанесений удар, не пов`язаний із заподіянням тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу.
Посилається на те, що суд повинен був критично віднестися до сумнівних обставин провадження, які не підтверджені доказами, і які повинні тлумачитись на користь обвинуваченого, чого суд не виконав та проявив явно обвинувальний ухил.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК, судкасаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вказаних положень КПК суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам касаційної скарги в частині оцінки доказів.
З урахуванням зазначеного, доводи у скарзі про те, що викладене в обвинувальному акті обвинувачення не відповідає обставинам провадження і наявним у ньому доказам, адже свідки не надавали свою оцінку побаченому і почутому з власної точки зору, а зазначили інформацію за настановою сторони обвинувачення, їх пояснення не були послідовними, що суд повинен був критично віднестися до сумнівних обставин провадження, які не підтверджені доказами, і які повинні тлумачитись на користь обвинуваченого, є необґрунтованими з таких підстав.

Суд вважає необгрунтованими доводи засудженого у скарзі про те, що:

- у кримінальному провадженні не встановлено, в чому саме полягав умисел на спричинення ним тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, оскільки він не має відношення до лісу, лісника чи майстра лісу, до незаконної рубки лісу;
- не доведено факт, що саме 16 січня 2018 року ОСОБА_5 виконував свої обов`язки по охороні лісу, що обвинувачення викладене в обвинувальному акті є надуманим;

- що він наніс тілесні ушкодження потерпілому за інших обставин і в інший спосіб, а саме, що після потискання рук останній почав на нього кричати з незрозумілої причини, а він зробивши крок назад оступився, і намагаючись втриматись на ногах спробував схопитися за ОСОБА_5 , вдаривши його з необережності, однак нанесений удар, не пов`язаний із заподіянням тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу.
На думку Суду, вказані доводи спростовуються належними висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку.
Як убачається із наданої копії вироку, проаналізувавши сукупність усіх установлених під час судового розгляду обставин кримінального правопорушення, зібраних та оцінених доказів та врахувавши:
- показання потерпілого в судовому засіданні про те, що він працює майстром лісу Лаурського лісництва, 16 січня 2018 року близько 17 год. він зайшов у овочевий магазин випити каву, коли вийшов з магазину, пройшов 2-3 метри, до нього підійшов ОСОБА_4 , сказав: «Нащо ти моїх синів підставив» і вдарив кулаком в обличчя, після цього пішов до автомобіля і поїхав, а він подзвонив в поліцію; з обвинуваченим були знайомі раніше, останній живе недалеко від ділянки № НОМЕР_1 Лаурського лісництва, на якому він працює та рік тому він виявив крадіжку лісу сином обвинуваченого ОСОБА_6 , на якого був складений протокол, останній сплатив штраф; до настання конфлікту ОСОБА_4 неодноразово йому дзвонив, погрожував, говорив, що він буде шкодувати, що заважає синам красти ліс, а за тиждень до того, як обвинувачений побив його, виявив крадіжку лісу його сином, до якої були причетні 10 осіб, обвинувачений до них не належить, йому відомо, що серед цих осіб був один син обвинуваченого, імені його не знає; в подальшому за день-два до того, як обвинувачений його вдарив, йому дзвонили різні люди, говорили, що більше не буде працювати, що зроблять проблеми, підставлять, говорили, щоб забрав заяву, якою повідомив про крадіжку;
- показання свідка ОСОБА_7 в суді про те, що він почув як ОСОБА_4 говорив: «Я тобі казав не лізь, лишити в спокої синів» і вдарив ОСОБА_5 правою рукою в ліву сторону обличчя, потекла кров з рота, останній не падав, не втрачав свідомість, після удару обвинувачений сів в машину і поїхав; на місці події були продавець овочевого магазину ОСОБА_8 , яка стояла біля дверей, та ОСОБА_9 , який вийшов з сусіднього магазину в той час, коли ОСОБА_4 підійшов до них, після удару ОСОБА_9 відштовхнув обвинуваченого;
- показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які підтвердили про обставини нанесення ОСОБА_4 потерпілому тілесних ушкоджень 16 січня 2018 року;
- показання свідка ОСОБА_10 про те, що він працює майстром лісу Красноїльського лісництва, з потерпілим по роботі інколи зустрічаються, телефонують, останній подзвонив до нього і повідомив, що особи ромської національності вчиняють порушення в Лаурському лісництві, після чого вони разом пішли на ділянку в Красноїльському лісництві і також виявили порушення, про це повідомили поліцію, керівника лісгоспу, виявили декілька підвод, завантажених лісодеревиною бука. Він впізнав деяких осіб, які живуть недалеко від нього в смт. Красноїльськ, серед них були родичі ОСОБА_4 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ;
- досліджені в судовому засіданні в суді першої інстанції: протокол слідчого експерименту від 24 січня 2018 року та фототаблицею до нього, проведеного з участю ОСОБА_5 , де він розповів та показав, як в ході конфлікту обвинувачений наніс йому правою рукою один удар в обличчя (т.1 а.п.24-29); наказ про прийом ОСОБА_5 на роботу № 211 від 5 грудня 2007 року лісником Лаурського лісництва та наказ №67 від 25 лютого 2010 року про переведення на посаду майстра лісу Лаурського лісництва (т.1 а.п.32,33); протокол слідчого експерименту від 24 січня 2018 року з фототаблицями до нього свідок ОСОБА_9 розказав та показав те, як до ОСОБА_5 підійшов ОСОБА_4 , між ними виник конфлікт і останній правою рукою наніс один удар в обличчя потерпілому (т. 1 а.с. 46-51); акт огляду вчинення правопорушення лісового законодавства від 11 січня 2018 року про виявлення 10 січня 2018 року майстром лісу ОСОБА_5 у кв. 1 вид 3 Лаурського лісництва самовільну рубку 5 дерев породи бук та 2 дерев породи клен, в результаті чого заподіяно шкоду лісовому господарству на суму 31 842,35 грн. (т. 2 а.с.172-174);
- посадову інструкцію майстра лісу Лаурського лісництва, відповідно до якої до завдань і обов`язків майстра лісу належить, зокрема, забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, незаконного полювання, захист лісів від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу на ввіреному йому обході; запобігання злочинам і адміністративним правопорушенням у сфері лісового та мисливського господарства та використання лісових ресурсів; здійснення державного контролю за додержанням працівниками підприємства та всіма іншими лісокористувачами, власниками лісів та іншими юридичними і фізичними особами лісового законодавства; складання протоколів про адміністративні правопорушення лісового законодавства і направлення їх в лісництво; затримання у встановленому порядку осіб, винних у вчиненні лісопорушень, накладення арешту на незаконно добуту в лісі й на шляху з лісу продукцію. Майстер лісу має право серед іншого давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) особам, що порушують лісове законодавство, використання лісових ресурсів та користування земельними ділянками лісового фонду, інших порушень, що можуть завдати шкоди лісу; доставляти осіб, що порушують лісове законодавство в органи внутрішніх справ, місцеві органи влади. Проводити в установленому порядку огляд речей, вилучати в осіб, що порушують лісове законодавство, незаконно добуту продукцію лісових користувань, інструменти, обладнання, транспортні та інші засоби, що були знаряддям правопорушення, а також відповідні документи (т. 1 а.с. 34-36),
суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказане вище свідчить про умисне заподіяння обвинуваченим працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обовязків.
Враховуючи викладене, Суд вважає непереконливими доводи ОСОБА_4 у скарзі про те, що його вина в пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.345 КК не знайшла свого підтвердження у матеріалах провадження і є підстави для закриття кримінального провадження щодо нього, оскільки вони спростовуються належними висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наведені у вироку докази є належними і допустимими, і в своїй сукупності та взаємозв`язку доводять вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК, так як він, достовірно знаючи, що потерпілий ОСОБА_5 є майстром лісу Лаурського лісництва, умисно заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження з метою залякування і примушування останнього до відмови від виконання службових обов`язків, пов`язаних з охороною лісів та попередженням незаконної рубки лісодеревини особами, які є синами чи іншими родичами обвинуваченого, при цьому та обставина, в яких саме родинних стосунках перебуває обвинувачений з особами, причетними до незаконних рубок, не впливає на кваліфікацію діяння обвинуваченого.
При цьому, суд у вироку зазначив, що не знайшов підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 , про що зазначала сторона захисту, не заперечуючи тієї обставини, що обвинувачений міг нанести якісь тілесні ушкодження.
Враховуючи наведені висновки суду, з якими погоджується суд касаційної інстанції, доводи у касаційній скарзі ОСОБА_4 щодо невідповідності кваліфікації його дій пред`явленому обвинуваченню не є обґрунтованими і належним чином перевірені в суді першої інстанції.
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував: пом`якшуючу покарання обставину відшкодування потерпілому завданих збитків, що встановлено з угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Поряд з цим судом враховано:
- ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості;
- дані про особу обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря психіатра і нарколога не перебуває, на його утриманні знаходяться шестеро неповнолітніх дітей.
Крім того, суд врахував відомості досудової доповіді органу пробації відносно особи обвинуваченого, який має позитивну соціально-психологічну характеристику, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, факторів, які підвищують даний ризик, не виявлено.
Врахувавши зазначені обставини та наслідки, які полягають в заподіянні шкоди авторитету правоохоронним органам в особі державної лісової охорони, приймаючи до уваги наявність пом`якшуючої покарання обставини, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується позитивно, має на утриманні шестеро неповнолітніх дітей, суд, керуючись вимогами ст. 65 КК дійшов висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді обмеження волі і такий вид покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів. При цьому суд зазначив, що наведені прокурором мотиви необхідності призначення покарання у виді максимального розміру, передбаченого санкцією статті, а саме: суспільний резонанс, публікації в ЗМІ події злочину, є недостатніми для призначення найсуворішого покарання за наявності обставини, що пом`якшує покарання та позитивних даних про особу обвинуваченого.
З урахуванням вказаного, вищезазначені доводи касаційної скарги обвинуваченого, зокрема щодо призначення йому менш суворого покарання, а саме у виді штрафу, в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного обвинуваченому покарання у виді обмеження волі.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд належним чином перевірив і спростував доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо недоведеності його вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК, щодо нанесення потерпілому тілесних ушкоджень з необережності за інших обставин і в інший спосіб, та призначення йому суворого покарання у виді обмеження волі, які є аналогічними за змістом касаційної скарги.
Так, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що оскільки в поданій апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюється факт заподіяння тілесних ушкоджень, які зазначені у вироку, також факт обізнаності обвинуваченого про те, що потерпілий під час конфлікту з ОСОБА_4 був працівником правоохоронного органу, керуючись положеннями ст. 404 КПК не знайшов підстав для наведення доказів з цих обставин.
При цьому апеляційний суд проаналізувавши показання потерпілого, свідків, які були очевидцями події та врахувавши інші досліджені в суді першої інстанції та перевірені в апеляційній інстанції докази, дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_5 , який є працівником правоохоронного органу, легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, у зв`язку з виконанням останнім службових обов`язків.

Апеляційний суд також вказав, що ті обставини, що потерпілий під час вчинення щодо нього злочину не знаходився безпосередньо при виконанні службових обов`язків, не впливають на правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки обвинувачений заподіяв тілесні ушкодження потерпілому як помсту за виконанням останнім своїх службових обов`язків по охороні лісу.
Суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги твердження апелянта про те, що він боячись впасти і намагаючись втриматись, схопився за потерпілого, і при цьому з необережності заподіяв виявлені в останнього тілесні ушкодження, оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи враховуючи тяжкість заподіяних тілесних ушкоджень потерпілому, механізм їх утворення та локалізацію, що на думку апеляційного суду, такі доводи свідчать про те, що ОСОБА_4 не розкаявся у вчиненому та які є намаганням останнього уникнути відповідальності за вчинений злочин.
Крім цього, апеляційний суд вказав в ухвалі про те, що покарання обвинуваченому ОСОБА_4 призначено у відповідності до вимог статей 50, 65, 66, 67 КК. Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку, як про те просив апелянт, колегія суддів не знайшла.
На думку Суду, ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Враховуючи наведене, суд вважає непереконливими доводи ОСОБА_4 у скарзі про те, що апеляційний суд належним чином не розглянув його апеляційну скаргу, не дослідив повторно обставини провадження, досліджених судом першої інстанції неповністю і безпідставно не задовольнив вимоги про закриття провадження у зв`язку з відсутністю будь-яких доказів його вини у вчиненні правопорушення, за яке його засуджено, чим порушив вимоги ст. 404 КПК.
З урахуванням вищезазначеного, Суд не знаходить підстав вважати, що постановлені в даному провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог чинного КПК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 26 листопада 2018 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_13 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3