ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/4817/4/18 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - в порядку КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2018 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора - ОСОБА_5 ,

представника третьої особи, на майно якої накладено арешт ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,

представнка потерпілого - ОСОБА_8 ,

при секретарі - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в залі суду матеріали кримінального провадження № 11-сс/4817/4/18 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 21 серпня 2018 року про арешт майна, -

встановила:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 21 серпня 2018 року задоволено частково клопотання начальника відділення СВ Тернопільського ВП ГУНП України в Тернопільській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , накладено арешт на майно шляхом заборони на його відчуження, яке належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер: :02:010:0007, за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на належне його довірителю майно .

Мотивує її тим, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_11 за фактом шахрайського заволодіння належними йому грошовими коштами, внесено до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, вже розслідувалось СВ ТВП ГУ НП у Тернопільській області та було закрито, постанова про його закриття не скасована, а тому відповідно до п.10 ч.1 ст.284 КПК України дане провадження також підлягає закриттю, оскільки воно провадиться щодо того ж кримінального діяння.

Вказує, що жодній особі у цьому провадженні не предявлено підозри, а тому накладення арешту на підставах, передбачених п.п.2,3,4 ч.2 ст.170 КПК України виключається. Крім того, санкція ч.1 ст.190 КК України не передбачає покарання у виді конфіскації майна, у звязку з чим накладення арешту на майно з метою подальшої конфіскації є необгрунтованим, спеціальна конфіскація також не може бути застосована, оскільки злочин, передбачений ч.1 ст.190 КК України не відноситься до категорії її застосування, цивільний позов у вказаному провадженні не заявлявся, а тому не може бути накладено арешту на вказане майна і з метою забезпечення цивільного позову та відшкодування потерпілому заподіяних збитків.

Зазначає про те, що слідчий та прокурор не довели існування обгрунтованості підозри скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, як того вимагає ст.132 КПК України, а також того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи ОСОБА_6 , про який йдеться у клопотанні, та можливість виконання завдання для якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Також вважає, що арештоване майно не відповідає критеріям ст.98 КПК України щодо речових доказів, оскільки предметом кримінального правопорушення є грошові кошти, які передав ОСОБА_11 рідній сестрі на зберігання, та які вона, зловживаючи довірою, йому не повернула, а придбала собі за них нерухоме майно, тому арешт не може бути накладений і на підставі, передбаченій п.2 ч. 1 ст. 170 КПК України з метою збереження речових доказів.

Вказує про те, що сімя ОСОБА_12 є добросовісними набувачами , на яке накладено арешт, а тому заборона його відчуженння є порушенням їх права власності щодо безперешкодного розпорядження належним майном. Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляцію та просить її задовольнити з викладених у ній мотивів, прокурора та представника потерпілого, які вважають ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, просять її залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання та перевіривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з клопотання та доданих до нього матеріалів, слідчим відділом Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003739 від 20.11.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

20.11.2017 року до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області надійшла заява від ОСОБА_11 , в якій він вказує про заволодіння його рідною родичами - ОСОБА_13 та ОСОБА_6 шахрайським способом належними йому грошовими коштами, які він передавав їм на тимчасове зберігання з Росії, де працював з 1997 року та які вони йому не повернули, а використали без його дозволу на придбання у власність нерухомого майна, на яке накладено арешт.

На підтвердження фактів, викладених у заяві, ОСОБА_11 надав виписки із проведенних ним банківських операцій по перерахунку грошових коштів на прізвища ОСОБА_14 та ОСОБА_6 та ОСОБА_13 на загальну суму 34 820 дол.США. Крім того, в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що приватним нотаріусом ОСОБА_15 свідоцтво №5184 (Тернопільський міський нотаріальний округ, Тернопільська область) було засвідчено 19.03.2016 року, дарування ОСОБА_13 , майна, на яке накладено арешт та яке було придбачене нею на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі - продажу у 2008 році.

Задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя, прийшов до висновку про те, що взакані об`єкти нажиті злочинним шляхом, тому відповідають критеріям, передбаченим ст.98 КПК України та правові підстави, передбачені п.2 ч. 1 ст. 170 КПК України для його накладення арешту - зберігання їх для перевірки законності набуття права власності на них існуюють та наклав на них арешт з метою запобігання відчуженню вказаного майна .

Згідно з ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою в тому числі і збереження речових доказів, який накладається у випадку існування сукупності розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину. Вимогами ч.2 ст.173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна на підставі ч.2 ст. 170 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: правову підставу для арешту майна, можливість використання його як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співмірність обмеження права власності завданнями кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

За нормами ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, тобто можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Як зазначено у клопотанні та підтверджено доданими до нього доказами, кошти, здобуті шахрайським шляхом, сімя ОСОБА_12 використала на придбання житла та земельної ділянки, на які накладено арешт. З врахуванням того, що слідчий суддя на даній стадії кримінального провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність того чи іншого об`єкту до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно. А тому колегія суддів вважає, що він вказаний захід забезпечення кримінального провадження застосовано на засадах розумності та співмірності, та застосовано найменш обтяжливий спосіб арешту шляхом заборони відчуження вказаного майна, який зможе забезпечить виконання завдання задля якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням .

Доводи апелянта про відсутність обгрунтованої підозри ОСОБА_6 у скоєнні злочину не грунтується на вимогах закону, оскільки арешт майна у випадку накладення його з метою збереження речових доказів, не потребує предявлення підозри конкретній особі, а лише у відповідності до вимог ст.132 КПК України повинен відповідати загальному правилу обгрунтованості підозри щодо вчинення злочину. Крім того, у відповідності до вимог п.10 ст.170 КПК України у випадку накладення арешту з метою збереження речових доказів його може бути застосовано щодо майна добросовісного набувача.

Наявність постанови про закриття кримінального провадження за цим же фактом може бути підставою для його закриття на підстві п.10 ч.2 ст.284 КПК України на стадії досудового розслідування слідчим та прокурором та до компетенції слідчого судді не відноситься, його може бути закрито судом, який розглядає провадження по суті на стадії судового розгляду. Крім того, слідчий суддя діє лише в межах поданого клопотання та кримінального провадження в якому його подано, а тому доводи апелянта про необгрунтованість підозри щодо вчинення злочину з огляду на закриття іншого провадження ним не перевіряються.

Таким чином, підстав передбачених ч.1 ст.173 КПК України для відмови у задоволенні клопотання про арешт слідчий суддя під час розгляду клопотання про арешт не знайшов, оскільки прокурор у судовому засіданні довів необхідність такого арешту, а також наяність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України щодо запобігання можливості його відчуження з огляду на дарування ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 обєктів нерухомості, на які накладено арешт та подальше відчуження ОСОБА_6 06.09.2018 року згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_16 нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому, з доводами апелянта про відсутність підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_6 з метою забезпечення спеціальної конфісакції, задоволення цивільного позову та конфіскації майна, колегія суддів погоджується, оскільки жодній особі у вказаному провадженні не предявлено підозру у скоєнні кримінального праворушення та прокурором у судовому засіданні не доведено наявності правових підстав для їх накладення .

Таким чином, прокурор у суді довів відповідність майна, на яке накладеноа решт критеріям ст.98 КПК України - набуття кримінально-протиправним шляхом, правову в підставу для його накладення- з метою збережння доказів , а такожу розумність та співрозмірність обмеження прав власника завданням кримінального провадження.

За таких обставин, ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, і підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 98, 170-173, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 21 серпня 2018 року про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер::02:010:0007, за адресою АДРЕСА_2 ; житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи