Справа № 466/2412/16-к Головуючий у 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/426/19 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження № 466/2412/16-к про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцям. Львова, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.2 ст. 286 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10 ,

за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2019 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст. 286 КК України на три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком два роки, та покладено обов`язки, передбачені ч.1, п.2 ч.2 ст. 76 КК України.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди.

У решті вимог до ОСОБА_7 відмовлено.

Залишено без розгляду частину позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства Українська страхова компанія «Княжа ВієннаІншуранс Груп» на користь ОСОБА_9 відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання процесуальних витрат.

ОСОБА_7 визнаний винним утому, що він 30 січня 2016 року близько 14 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки«Форд Мондео» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним у м. Львові по вул. Омеляна Ковча від вул. Шевченка в напрямку вул. Вінниці, порушив вимоги Правил дорожнього руху, затверджені Постановою КМ України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями відповідно до постанови КМ України № 136 від 06.03.2013, а саме: Р.1 п.1.5, Р.2 п.2.3 (б,д), Р.12 п.12.1, які виразились в тому, що він своїми діями створив небезпеку для руху, був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно ним керувати, що в подальшому призвело до виїзду за межі проїзної частини та наїзду на перешкоду у вигляді бетонної огорожі. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_9 зазнав травм, які згідно з висновком судово-медичної експертизи відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 проситьскасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, без застосування ст. 75 КК України; задоволитийого цивільний позов згідно із заявленими вимогами.В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: вирок ухвалений внаслідок неповноти судового розгляду, а висновки суду викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки судом першої інстанції неналежно були досліджені обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованогоі справедливого судового рішення, та не взято до уваги докази, які істотно впливали на висновки суду. Призначене покарання є надто м`яким та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, скоєного ОСОБА_7 , і його особі.Не було підстав для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України. Присуджений судом розмірвідшкодування моральної шкодиє явно заниженим та несправедливим.Під час судового розгляду справи він вказував, що порушення п.2.3.«б» і «д», п.12.1. Правил дорожнього руху, які вмінені у вину ОСОБА_7 , як досудовим слідством, так і судом,носять лише загальний характер і з технічної точки зору не знаходяться в прямому причинному зв`язку з ДТП. Безпосередньою причиною ДТП є інші грубі порушення ним Правил дорожнього руху, які ОСОБА_7 допустив в цій дорожній ситуації. Наведене залишилось поза увагою суду. ДТП відбулась також і в зв`язку з тим, що ОСОБА_7 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, із значним перевищення допустимої швидкості більше 100 км в межах міста та безпосередньо перед ДТП на ділянці дороги, яка має дві смуги руху в одному напрямку, виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, по якій рухався назустріч інший транспортний засіб, для уникнення зіткнення з яким, повертаючись на свою смугу руху, не справився з керуванням і виїхав за межі проїжджої частини, здійснивши наїзд на бетонну огорожу, чим порушив п.2.9 «а», п. 12.4, п.11.4 Правил дорожнього руху. Вищезгадані фактичні обставини підтвердили в судовому засіданні і свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були очевидцями розпивання ОСОБА_7 алкогольних напоїв перед ДТП, в тому числі разом із ОСОБА_13 , та підтверджуються іншими доказами у справі, перевіреними в судовому засіданні. Зокрема, записами в медичному журналі лікарні про те, що після доставки в ОСОБА_14 знаходився в стані алкогольного сп`яніння. Даючи оцінку показанням ОСОБА_12 та ОСОБА_15 в частині керування ОСОБА_7 автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, які узгоджуються з його показаннями та записом в медичному журналі лікарні, суд вказав, що критично до них ставиться, оскільки вони пов`язані з його спором щодо розміру відшкодування моральної шкоди та суперечать іншим доказам, здобутим в ході розгляду справи. Суд з надуманих підстав визнав їх необґрунтованими, що негативно вплинуло на всебічність, повноту і об`єктивність дослідження обставин справи, правильність вироку, в тому числі щодо міри покарання і фактичних обставин ДТП. ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом, яким керував в момент ДТП, що підтверджується показаннями в судовому засіданні власника цього автомобіля - ОСОБА_16 . Також ОСОБА_7 завідомо залишив його після ДТП без допомоги в небезпечному для життя стані. ОСОБА_7 повинен був обвинувачуватись не тільки за ч.2 ст. 286 КК України, а й за ст. 289 та ст. 135 КК України, і з такими заявами він неодноразово звертався в правоохоронні органи, проте відповідного реагування не було і немає. Наведене пояснюється неналежним підтриманням державного обвинувачення прокурором, який під час судового розгляду повинен був не тільки змінити обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України з його більшим обсягом, але й висунути йому додаткове обвинувачення за ст.ст. 289, 135 КК України. Суд першої інстанції мав би врахувати вказані фактичні обставини при обранні міри покарання ОСОБА_7 , чого не зробив, що також призвело до обрання йому надто м`якого покарання за скоєне і невірного вирішення позову. Під час судового розгляду кримінальної справи ОСОБА_7 продовжував порушувати Правила дорожнього руху, за що постановою Шевченківського районного суду м. Львова від11.01.2019 у справі № 466/9685/18 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. ОСОБА_7 притягався до адміністративної відповідальності по справах № 466/557/19 та № 466/555/19 за порушення правил дорожнього руху, що привело до пошкодження транспортних засобів і залишення місця ДТП, проте постановами від 01.02.2019 не був притягнутий до відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідні документи є в матеріалах справи. Суд не врахував, що вчинений ОСОБА_7 злочин віднесений до тяжких, не врахував його поведінку після ДТП. Суд зазначив у вироку, що при обранні такої міри покарання, нібито, враховує щире каяття та активну допомогу у розкритті злочину, проте ці обставини не відповідають дійсності. ОСОБА_7 щиро не розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення, ніколи не допомагав у розкритті фактичних обставин злочину, відмовився від дачі показань у суді. Підстав для застосування ст. 75 КК України не було, і таких підстав суд не вказує в оскаржуваному вироку.

Не погоджується з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди в сумі 15000 грн. Судом було враховано, що у період його перебування на стаціонарному лікуванні обвинуваченим було добровільно передано 15000 грн., що стверджується розписками. В процесі судового розгляду поштовим переказом обвинуваченим було відшкодовано 15225 грн. у відшкодування моральної шкоди, в той час як тільки матеріальної шкоди у період лікування він зазнав на 61242,99 грн. Суд оцінив розмір моральної шкоди 30225 грн. (15225грн. перерахованих + 15000 грн. за вироком суду), що явно не відповідає глибині душевних та фізичних страждань, яких він зазнав внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 . Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень він у молодому віці став інвалідом, змушений був пересуватися тривалий час лише за допомогою милиць. В подальшому слідувало не менш болюче лікування. Майже два місяці він не міг самостійно пересуватися та був прикутий до ліжка. Під час перебування у медичному закладійому зробили дві складні операції на тазі та гомілках ніг, які дуже важко переносилися. По всьому тілі у нього наявні шрами від рваних ран, отриманих в ДТП та проведених операцій. Зважаючи на характер отриманих ним фізичних та душевних страждань, їх тривалість та час, який був необхідний для відновлення його організму, вважає, що грошовий розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню ОСОБА_7 , становить в еквіваленті 5000 дол. США(126005 грн.).

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить вирокскасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки; на підставі ст.75 КК України звільнити від призначеного основного покарання з іспитовим строком три роки; в решті вирок залишити без зміни. В обґрунтування апеляційних вимог прокурор, не оспорюючи кваліфікації дій ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні ним інкримінованого злочину, покликається на такі доводи: вирок суду є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Судом призначено надто м`яке покарання, враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, об`єктивна сторона якого виразилась у грубому порушенні Правил дорожнього руху, у результаті чого відбулась дорожньо-транспортна пригода із спричиненням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, в повному об`ємі не відшкодував завдані збитки потерпілому, після скоєння даного кримінального правопорушення ОСОБА_7 знову вчинив порушення правил дорожнього руху, за що був визнаний винним за ст. 124 КУпАП щодо іншого факту порушення Правил дорожнього руху.

В ході апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_9 свою апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на викладені в ній мотиви.
Прокурор подану ним апеляційну скаргу підтримав.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 апеляційні скарги прокурора та потерпілого заперечили, просять вирок суду залишити без зміни.
Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потерпілого слід задоволити частково, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення з таких підстав.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 30.01.2016, випискою з медичної карти хворого ОСОБА_7 , висновком судово-медичної експертизи №57/2016 від 04.02.2016 щодо тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , результатом токсилогічного дослідження № 835 від 01.02.2016 крові ОСОБА_7 , висновком судово-медичної експертизи №54/2016 від 02.02.2016 щодо тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .
З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Судом першої інстанції на підставі наявних у кримінальному провадженні доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження як безідставні.
Відповідно до ч.1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Натомість судом першої інстанції були з`ясовані всі обставини, які мали істотне значення, досліджені докази та вчинені необхідні процесуальні дії.
Судом досліджені й наведені у вироку належні, допустимі та достатні докази, які в сукупності та взаємозв`язку узгоджуються між собою та свідчать про вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за обставин, описаних у вироку.
Показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 щодо керування ОСОБА_7 30 січня 2016 року транспортним засобом «Форд Мондео» в стані алкогольного сп`яніння суд оцінив критично в сукупності з іншими доказами й обґрунтовано не взяв до уваги, давши їм оцінку, й своє рішення мотивував у вироку.
Покликання в апеляційній скарзі ОСОБА_9 на те, що ОСОБА_7 повинен був обвинувачуватись не тільки за ч.2 ст. 286 КК України, а й за ст.ст. 289, 135 КК України й прокурор під час судового розгляду повинен був не тільки змінити обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України з його більшим обсягом, але й висунути йому додаткове обвинувачення за ст.ст. 289, 135 КК України,не можуть бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Відповідно до ч.1,ч.3 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З дотриманням зазначених вимог закону суд першої інстанції правильно провів судовий розгляд та прийняв судове рішення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта і не вправі був вийти за ці межі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, при судовому розгляді в суді першої інстанції допущено не було.

Щодо покарання, з яким прокурор та потерпілий не погоджуються, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст.ст. 65, 66 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставин його вчинення, обране з врахуванням особи обвинуваченого, який раніше не судимий, є людиною молодого віку; з врахуванням обставин, які пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілому; відсутності обставин, якіобтяжують покарання.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом при призначенні покарання тяжкості кримінального правопорушення, особи обвинуваченого колегія суддів визнає безпідставними й до уваги не бере.
Усі дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого злочину були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання й наведені у вироку суду.
Підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік через м`якість не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, немає.
На думку колегії суддів, підстави для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання відсутні.
За змістом ст. 75 КК України обвинувачений може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Звільнивши обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував і вказав у мотивувальній частині вироку на всі зазначені в ст. 75 КК України обставини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання і звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, беручи до уваги тяжкість вчиненого злочину; обставини кримінального провадження; особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, у вчиненому щиро розкаюється, активно сприяв розкриттю злочину.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 і основне, і додаткове покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів і підстав для ухвалення нового вироку в частині призначення покарання обвинуваченому не вбачає.
За таких обставин, на думку колегії суддів, ізоляція ОСОБА_7 від суспільства та поміщення його до установи відбування покарання для відбування покарання у виді позбавлення волі, не є в даному випадку виправданим заходом примусу щодо обвинуваченого.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для висновку про неправильне застосування кримінального закону (ст. 75 КК України) та про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 в частині відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував характер та обсяг моральних страждань потерпілого.
Згідно з роз`ясненнями п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Винними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та фізичних стражданнях, що їх зазнав потерпілий в зв`язку із спричиненням йому тілесних ушкоджень;потерпілий тривалий час не міг самостійно пересуватись та обслуговувати себе, до цього часу зазнає негативних наслідків вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, йому протягом тривалого часу довелося докласти значних зусиль для відновлення попереднього стану, зокрема, соціальних зв`язків, працездатності. З урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, порушення звичного способу та ритму життя потерпілого (а також враховуючи, що обвинуваченим добровільно частково відшкодована моральна шкода на суму 30000 грн.), завдана потерпілому моральна шкода підлягає відшкодуванню в розмірі 50000 грн. із зміною вироку в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди та частковим задоволенням цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 .

У решті вирок слід залишити без зміни.

Керуючисьст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задоволити частково, апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

ВирокШевченківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2019 ОСОБА_23 частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди змінити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законноїсили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4