Ухвала

іменем України
8 листопада 2019 року

м. Київ
Справа № 243/5066/17
Провадження № 51-5497 cк 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Донецького апеляційного суду від 1 серпня 2019 року щодо засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Гудермес (Російська Федерація), жителя АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 КК України не судимого;
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк сім років із конфіскацією особистого майна;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , згідно зі ст. 89 КК України не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк сім років із конфіскацією особистого майна.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 1 серпня 2019 року вирок місцевого суду, яким ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на сім років із конфіскацією їх особистого майна кожному, в частині кваліфікації дій обвинувачених змінено.
Обвинуваченого ОСОБА_5 вирішено вважати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді чотирьох років восьми місяців позбавлення волі.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_5 відповідно до ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) в строк відбуття покарання, строк попереднього ув`язнення з 13 квітня 2017 року по 1 серпня 2019 року включно, тобто по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що становить 840 днів (два роки три місяці дев`ятнадцять днів); фактичне відбуте покарання становить чотири роки сім місяців вісім днів.
Обвинуваченого ОСОБА_4 вирішено вважати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді чотирьох років восьми місяців позбавлення волі.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення починаючи з 13 квітня 2017 року

по 1 серпня 2019 року включно, тобто по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що становить 840 днів (два роки три місяці дев`ятнадцять днів); фактичне відбуте покарання становить чотири роки сім місяців вісім днів.
В іншій частині вирок залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, судом першої інстанції ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано винуватими у вчиненні злочину за таких обставин. Так, вони 13 квітня 2017 року приблизно о 14.00 год, знаходячись біля продуктового магазину по вул. Заводська в м. Слов`янськ Донецької області, вживали спиртні напої та побачили раніше знайому їм потерпілу ОСОБА_6 . Під час вживання алкогольних напоїв у обвинувачених виник спільний протиправний умисел щодо нападу на потерпілу з метою заволодіння її майном, про реалізацію якого вони домовились. Реалізуючи свій спільний протиправний умисел, вони 13 квітня 2017 року близько 14.20 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, з метою розбійного нападу підійшли до буд. АДРЕСА_3 та через незачинені двері шляхом вільного доступу незаконно проникли до приміщення вказаного вище будинку, де мешкає потерпіла.
Після цього обвинувачені, перебуваючи у приміщенні вказаного будинку, діючи спільно та узгоджено, розподіливши між собою злочинні ролі таким чином, що обвинувачений ОСОБА_4 присів на ліжко в кухонній кімнаті вказаного приміщення, де на той момент відпочивала потерпіла, та висунув їй вимогу щодо їх спільного з обвинуваченим ОСОБА_5 наміру заволодіння чавунною плитою та колосниками, на що потерпіла відповіла відмовою. Після чого обвинувачений ОСОБА_4 з метою подолання опору потерпілої, застосовуючи насилля, яке є небезпечним для життя та здоров`я, обома руками почав здавлювати шию потерпілої, від чого їй стало бракувати повітря, що стало створювати реальну загрозу для її життя, і таким чином позбавив потерпілу можливості чинити опір, оскільки її дії були заблоковані.

У цей час обвинувачений ОСОБА_5 , скориставшись тим, що потерпіла внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_4 не може чинити опір, діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, спільно та узгоджено з обвинуваченим ОСОБА_4 , доводячи свій спільний протиправний умисел до кінця, руками демонтував чавунну плиту вартістю 300 грн, а обвинувачений ОСОБА_4 заволодів чотирма металевими колосниками від печі вартістю 100 грн. Таким чином обвинувачені незаконно заволоділи майном потерпілої на загальну суму 400 грн, після чого з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись майном на свій розсуд.

Дії обвинувачених були кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

На підставі аналізу доказів у справі, апеляційний суддійшов висновку, що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, з проникненням до житла, тобто щодо необхідності кваліфікації їх дій за ч. 3 ст. 186 КК України.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зокрема, прокурор вважає, що апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, не проаналізував всебічно, повно та неупереджено всі обставини кримінального провадження і залишив поза увагою докази, досліджені під час судового розгляду, не навів мотиви їх неврахування, а також переоцінив інші докази, на підставі яких дійшов хибного висновку щодо перекваліфікації дії обох засуджених з ч. 3 ст. 187 на ч. 3 ст. 186 КК України.
При цьому прокурор з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», правові позиції Касаційного кримінального суду Верховного Суду зазначає, що апеляційний суд, вважаючи застосоване насильство у виді здавлювання шиї потерпілої таким, що не потягло короткочасного розладу здоров`я, не призвело і не могло призвести до тілесних ушкоджень, неправильно вказав на відсутність у діях ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такої кваліфікуючої ознаки, як застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу.
Окрім того, прокурор стверджує, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що насильницькі дії обвинувачених, пов`язані із завданням ушкоджень в область шиї потерпілої ОСОБА_6 , за своїм характером були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення, а отримання тілесних ушкоджень підтверджується судово-медичною експертизою.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, прокурор оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації дій засуджених. Надаючи власну оцінку доказам, прокурор по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду апеляційної інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час апеляційного розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого саме ч. 3 ст. 186 КК України, суд апеляційної інстанції дійшов на підставі аналізу показань обвинувачених ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; даних протоколів огляду місця події, пред`явлення осіб для впізнання, проведення слідчого експерименту; висновків судово-медичних експертиз та на інших письмових доказів, які наведені у судових рішеннях.
Змінюючи вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що судом першої інстанції не надана оцінка тому факту, що у потерпілої згідно з висновком експертизи тілесні ушкодження знаходяться тільки на задній поверхні шиї ліворуч і праворуч та відсутні тілесні ушкодження на передній поверхні шиї, що властиво для дій при удушенні обома руками. Водночас апеляційний суд наголосив на тому, що дії обвинувачених за ч. 3 ст. 187 КК України були кваліфіковані судом першої інстанції лише на підставі показань самої потерпілої про те, що під час заволодіння майном обвинувачений ОСОБА_4 її душив, однак безпосередні свідки цієї події відсутні.
Водночас, суд апеляційної інстанції вказав на обґрунтовані підстави не довіряти показанням потерпілої про те, що обвинувачений душив її: під час досудового розслідування та судового розгляду щодо цієї обставини вона давала непослідовні, непереконливі показання, які постійно змінювала; показання потерпілої щодо цієї обставини не узгоджуються з висновком СМЕ про наявні у неї тілесні ушкодження.

Непереконливими, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, є й показання потерпілої відносно того, що обвинувачений ОСОБА_10 крутив їй носа, оскільки вони також протирічить висновкам СМЕ про відсутність тілесних ушкоджень на обличчі потерпілої.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність застосування обвинуваченими відносно потерпілої насильства, яке було б небезпечним для її життя та здоров`я в момент заподіяння.
На переконання колегії суддів касаційного суду, розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 94 КПК України, всебічно, повно та неупереджено дослідив і проаналізував обставини кримінального провадження, оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність зібраних з точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі яких ухвалив рішення щодо перекваліфікації дії обох засуджених з ч. 3 ст. 187 на ч. 3 ст. 186 КК України.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Донецького апеляційного суду від 1 серпня 2019 року щодо засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3