Справа № 352/178/17
Провадження № 11-кп/4808/347/19
Категорія ст.197 КПК України
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківську матеріали за апеляційними скаргами (далі АС) обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Тисменицького районного суду від 05 серпня 2019 року про продовження строку тримання під вартою щодо них,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Тисменицького районного суду від 05 серпня 2019 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до 05 жовтня 2019 року включно без визначення застави.

Своє рішення суд мотивував тим, що враховуючи дані про особи обвинувачених, тяжкість вчинених злочинів проти власності, можливість впливати на свідків та потерпілих, а також те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, суд вважав за необхідне продовжити строк тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до 05 жовтня 2019 року без визначення застави.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали АС, в яких зазначають, що ухвала суду про продовження їм строку тримання під вартою ухвалено із значними порушеннями вимог кримінального процесуального права та вказують на відсутність необхідності у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки стороною обвинувачення зібрані всі докази по справі і вони вже не можуть уникати проведення будь-яких слідчих дій, впливати на свідків, потерпілих чи перешкоджати встановленню істини.

Крім цього, у своїх АС обвинувачені вказують на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, застосування найсуворішої міри запобіжного заходу має бути обгрунтованим і «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку» (рішення від 12.01.2012 р. у справі «Тодоров проти України»).

Вважають, що суд першої інстанції самоусунувся від свого прямого обов`язку стосовно перевірки обгрунтованості підозри органу досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими та розглядаючи кримінальне провадження впродовж двох років порушує розумні строки розгляду кримінального провадження.

Зокрема, ОСОБА_7 зазначає, що в нього погіршився стан здоров`я (виявлено віл інфекцію), а обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що в нього виявлено туберкульоз. Вважають, що враховуючи дані, що характеризують їх, на даний час не існують ризиків, які передбачені ч.1 ст.177 КПК України та які дають правові підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Просять ухвалу Тисменицького районного суду від 05.08.2019 року скасувати та постановити нову, якою скасувати ухвалу суду та винести нову ухвалу, якою змінити міру запобіжного заходу для обвинувачених з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_2 , пояснення обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та їх захисників, які підтримали подані ними АС, просять ухвалу суду скасувати та задовольнити їхні апеляційні вимоги; пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка вважає АС обвинувачених необгрунтваними, просить залишити її без задволення, а ухвалу суду без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів вважає, що вони не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, що такі апеляції підлягають розгляду із застосуванням принципу тлумачення діючих правових норм на користь обвинуваченого та сторони захисту.

Колегія суддів виходить з того, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним з обмеженням конституційного права особи на свободу, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

В своїх апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , фактично вказують на відсутність правових підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Так, відповідно до ч.1 ст.194 КПК, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 серпня 2019 року продовжено строк тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до 05 жовтня 2019 року включно.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме вказане рішення суду є предметом апеляційного оскарження, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі, які пов`язані з необхідністю оцінки досліджених судом доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинувачених про те сукупність досліджених судом першої інстанції доказів свідчить про безпідставність звинувачення обвинуваченим ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.2 187 КК та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.2 ст.187 КК .

Колегія суддів звертає увагу на те, що враховуючи наведене, апеляційний суд, позбавлений можливості надати оцінку сукупності доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті та прийти до висновку про наявний «стан доказів» і їх переконливість в тому, що подальший розгляд кримінального провадження може привести до ухвалення несприятливого для обвинуваченого рішення або до висновку про те, що обвинувачення висунуте обвинуваченому є безпідставним.

Колегія суддів приймає до уваги, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд за клопотанням сторони обвинувачення самостійно вирішує питання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених, кримінальне провадження відповідно до якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати додаткові перешкоди.

Апеляційний суд не може об`єктивно встановити стадію судового провадження, на якій знаходиться розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції та готовність суду ухвалити остаточне рішення по кримінальному провадженню.

Колегія суддів приймає до уваги, що ухвалою Тисменицького районного від 02 червня 2017 року обвинуваченим вперше було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З копії матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувальний акт було спрямовано до суду 23 червня 2017 року.

Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_7 звинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.2 187 КК та ОСОБА_8 звинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185,ч.3 ч.3 ст.186, ч.2 ст.187 КК , які у відповідності до вимог ст.12 КК України відносяться до тяжких злочинів.

Згідно з вимогами ч. ч. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.183 КПК України визначено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснювати дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при обрані запобіжного заходу, у відповідності до вимог ст.ст. 193, 194 КПК , судом об`єктивно взято до уваги дані про особу обвинувачених, які звинувачуються у вчиненні тяжких злочинів.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що заявлені у клопотанні ризики є реальними, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Таким чином, основною метою продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії судового розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Зі змісту ухвали суду про продовження строків тримання під вартою вбачається, що суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що обвинувачені можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілу в цьому кримінальному провадженні, котрі ще не допитані, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Таким чином, при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції врахував як обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких звинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дані про їх особу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, так необхідність забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених .

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту пояснень сторін вбачається, що тривалість розгляду кримінального провадження обумовлена складністю кримінального провадження, яке пов`язано із необхідністю допиту певної кількості свідків, поведінкою обвинувачених та інші обставини, які об`єктивно могли вплинути на тривалість розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, враховуючи особу обвинувачених, тяжкість висунутого обвинувачення та наявність ризиків, які передбачені ст.177 КПК, не зможе забезпечити необхідну процесуальну поведінку обвинувачених.

Таким чином, тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо них та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, АС обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст.177, 178, 183, 184, 404, 405,407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тисменицького районного суду від 05 серпня 2019 року щодо них без зміни.

Ухвала оскраженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4