Справа № 509/4135/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 серпня 2019 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
слідчого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
слідчого ОСОБА_3
за участю прокурора ОСОБА_4
представника власниці майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 погодженого з процесуальним керівником прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_4 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0001027 від 14.06.2019 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчим відділом Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001027 від 14.06.2019 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, в ході якого встановлено, що 13.06.2019 року до чергової частини Овідіопольського ВП надійшла заява від ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_8 , шляхом обману заволодів його майном, а саме: квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про вчинення кримінального правопорушення СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001027 від 14.06.2019 року.

Також, в ході досудового розслідування, відповідно до заяви ОСОБА_7 та його допиту у якості потерпілого, встановлено, що у березні 2017 року між ним та ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), виникли зобов`язальні правовідносини з приводу позики грошей. ОСОБА_7 було надано розписку ОСОБА_8 про взяття в борг грошових коштів в розмірі 400 (чотириста) доларів США та зобов`язався повернути до вересня 2017 року. Оскільки у вересні 2017 року у ОСОБА_7 було скрутне фінансове становище, термін договору позики на взаємних засадах, було продовжено, однак ОСОБА_8 додатковою умовою, як гарантію повернення боргу вимагав передати йому документи на нерухомість, якою володів ОСОБА_7 , а саме на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_7 зареєстрований до теперішнього часу. ОСОБА_7 погодився та передав документи. Це все відбувалося в смт. Овідіополь, Одеської області. Оскільки ОСОБА_7 постійно перебуває за кордоном, вони домовились укласти довіреність на представлення його інтересів ОСОБА_8 з приводу обслуговування квартири у комунальних службах, а також для того, щоб ОСОБА_8 міг бути орендодавцем квартири ОСОБА_7 і таким чином отримувати грошові кошти від оренди в рахунок погашення заборгованості останнього перед ОСОБА_8 . 22 жовтня 2017 ОСОБА_7 зустрівся з ОСОБА_8 в смт. Овідіополь для того, щоб підписати довіреність у нотаріуса, однак ОСОБА_8 наполіг, щоб вказана довіреність була підписана в м. Білгород-Дністровський. В подальшому ОСОБА_7 погодився та в м.Білгород Дністровський підписав довіреність, зміст якої не читав, вважаючи, що підписує довіреність на представлення його інтересів з приводу обслуговування квартири у всіх комунальних службах та з правом передавати квартиру в оренду. Як у подальшому з`ясувалось це була довіреність на розпорядження майном ОСОБА_7 , в тому числі і з правом на відчуження. За період лютий-травень 2018 року, ОСОБА_7 знаходився за кордоном в Польщі на заробітках. Коли повернувся у травні 2018 року та пішов до ОСОБА_8 , щоб віддати борг, останній повідомив, що борг вже складає 2200 доларів США, оскільки він сплатив борги за комунальні послуги, зробив косметичний ремонт, хоча не узгоджував це з ОСОБА_7 , який знов поїхав до Польщі у червні місяці 2018 року, щоб заробити ці гроші. Надалі, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_7 що той йому вже заборгував 3500 доларів США. Доки ОСОБА_7 не було в Україні, ОСОБА_8 , без його відома відчужив майно ОСОБА_7 та заволодів грошовими коштами від продажу квартири останнього, чим спричинив йому матеріальних збитків в сумі 200000 грн.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.04.2018 року.
З урахуванням зібраної інформації, слідчий звернувся до слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області із клопотанням про накладання арешту з забороною відчуження на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_5 .

Слідчий та прокурор в судовому засіданні клопотання підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі.
Представник власниці майна ОСОБА_5 , адвокат ОСОБА_6 , просив суд відмовити у задоволенні клопотання в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях на клопотання слідчого.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали клопотання та додані до нього докази суд вважає, що в його задоволені слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).
Статтями 7,16 КПК України передбачено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності, позбавлення або обмеження якого під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку передбаченому КПК України.
Згідно зі ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до приписів ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Згідно ст. 170 ч.ч. 1-4 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку .

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1 ) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи - за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Судом встановлено, що до клопотання слідчого не було додано доказів, що обґрунтовують доводи клопотання та необхідність такого ступеня втручання у право власності третіх осіб, як накладення арешту, адже власниці майна ОСОБА_5 , не повідомлялось про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та на час розгляду клопотання як встановлено судом взагалі нікому не повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та не вказано слідчим у клопотанні, чи є вказана квартира речовим доказом по справі, чи ні, у зв`язку з чим, зазначена квартира не відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Так, відповідно до клопотання слідчого, в ньому відсутні будь-які відомості про вручення підозри в порядку ст. 278 КПК України.
Суд вважає, що слідчий у клопотанні формально визначив підстави застосування такого заходу забезпечення провадження без зазначення мети, передбаченої положеннями ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вищезазначене майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_5 , не надавши жодних доказів намірів ОСОБА_5 використати вказану квартиру з метою отримання вигоди, шляхом перепродажу або здавання її в оренду вже новим власникам, або її подальшого відчуження на користь третіх осіб.

Окрім того слідчий жодним чином не обґрунтував твердження про те, що вказана квартира відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України, в тому числі, може бути використана для встановлення важливих фактичних обставин у кримінальному провадженні.

Твердження слідчого в клопотанні про нанесення потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди у розмірі 200000 грн. не підтверджені слідчим жодними документальними доказами такої шкоди, і є припущеннями слідчого, таким чином, в даному випадку, суд позбавлений законної можливості перевірити розумність та співрозмірність обмеження права власності ОСОБА_5 накладенням вказаного арешту на її квартиру у даному кримінальному провадженні, беручи до уваги відсутність належних та допустимих доказів нібито спричинення ОСОБА_7 матеріальної шкоди у розмірі 200000 грн.

У своєму клопотанні слідчий посилається на можливість заявлення потерпілим ОСОБА_7 цивільного позову в рамках кримінального провадження. Однак, як встановив суд, такого цивільного позову в рамках кримінального провадження на стадії досудового розслідування потерпілим ОСОБА_7 слідчому не заявлялось, а тому вказані твердження слідчого також є його припущеннями, які судом до уваги не приймаються.

Отже, у випадку накладання судом арешту на майно особи ОСОБА_5 , в даному випадку безперечно буде втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
Враховуючи викладене, а саме, що слідчим не надано достатніх і переконливих документальних доказів того, що майно, на яке він просить накласти арешт підпадає під критерії, зазначені у ч. 2 ст. 171 КПК України, суд вважає, що правові підстави для задоволення клопотання відсутні у зв`язку з чим, у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 132,167,170-172 КПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 погодженого з процесуальним керівником прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_4 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0001027 від 14.06.2019 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду на протязі п`яти діб з дня її проголошення, а у випадку проголошення вступної та резолютивної частини, на протязі 5-ти діб з дня її отримання.

Слідчий суддя ОСОБА_1