Справа № 159/1716/18 Провадження №11-кп/802/208/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000319 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не працюючого, одруженого, раніше судимого

21.10.1992 року Семенівським районним судом Черніговської області за ст.206 ч.2 КК України (ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільнений після відбуття строку 15.10.1994 року;

06.03.1995 року Семенівським районним судом Черніговської області за ст.140 ч.2 КК України (ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

17.07.1998 року Семенівським районним судом Черніговської області за ст.206 ч.2 КК України (ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, звільнений після відбуття строку 08.10.1998 року;

14.10.1999 року Семенівським районним судом Черніговської області за ст.140 ч.3, ст.144 ч.1, ст.42 КК України (ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, 16.02.2001 року засуджений у місці позбавлення волі Коростенським міським судом Житомирської області за ст.183-3 ч.2, ст.43 КК України (ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільнений після відбуття строку 06.08.2005 року;

06.02.2006 року Семенівським районним судом Черніговської області за ст.187 ч.4, ст.357 ч.3, ст.70 КК України до показання у виді позбавлення волі на строк 8 років, звільнений 21.12.2011 року умовно-достроково на підставі постанови Крюковського районного суду м. Кременчуга на строк 1 рік 10 місяців 24 дні;

26.11.2013 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ст.186 ч.2, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці;

27.02.2014 року Семенівським районним судом Черніговської області за ст.186 ч.2, ст.70 ч.4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців, звільнений 06.12.2016 року умовно-достроково на підставі постанови Бердичівського міського суду Житомирської області на строк 9 місяців 21 день;

30.05.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ст.185 ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки;

06.07.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ст.185 ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців,

засуджено:

за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначеного покарання за цим вироком та за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.07.2018 року остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ковеля Волинської області, мешканця АДРЕСА_2 , з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не судимого в порядку ст.89 КК України

засуджено:

- за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 постановлено рахувати з 15 листопада 2018 року, зарахувавши йому у строк покарання попереднє ув`язнення з 13 лютого 2018 року по 05 липня 2018 року включно, розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі, на підставі ч.5 ст.72 КК України; а також зарахувавши покарання, відбуте частково за попереднім вироком від 06.07.2018 року, а саме, строк з 06 липня 2018 року по 16 листопада 2018 року включно, у співвідношенні день за день, на підставі ч.4 ст.70 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної ОСОБА_7 залишено попередній утримання під вартою.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_8 визначено рахувати з дня його затримання в порядку приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_8 залишено попередній домашній арешт відповідно до ухвали суду від 29 жовтня 2018 року.

В порядку ст. 100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , визнані винними і засуджені за те, що 12 лютого 2018 року, біля 06 год. 06 хв., навпроти кафе «Бочка», на вул. П.Могили, 2 в м. Ковелі, в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 повторно, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що виразилось у нанесенні ударів ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_12 ліктем у голову, чим збив його з ніг, після чого, ОСОБА_7 наніс тому удар кулаком в голову, а ОСОБА_8 притиснув ОСОБА_12 коліном до землі, та утримував його так у положенні лежачи, а ОСОБА_7 , при цьому продовжував наносити удари руками та ногами в голову та тулуб, долаючи тим самим опір потерпілого, відкрито викрали у ОСОБА_12 з наплічної сумки останнього мобільний телефон марки «Nokia 225» вартістю 900 грн., з сім-карткою мобільного оператора «Київстар» вартістю 30 грн. та карткою пам`яті ємкістю 8Гб. невстановленої марки вартістю 70 грн., 950 доларів США, що в перерахунку згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12 лютого 2018 року становлять 25707 грн., 200 польських злотих, що в перерахунку згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12 лютого 2018 року становлять 1585 грн., 700 білоруських рублів, що в перерахунку згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 12 лютого 2018 року становлять 9462 грн., паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_12 в шкіряній обкладинці чорного кольору, медичну довідку на право керування на ім`я ОСОБА_12 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Фольксваген Пассат В5», р.н. НОМЕР_1 , пластикову картку Республіки Білорусь «Д`ютіфрі», пластикову картку (чип на тахограф), ключ з брелоком, записник, ручку червоного кольору, які не становлять для потерпілого майнової цінності, спричинивши потерпілому тілесних ушкоджень у вигляді садна носа, синця лівої скроневої ділянки волосистої частини голови, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, а також матеріальної шкоди на загальну суму 37 754 грн.

Не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує вирок суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особам обвинувачених. Внаслідок його м`якості. Вказує на те, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вчинили умисний корисливий злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії тяжких, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку. Зважаючи на наявність обтяжуючих покарання обставин в обох обвинувачених вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, які його пом`якшують, враховуючи, що обвинувачені винуватість у вчиненому не визнали та не повідомили суду обставини вчиненого ними злочину, збитки потерпілим не відшкодували, кожен з обвинувачених раніше вчиняли злочини проти власності, а ОСОБА_7 вчинив цей злочин через нетривалий проміжок після умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення, прокурор у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України 5 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України призначити остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі. Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2018 року виконувати самостійно. ОСОБА_8 призначити за ч.2 ст. 186 КК України 6 років позбавлення волі.

У поданих апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 оскаржують вирок у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі стверджує, що його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є недоведеною. Місцевим судом, на його думку, при дослідженні протоколу пред`явлення до впізнання зі свідком ОСОБА_13 , без допиту в судовому засіданні цього свідка, було порушено принцип безпосередності дослідження доказів. З огляду на наведене просить виправдати його за ч. 2 ст. 186 КК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду побудовані на доказах. здобутих незаконним шляхом, з порушенням норм процесуального законодавства, зокрема, з порушенням права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, відтак вважає, що у справі відсутні належні та допустимі докази винуватості його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому просить вирок суду скасувати, а провадження у справі закрити.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали подані апеляційні скарги в повному обсязі та заперечили скаргу прокурора, думку прокурора, який подану прокурором апеляційну скаргу підтримав та заперечив апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 , перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме відкритому викраденні чужого майна, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 повторно, ґрунтуються на об`єктивному, повному і всебічному дослідженні доказів.

Зокрема, у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_12 підтвердив, що в ніч на 12 лютого 2018 року познайомився із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з якими розпивали спиртні напої. Бачив, що саме ОСОБА_8 наніс йому перший сильний удар в голову, від чого він впав. Далі його били ще, також бачив, що саме ОСОБА_7 витягував його сумку з особистими речами, вважає, що саме в момент побиття він був пограбований. Коли в лікарні прийшов до свідомості, зрозумів, що саме ці особи його пограбували, завдавши, при цьому тілесних ушкоджень, про що відповідно заявляв органу досудового розслідування. В судовому засіданні ствердно вказав на обвинувачених, як на осіб, які вчинили щодо нього злочин.

Перед побиттям між ним і обвинуваченими відбувався словесний конфлікт, однак він не був причиною бійки.

Сам обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив, що при зазначених у вироку обставинах, дійсно наносив численні удари потерпілому, бачив, як при цьому коли він наносив удари, якась особа щось шукала в одязі ОСОБА_12 . Після побиття останнього разом із ОСОБА_7 залишив місце події, з яким дійшли до стоянки таксі, сіли у автомобіль служби таксі, де він отримав від ОСОБА_7 грошову купюру 100 польських злотих.

Досліджений в судовому засіданні відеозапис із камер спостереження супермаркету «Слайга» на вул. П. Могили, 2 в м. Ковелі дає можливість чітко встановити обставини події, з яких вбачається, що одна з осіб, - ОСОБА_8 , чого не заперечує сам ОСОБА_8 з розбігу завдав потерпілому ОСОБА_12 удар ліктем в голову, від чого той впав на землю, після чого обидва обвинувачені продовжили наносити удари ОСОБА_12 з метою подолання його опору. Обвинувачений ОСОБА_7 , при цьому, обшукує одяг і речі потерпілого ОСОБА_12 .

Про те, що особа, яка на відео обшукувала його одяг був саме ОСОБА_7 в судовому засіданні під час допиту ствердно вказав потерпілий.

Місцевий суд підставно обґрунтовує свої висновки, окрім іншого, показаннями потерпілого ОСОБА_12 про обставини вчиненого щодо нього злочину, оскільки вони є достовірними, узгоджуються з іншими доказами та відтворюють повну картину перебігу подій вчиненого обвинуваченими грабежу.

Крім того, винуватість ОСОБА_7 стверджується дослідженими в судовому засіданні протоколом пред`явлення до впізнання від 13 лютого 2018 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 лютого 2018 року.

Посилання, наведені в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 в частині того, що місцевий суд у своїх висновках використав показання свідка ОСОБА_13 , надані останнім при проведенні пред`явлення особи для впізнання за фотознімками 14 лютого 2018 року, без безпосереднього допиту його в судовому засіданні є надуманими, оскільки суд своїх висновків таким доказом не обґрунтовував, а посилання суду у вироку на протокол пред`явлення до впізнання від 14 лютого 2018 року є обґрунтованими, оскільки цей доказ допустимий і належний, досліджувався в ході судового розгляду справи.

Записи камер відеоспостереження визнані постановами слідчого від 15 і 21 лютого 2018 року речовими доказами, з зазначенням джерела походження цих доказів. Підстав в апеляційного суду вважати ці докази недопустимими, як про це вказує у своїй скарзі захисник не має, як і не було в суду першої інстанції, оскільки ці записи надані добровільно.

Крім того, кримінальним процесуальним законодавством не передбачено таких вимог при добровільному наданні відповідних доказів.

Що стосується твердження захисника ОСОБА_9 про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 то воно свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшло. Як вбачається з апеляційної скарги захисника, ОСОБА_7 13.02.2018 року з 16.00 години знаходився у відділку поліції та надавав пояснення у якості свідка, йому були роз`яснені його права та обов`язки, зокрема і право мати адвоката. В подальшому, о 21.30 годині ОСОБА_7 було затримано. Будь-яких даних, що ОСОБА_7 намагався покинути приміщення відділку поліції в період з 16.00 по 21.30 годину і при цьому не зміг це зробити, через дії працівників поліції, які не давали йому можливості це зробити, у матеріалах справи немає, не надано таких і під час апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність у його діях, які виражались у нанесенні ударів потерпілому не містять ознак злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, тобто відкритого викрадення чужого майна, з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, - грабежу за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_7 , а бійка відбулась на основі особистих неприязних стосунків, які виникли через раптовий конфлікт спростовуються вищенаведеними доказами, зокрема, відеозаписом, з якого вбачається погодженість дій осіб, що вчиняють злочин, які полягають у подоланні опору потерпілого, шляхом нанесення численних ударів, саме з метою заволодіння його майном та суперечать показанням, даним в судовому засіданні самим обвинуваченим, згідно яких, після того, як вони зі ОСОБА_7 залишити місце події, і їхали у автомобілі служби таксі, він отримав від останнього грошові кошти вартістю у 100 польських злотих, при тому що у потерпілого в сумці , як стверджено матеріалами справи, були наявні, зокрема, 2 купюри по 100 польських злотих,

Та обставина, що свідок ОСОБА_13 , який був очевидцем подій не був допитаний в судовому засіданні не спростовує причетності ОСОБА_8 у вчиненні злочину, тому вимоги його апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Вироком суду стверджено, що ОСОБА_8 є несудимим в порядку ст. 89 КК України. Посилання цього обвинуваченого у своїй апеляційній скарзі про безпідставне врахування судом при характеристиці його особи попередніх судимостей ніяким чином не впливає на правильність оскаржуваного рішення і призначення покарання.

Таким чином, кваліфікація дій обвинувачених за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна, поєднане з застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я, вчинене за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 повторно, є вірною.

В силу вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Посилання, наведені в апеляційній скарзі прокурора про невідповідність призначеного покарання особам обвинувачених та ступеню тяжкості вчиненого ними злочину, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу.

При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вчинили злочини, який за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких.

До обставин, які обтяжують покарання кожному з обвинувачених, суд відніс вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Пом`якшуючих покарання обставин обвинуваченим судом встановлено не було.

З достатньою повнотою судом першої інстанції враховано особу винних, які раніше вчиняли аналогічні злочини, а ОСОБА_7 має не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, звільнившись з місць позбавлення волі умовно-достроково, після нетривалого проміжку часу знову вчинив злочин, що свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення, .

Крім того, обвинуваченими у добровільному порядку завдану злочином шкоду не відшкодовано.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення кожним з них нових злочинів і таким, що не можна визнати надмірно м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

З вищенаведених підстав скарга прокурора про призначення обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш суворого покарання, ніж призначене судом першої інстанції, задоволенню не підлягає.

Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для зміни чи скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, апеляційний суд не вбачає.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2018 року у щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання її копії, шляхом подачі касаційних скарг.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а обвинуваченим, який утримується під вартою, в той же строк з моменту отримання її копії.

Головуючий:

Судді: