Ухвала
Іменем України
17 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 336/3106/16-к
провадження № 51-4156 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працевлаштованого, уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше не судимого,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.
Звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2019 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін. На підставі положень п.3 ч.1 ст.408 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 133 тис. 464 грн на відшкодування моральної шкоди.
ОСОБА_5 визнано винуватим в тому, що він 04 березня 2016 року, приблизно о 12 год. 10 хв., керуючи автомобілем «Форд-Скорпіо» по автодорозі Харків-Сімферополь, на території м. Запоріжжя, зі сторони м. Харків в напрямку м. Сімферополь, зі швидкістю приблизно 70 км/год., яка перевищувала дозволену швидкість руху в населеному пункті, та рухаючись в районі будинку № 3 по вул. Молочній в м. Запоріжжя, здійснюючи рух в складних погодних умовах у вигляді дощу та шару води на проїжджій частині, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого допустив занос автомобіля на зустрічну смугу руху та вчинив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2108», який рухався йому на зустріч під керуванням водія ОСОБА_6 , в якому знаходилась пасажир ОСОБА_7 , чим порушив вимоги пунктів 12.1, 12.6, 12.9 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України дорожню № 1306 від 10 жовтня 2001 року, зі змінами № 136 від 06 березня 2013 року відповідно до яких:
- п.12.1 «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»; - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год;
- 12.9 водіям забороняється : б/ перевищувати максимальну швидкість, в пунктах 12.4- 12.7.
Порушення п. 12.1 ПДР України водієм ОСОБА_5 знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП).
Внаслідок даної ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 2108» ОСОБА_7 загинула. Згідно даних висновку судово-медичної експертизи № 08 від 21 березня 2016 року потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, які, з огляду на зазначений механізм їх утворення, масивність ушкоджень, їх висоту, утворилися прижиттєво, незадовго до настання смерті, і могли утвориться у пасажира автомобіля при зіткненні автомобіля з рухомою, або стаціонарною перешкодою. Травмуючими предметами в цьому випадку були деформовані деталі салону автомобіля.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а саме положення ч.3 ст. 370 та п.2 ч.1 ст.411 КПК. Зазначає у скарзі клопотання про зупинення виконання вироку суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 133 тис. 464 грн.
На обґрунтування своїх доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону захисник ОСОБА_4 посилається на те, що:
- суд першої інстанції в порушення вимог ч.3 ст. 370, п.2 ч.1 ст.411 КПК не оцінив в достатньому обсязі з`ясовані під час судового розгляду обставини, які підтверджені доказами, дослідженими в суді щодо вини водія ОСОБА_6 та не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;
- суд в порушення вимог ст. 94 КПК не виконав вимоги повного, всебічного і неупередженого вивчення і дослідження наявних доказів в матеріалах провадження;
- суд не зважаючи на неповноту і недосконалість проведених експертиз, не надав їм належну оцінку в частині поставлених питань та необґрунтовано врахував їх як єдині не спростовані докази;
- апеляційний суд вважаючи вирок законним і справедливим не врахував усі наведені в апеляційній скарзі доводи, тому ухвала апеляційного суду не відповідає чинному КПК і підлягає скасуванню.
Вважає, що судом не враховано те, що:
- сукупність допущених водієм ОСОБА_6 порушень пунктів 11.2, 11.4, 2.3 підп. «в» ПДР Українизнаходяться в причинному зв`язку з наслідками ДТП, а саме із настанням смерті потерпілої; що в діях водія ОСОБА_5 відсутній умисел на порушення ПДР України, а водій ОСОБА_6 умисно порушив пункти ПДР України, також потерпілий відмовився приймати участь в будь-яких слідчих діях та в провадженні відсутні відомості щодо його медичного обстеження з метою перевірки стану алкогольного або наркотичного сп`яніння на момент ДТП; у дорожній ситуації, яка склалася водій ОСОБА_5 не міг передбачити дію непереборної сили на рух його автомобіля, а водій ОСОБА_6 першим створивши небезпеку для другого водія, мав більше можливостей уникнути зіткнення, який їхав по крайній правій смузі дороги.

Стверджує, що судом не враховані роз`яснення, які містяться в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року та положення ст.10 КПК.
Мотиви Суду
Доводи захисника, викладені в касаційній скарзі:
- щодо порушення судом положень п.2 ч.1 ст.411 КПК, якою визначено невідповідність судового рішення фактичним обставинам кримінального провадження, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;
- що в провадженні відсутні відомості щодо медичного обстеження водія ОСОБА_6 з метою перевірки стану алкогольного або наркотичного сп`яніння на момент ДТП, оскільки потерпілий відмовився приймати участь в будь-яких слідчих діях;
- що суд не зважаючи на неповноту і недосконалість проведених експертиз, не надав їм належну оцінку в частині поставлених питань та необґрунтовано врахував їх як єдині не спростовані докази,
на думку Суду, не є предметом перегляду в касаційному порядку оскільки, згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З урахуванням зазначеного суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам касаційної скарги в частині встановлення та визнання доведеними обставин, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, щодо відсутності відомостей про медичне обстеження водія ОСОБА_6 та неповноти і недосконалості проведення експертиз як єдиного не спростованого доказу.

Суд вважає необґрунтованими доводи захисника у скарзі про те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.94, ч.3 ст. 370 КПК, не оцінив достатньо з`ясовані під час судового розгляду обставини щодо вини водія ОСОБА_6 , не виконав вимоги повного, всебічного і неупередженого вивчення і дослідження наявних доказів в матеріалах провадження, не врахував те, що сукупність допущених водієм ОСОБА_6 порушень пунктів 11.2, 11.4, 2.3 підп. «в» ПДР Українизнаходяться в причинному зв`язку з наслідками ДТП, а саме із настанням смерті потерпілої; що в діях водія ОСОБА_5 відсутній умисел на порушення ПДР, а водій ОСОБА_6 умисно порушив пункти ПДР, що у дорожній ситуації водій ОСОБА_5 не міг передбачити дію непереборної сили на рух його автомобіля, а водій ОСОБА_6 першим створивши небезпеку для другого водія, мав більше можливостей уникнути зіткнення, який їхав по крайній правій смузі дороги.

На думку Суду, вказані доводи у скарзі спростовуються належними висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку.
Як убачається із наданої копії вироку, на підтвердження вини обвинуваченого, суд першої інстанції проаналізувавши сукупність усіх установлених під час судового розгляду обставин кримінального правопорушення, зібраних і досліджених доказів, які відповідають вимогам статей 84-86 КПК, та врахував такі докази:
- показання обвинуваченого про те, що він вину визнав в повному обсязі та пояснив, що 04 березня 2016 року близько 12 год. 10 хв. їхав автомобілем по автодорозі Харків-Сімферополь, зі сторони Харкова, безпеку руху він дотримував повністю, швидкість була до 70 км./год., коли побачив жовтий сигнал світлофору, почав гальмувати, машину занесло і він почув удар; зазначив, що по дорозі текла вода, автомобілів, пішоходів та розмітки на дорозі не було, точка зіткнення була у центрі дороги; потерпілому він надав матеріальну допомогу для поховання потерпілої ОСОБА_7 в сумі 10 тис. грн.;
- показання потерпілого ОСОБА_6 про те, що 04 березня 2016 року він їхав по автодорозі Харків Сімферополь, падав дощ, швидкість була 50 км./год., він рухався по другій полосі крайній зліва, за секунду до зіткнення побачив сіру тінь та почув удар, більше нічого не пам`ятає, від обвинуваченого отримав 10 тис. грн матеріальної допомоги;
- показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтвердили в судовому засіданні, що відповідно до їх висновку в діях водія автомобіля «Форд-Скорпіо» ОСОБА_5 є невідповідність вимогам п.12.1, 12.4, 12.9 ПДР України, що знаходяться у причинному зв`язку з подією даної ДТП, що зіткнення трапилось з вини обвинуваченого,він порушив ПДР України;

- досліджені матеріали провадження: протокол огляду місця ДТП від 04 березня 2016 року (а.п. 58); протокол огляду місця події (а.п. 72); дані висновку судово-медичної експерти № 808 від 04 березня 2016 року щодо отримання тяжких тілесних ушкоджень потерпілою, від яких настала смерть ОСОБА_7 ;

- протокол додаткового огляду місця події від 11 березня 2016 року (а.п.86); протокол огляду транспортного засобу автомобіля ВАЗ «2108» (а.п. 90);
- дані висновку інженерно - транспортної експертизи № 175/16 від 07 квітня 2016 року про те, що на момент дослідження рульове управління робоча гальмівна система та ходова частина автомобіля «Форд-Скорпіо» знаходились в працездатному стані (а.п.99);
- дані висновку судової транспортно - трасологічної експертизи № 176/16 від 04 квітня 2016 року про те, що місце зіткнення автомобілів «Форд Скорпіо» та ВАЗ «2108» знаходиться на смузі руху автомобіля ВАЗ «2108» в районі місця початку осипу скла та ЛФТ від даного автомобіля, зафіксоване на схемі до протоколу ОМП місце зіткнення транспортних засобів з технічної точки зору не суперечить технічному сенсу та може відповідати дійсності, кут між поздовжніми (бічними) осями автомобіля «Форд Скорпіо» та ВАЗ «2108», на момент контакту становив 197+5 (а.п.117);
- дані висновку експерта № 212/16 від 20 квітня 2016 року про те, що в даній дорожньо-транспортній ситуації, виходячи з наданих вихідних даних, які наведені в постанові про призначення даної експертизи, водій автомобіля «Форд-Скорпіо» ОСОБА_5 повинен був діяти у відповідності до вимог пунктів 12.1, 12.4, 12.9 б ПДР України, а водій ОСОБА_6 у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР України, та що в діях водія ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам пунктів 12.1, 12.4 , 12,9 б ПДР України, що невідповідність дій водія ОСОБА_5 вимогам п. 12.1 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з подією даної ДТП, а в діях водія ОСОБА_6 не вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України, що технічна можливість у водія автомобіля ОСОБА_5 запобігти зіткненню транспортних залежала від виконання ним вимог п. 12.1 ПДР України, водій ОСОБА_6 в умовах, що склалися, не мав технічної можливості запобігти зіткненню транспортних засобів (а.п. 122);
- дані висновку експерта № 325/326/16-16-81-к від 27 травня 2016 року про те, що враховуючи місце зіткнення між транспортними засобами, пошкодження автомобіля ВАЗ «2108», права крайня габаритна точка автомобіля «ВАЗ 2108», в момент зіткнення розташовувались на відстані 6,4 - 6.3 м., від правого краю проїзної частини автодороги Харків-Сімферополь «за ходом його руху в бік м. Харків та відповідно з врахуванням габаритної ширини даного автомобіля його ліва крайня габаритна точка в момент зіткнення розташовувалась на відстані 8.02.- 7.921 м., від правого краю проїзної частини автодороги «Харків-Сімферополь», та що в діях водія автомобіля ВАЗ «2108» ОСОБА_6 є невідповідність вимогам п.11.2 ПДР України, що не знаходиться у причинному зв`язку з даною ДТП (а.п. 126), що виходячи з місця зіткнення та розташування транспортних засобів на проїзній частині, перед зіткненням напрямок руху змінював автомобіль «Форд-Скорпіо» під керуванням водія ОСОБА_5 , який повинен був діяти відповідно з вимогами п.п.12.1, 12.4, 12.9 б ПДР України, а водій автомобіля ВАЗ «2108» ОСОБА_6 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР України, в діях водія автомобіля «Форд-Скрпіо» ОСОБА_5 є невідповідність вимогам п.п.12.1, 12.4, 12.9 ПДР України, і невідповідність в діях водія ОСОБА_5 вимогам п.12.1 ПДР України знаходиться у причинному зв`язку з даною ДТП, в діях водія ОСОБА_6 не вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України;
- технічна можливість у водія автомобіля «Форд-Скорпіо» ОСОБА_5 запобігти зіткненню з автомобілем ВАЗ «2108» залежала від виконання ним вимог п. 12.1 ПДР України, а водій ОСОБА_6 не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем «Форд-Скорпіо».
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказане вище свідчить про порушення ПДР України ОСОБА_5 , що заподіяло потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала її смерть.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд належним чином перевірив і спростував доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними за змістом касаційної скарги.
Так, апеляційний суд визнав безпідставними доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції при постановленні вироку не виконав вимоги ст.94 КПК щодо повного, всебічного та неупередженого дослідження всіх доказів у провадженні, що ОСОБА_5 хоча й визнав вину в події ДТП, але не виключає вини другого водія ОСОБА_10 , що суд не оцінив сукупність зібраних доказів, оскільки дослідив лише дії водія ОСОБА_5 , який порушив п. 12.1 ПДР України, а дії водія ОСОБА_6 , який порушив п.п. 2.3 «в», 11.2 ПДР України, взагалі не дослідив, що суд не надав належної оцінки неповноті і недосконалості проведення експертиз у провадженні та взяв їх за основу як не спростовані докази, що всі відомості щодо ДТП були надані водієм ОСОБА_5 , а водій ОСОБА_10 взагалі відмовився приймати участь у слідчих діях, що завадило всебічно з`ясувати всі обставини скоєного ДТП.
При цьому апеляційний суд погоджуючись з вищезазначеними висновками суду першої інстанції зазначив в ухвалі про те, що суд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, дослідивши письмові докази у даному кримінальному провадженні, проаналізував кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку. Апеляційний суд в ухвалі визнав, що перелічені у вироку і досліджені судом першої інстанції докази є послідовними, логічно поєднуються один з одним, у своїй сукупності відтворюють події інкримінованого злочину, що вказує на відсутність підстав піддавати сумніву їх достовірність та переконують суд в правильності висновку районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Крім цього, апеляційний суд не виявив порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого і на кваліфікацію його дій, та не встановив неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суд при розгляді даного провадження детально перевірив усі обставини провадження та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.
Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й колегія суддів, про те, що суд першої інстанції аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достовірність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.
Отже, апеляційний суд спростовуючи доводи сторони захисту в апеляційній скарзі, переконливо зазначив, що суд першої інстанції не допустив порушень ст. 94 КПК щодо оцінки доказів.
Крім цього, апеляційний суд не взяв до уваги посилання сторони захисту про не дослідження місцевим судом дій водія ОСОБА_6 , який порушив п.п. 2.3 «в», 11.2 ПДР України, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
На думку Суду, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК. Відповідно до положень 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи зазначені положення закону та установлені судом обставини провадження, доводи у скарзі захисника про те, що суд не врахував допущені водієм ОСОБА_6 порушення пунктів 11.2, 11.4, 2.3 підп. «в» ПДР України, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої, що в діях водія ОСОБА_5 відсутній умисел на порушення ПДР, а водій ОСОБА_6 умисно порушив пункти ПДР,що у дорожній ситуації водій ОСОБА_5 не міг передбачити дію непереборної сили на рух його автомобіля, а водій ОСОБА_6 першим створивши небезпеку для другого водія і мав більше можливостей уникнути зіткнення, на думку Суду, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого, правильності кваліфікації його дій та призначення покарання.
Водночас Суд вважає непереконливими вказані доводи у скарзі захисника, оскільки вони не ґрунтуються на доказах, які зазначені у вироку, зокрема, судом першої інстанції встановлено, що технічна можливість у водія автомобіля «Форд-Скорпіо» ОСОБА_5 запобігти зіткненню з автомобілем ВАЗ «2108» залежала від виконання ним вимог п. 12.1 ПДР України, а водій ОСОБА_6 не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем «Форд-Скорпіо»,
З урахуванням вищезазначеного, доводи у скарзі щодо порушення судом першої інстанції вимог статей 10, 94, 370 КПК та неврахування роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року, Суд не знаходить підстав вважати, що постановлені в даному провадженні судові рішення є незаконними.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Крім цього, клопотання захисника у скарзі про зупинення вироку суду першої інстанції не може бути вирішено в даному провадженні, оскільки такі питання вирішуються Судом у разі прийняття рішення про відкриття касаційного провадження за скаргою.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 червня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_11 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3