Дата документу 10.10.2019 Справа № 334/4814/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/850/19
Єдиний унікальний № 334/4814/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.186 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь, Донецької області, який має середню освіту, неодруженого, не маючому неповнолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 06.07.2006 Куйбишевським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.3 ст.186 КК України, до позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців. Звільнений 08.02.2008 умовно-достроково, не відбутий строк 7 місяців 2 дні;
- 17.12.2008 Куйбишевським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.357, ч.2 ст.189, ч.2 ст.186 КК України, до обмеження волі на строк 4 роки. На підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
- 09.02.2010 Жовтневим районним судом м. Маріуполь за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць;
- 16.12.2010 року Куйбишевським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.187 КК України, засуджений до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, згідно ч.4 ст.70 КК України, частково приєднано покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполь, від 09.02.2010, остаточне покарання - 7 років 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився 09.12.2014 умовно-достроково, не відбутий термін - 1 рік 4 місяці 16 днів;

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання:
за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
за ч.2 ст.185 КК України у виді арешту на строк 3 (три) місяці.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено обраховувати з моменту фактичного затримання засудженого в порядку виконання вироку суду.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді особистого зобов`язання залишено до набрання вироком законної сили.
Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином 833,34 грн.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 25.06.2016 року, приблизно о 11 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їхні суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, знаходячись біля зупинки громадського транспорту «На вимогу», поблизу будинку №6, по вулиці Бородинській у місті Запоріжжя, підійшов до ОСОБА_10 , та шляхом ривка зірвав у останньої з шиї золотий ланцюжок вагою 3 грами, з золотим хрестиком вагою 1,5 грамів, вартістю 530 гривень за один грам, в результаті чого завдав матеріальні збитки потерпілій на загальну суму 2385 грн.
28.08.2018 р. приблизно о 10 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись на літній площадці бургер-бару «Соус», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 106, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, з літньої площадки вищевказаного бургер-бару, таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_9 , а саме: три стільці марки «Leknes», чорно кольору, вартістю 416 грн. 67 коп. за одну одиницю, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1250 грн. 01 коп. без врахування ПДВ. Після чого зник з місця скоєння злочину та розпорядився вкраденим майном на власний розсуд..

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеність його вини та правильність кваліфікації його дій, оскаржує вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання внаслідок суворості. По суті скарги зазначає, що шкоду завдану злочином він відшкодував. Обставин, які обтяжують його вину не було виявлено ні досудовим слідством, ні судом, проте суд не врахував його співпрацю зі слідством. Також апелянт вважає, що суд не врахував думку потерпілої, яка просила суд не призначати покарання, пов`язане з позбавленням волі.

Просить вирок місцевого суду змінити та призначити покарання, яке не передбачає реального позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , зазначає, що вирок є надто суворим та не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Вважає, що суд першої інстанції за наявності обставин, що пом`якшують покарання, позицію потерпілих, невмотивовано не визнав за можливе застосування ст.ст. 69, 75, 76 КК України можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, так як злочин вчинив після закінчення умовно-дострокового звільнення та призначив занадто суворе покарання. Апелянт вважає, що з урахуванням всіх характеристик особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_7 можливо призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією ч.2 ст.186 КК України.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого і захисника та вважав вирок законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в цілому відповідає зазначеним вимогам.

Колегія суддів вважає, що належним чином оцінивши обставини провадження, суд погодився із кваліфікацією сторони обвинувачення дій ОСОБА_7 і кваліфікував дії останнього за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку в апеляції не оскаржуються.

Належним чином оцінивши обставини провадження, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, та за ч.2 ст185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.
Вид і розмір призначеного судом покарання за кожне кримінальне правопорушення і за сукупністю злочинів обвинуваченому визначено в цілому з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_7 .

Проте, висновок суду про обов`язковість реального відбування покарання обвинуваченим є помилковим, без достатнього врахування низки обставин, які впливають на призначення покарання.

Так при призначенні покарання і вирішенні питання щодо можливості застосування положень ст.75 КК України, встановивши відсутність обставин, які обтяжують покарання, і встановивши дві обставини, які його (покарання) пом`якшують, суд помилково зазначив, що обвинувачений посередньо характеризується, тоді як в матеріалах провадження міститься позитивна характеристика. Суд в достатній мірі не врахував, що ОСОБА_7 частково відшкодував шкоду, завдану його злочинними діями, потерпіла ОСОБА_10 не наполягала на призначенні суворого покарання та відмовилася від цивільного позову, пояснивши, що ОСОБА_7 відшкодував їй матеріальну шкоду у повному обсязі.

В той же час, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що злочин ОСОБА_7 вчинив 25.06.2016 після спливу умовно-дострокового терміну, який закінчився 25.04.2016.

Під час апеляційного розгляду обвинуваченим надано матеріали, які характеризують його особу з позитивного боку, саме характеристику ГО «Допомога Запоріжжя», довідку з Більмацької ЦРБ, розписку потерпілої ОСОБА_9 , про відсутність майнових вимог до обвинуваченого, медичні довідки, довідку з місця роботи.

Перелічені обставини, на переконання колегії суддів, дають підстави дійти висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, тому судова колегія вважає необхідним застосувати щодо обвинуваченого положення ст.75 КК України і звільнити його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням строком на 3 роки із покладенням на нього обов`язків передбачених ч.1 ст.76 КК України, що не суперечить досягненню мети покарання, передбаченої ст.50 КК України.

Вказане, з урахуванням положень ст.408 КПК України, передбачає зміну оскаржуваного рішення в частинні застосування положення ст.ст.75, 76 КК України.

Разом з тим, колегією суддів не встановлено підстав для застосування до обвинуваченого положення ст.69 КК України, оскільки захисник обвинуваченого просить врахувати як підстави для застосування вказаних положень, які вже були враховані при призначенні покарання та судом апеляційної інстанції враховано при звільненні обвинуваченого від відбування покарання.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити, апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2018 року, стосовно ОСОБА_7 , змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим терміном 3 роки.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В решті вирок залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4