Ухвала
Іменем України

02 вересня 2019 року
м. Київ
Справа № 761/8389/18
Провадження № 51-4248ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду

м. Києва від 24 вересня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від

03 червня 2019 року щодо останньої,

встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року ОСОБА_5 визнано винною за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що 11 березня 2017 року приблизно о 08 год 30 хв, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_1 , в ході словесного конфлікту з ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, тримаючи в правій руці ніж, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, умисно нанесла йому не менше одного удару в праву гомілку спереду, чим спричинила потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть останнього.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року без змін.
В касаційній скарзі захисник просить змінити оскаржувані судові рішення в частині кваліфікації та призначеного покарання, а саме визнати винною ОСОБА_5 за ст. 123 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк

2 роки.
В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що умисне тяжке тілесне ушкодження було спричинено ОСОБА_5 не у стані сильного душевного хвилювання, яке раптово виникло внаслідок тяжкої образи, а під впливом агресивних емоцій під час конфлікту на тлі її перебування у стані алкогольного сп`яніння, не вказавши у вироку, який саме конфлікт і в результаті чого він виник. При цьому суд не обґрунтував свої висновки, чому не приймає пояснення обвинуваченої, в яких остання вказувала, що заподіяла тілесне ушкодження у стані сильного душевного хвилювання та не встановив причин конфлікту, тобто не дав оцінку суб`єктивній стороні вчиненого нею злочину.
Також вказує, що відсутність у ОСОБА_5 медичних ознак стану фізіологічного афекту не може бути підставою вважати, що заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому остання вчинила не у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло у неї внаслідок тяжкої образи з боку потерпілого.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як слідує з копій оскаржуваних судових рішень, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого, ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.
Доводи касаційної скарги захисника про перебування засудженої у стані сильного душевного хвилювання перевірялись судами і не знайшли свого підтвердження.
З вироку суду убачається, що згідно з висновком комісійної судово-психіатричної експертизи № 289 від 11 травня 2019 року ОСОБА_5 в період вчинення кримінального правопорушення не перебувала в стані фізіологічного афекту, а також в іншому емоційному стані, який суттєво вплинув на її свідомість та діяльність.
Крім того у судовому засіданні експерт ОСОБА_7 підтвердила, що

ОСОБА_5 під час події злочину, хоча і відчувала сильні негативні емоції, проте в стані фізіологічного афекту не перебувала, оскільки у неї не спостерігалося автоматичних неконтрольованих дій, які можуть свідчити про звуження свідомості, а також наступної стадії астенії. Також експерт пояснила, що в ході проведення експертизи було встановлено, що ОСОБА_5 притаманна конфліктна запальність, що означає агресивність у будь-яких конфліктних ситуаціях, а її негативні емоції випливають зі стану алкогольного сп`яніння, при цьому стан збудження на фоні алкогольного сп`яніння не можна ідентифікувати як стан сильного душевного хвилювання.
Таким чином, дійшовши висновку, що засуджена ОСОБА_5 спричинила потерпілому ОСОБА_6 тяжке тілесне ушкодження не перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій засудженої за ст. 123 КК України, та вірно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 121 КК України.
Даних, які б свідчили, що в справі неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не виявлено.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули безумовну зміну судових рішень, в касаційній скарзі не наведено.
Покарання ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог закону, з урахуванням всіх обставини кримінального правопорушення, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів.
Залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що станом сильного душевного хвилювання, який має кримінально-правове значення, є стан за якого особа значною мірою втрачає здатність усвідомлювати власні діяння або керувати ними, але матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження того, що ОСОБА_5 в момент вчинення інкримінованих їй дій перебувала у стані сильного душевного хвилювання.
Апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи захисника про те, що відсутність у ОСОБА_5 медичних ознак стану фізіологічного афекту не може бути підставою вважати, що заподіяння тяжкого тілесного ушкодження остання вчинила не у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку потерпілого, при цьому вказавши, що висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються на належній правовій оцінці доказів, вина засудженої доведена, дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Усі наведені захисником в апеляції доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірені, на них надані змістовні відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо останньої.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3