П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року
м. Київ

справа № 166/1279/17

провадження № 51-10225 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року стосовно

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 153 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, ОСОБА_7 визнано винуватим і призначено покарання за:
- ч. 1 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 11 вересня 2017 року близько 16.30 біля будинку № 25 на вул. Молодіжній у с. Видраниця Ратнівського району Волинської області, вчинив напад на малолітню ОСОБА_8 , застосувавши насильство, небезпечне для життя потерпілої, та погрожуючи надалі застосуванням такого, при цьому заволодів мобільним телефоном «Nокіа RМ-1110 (215)» з картою пам`яті та сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», спричинивши ОСОБА_8 матеріальних збитків на загальну суму 644,5 грн та легких тілесних ушкоджень.

Після цього ОСОБА_7 затягнув малолітню ОСОБА_8 в лісову посадку та, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, намагався задовольнити свою статеву пристрасть неприродним способом. Однак з причин, що не залежали від його волі, ОСОБА_7 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, так як був помічений матір`ю потерпілої ОСОБА_9 та втік з місця події.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із постановленими стосовно ОСОБА_7 судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати, кримінальне провадження в частині обвинувачення за ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 153 КК України закрити, в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 187 КК України призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги захисник мотивує тим, що:

- судами першої та апеляційної інстанцій не було перевірено дотримання вимог ст. 290 КПК України й безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про визнання речових доказів недопустимими;

- суд першої інстанції неповно дослідив і в судовому рішенні не точно виклав фактичні обставини, чим вийшов за межі висунутого обвинувачення й погіршив становище обвинуваченого;

- висновки суду ґрунтуються на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам вчинення злочину, що призвело до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 ;

- вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 374 КПК України. Крім того, захисник просить, якщо не буде задоволена його касаційна скарга, привести обвинувачення, інкриміноване ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 153 КК України, у відповідність до ст. 153 КК України в редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року, яка, на думку захисника, пом`якшує становище засудженого.

Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, просив залишити без зміни постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Частиною 2 цієї статті визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України неповнота досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання захисник, перегляду в касаційному порядку не підлягає, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 порушує питання про безпідставне засудження ОСОБА_7 за вчинення інкримінованих злочинів.
Проте зазначені доводи захисника Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального процесуального закону.
Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 153 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даними нормами кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Той факт, що засуджений ОСОБА_7 вчинив напад з метою заволодіння майном ОСОБА_8 , поєднаний із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, з погрозою застосування такого насильства, та незакінчений замах на вчинення насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способом із погрозою застосування фізичного насильства до малолітньої потерпілої, підтверджується показаннями самої потерпілої, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , даними, що містяться у протоколах огляду місця події, слідчих експериментів, висновках експерта.
На думку колегії суддів,висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених саме ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 153 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.
Відтак є безпідставними твердження захисника ОСОБА_6 про недопустимість речових доказів внаслідок їх невідкриття стороні захисту.
До того ж, згідно з протоколом про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 03 листопада 2017 року стороною обвинувачення підозрюваному ОСОБА_7 та його захиснику ОСОБА_13 було надано доступ до матеріалів досудового розслідування, в тому числі й до постанови про визнання і зберігання речових доказів від 12 вересня 2017 року.
Судовий розгляд проведено відповідно до вимог ст. 337 КПК України та діям ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. Вживання судом при викладенні фактичних обставин прийменника «щодо», відсутнього в обвинувальному акті, не може бути розцінено як вихід за межі висунутого обвинувачення, оскільки це не впливає на правову кваліфікацію дій засудженого та не змінює змісту встановлених судом обставин.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 153 КК України в редакції закону на час учинення злочину та ухвалення вироку, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, наявність обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, наявність пом`якшуючої покарання обставини добровільне відшкодування потерпілій завданого збитку, а також дані про особу винуватого, зокрема те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, частково визнав свою вину, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину та хвору матір.
Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65-67, 68, 70 КК України.
Крім того, аналогічні доводи сторони захисту були предметом перегляду судом апеляційної інстанції, який ретельно їх перевірив, дотримавшись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, проаналізував їх, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції підтвердив правильність висновків суду першої інстанції, який здійснив ретельне дослідження доказів і надав ґрунтовну оцінку доводам як сторони обвинувачення, так і сторони захисту.
Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій і вважає їх достатньо вмотивованими.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_6 про необхідність приведення обвинувачення стосовно ОСОБА_7 у відповідність до статті 153 КК України в редакції Закону № 2227 VIII від 06 грудня 2017 року, що, на думку сторони захисту, пом`якшує кримінальну відповідальність його підзахисного та поліпшує становище останнього, то вони також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Статтею 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Аналізуючи зміст статей 152 і 153 КК України в новій редакції, Суд дійшов висновку про те, що вона за своєю суттю розширює межі злочинної поведінки в сексуальній сфері, передбачаючи відповідальність не лише у випадках застосування фізичного насильства або погрози його застосування, як було визначено кримінальним законом до внесення змін вказаним вище Законом, але й тоді, коли потерпіла сторона заперечує проти сексуального контакту, що прирівнюється до насильницької форми поведінки.

Тобто, внесені зміни до статей 152 і 153 КК України не свідчать про декриміналізацію жодних дій сексуального характеру, а навпаки, відбулась криміналізація певних дій сексуального характеру.

Отже, зазначені зміни не поліпшують становище винуватої особи, а фактично погіршують, тому в даному випадку підстави для застосування зворотної дії кримінального закону в часі відсутні.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував захисник, Судом не встановлено.

Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2018 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_7 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3