Дата документу 10.06.2019 Справа № 334/3468/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-сс/807/490/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/3468/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції із ДУ «Запорізький слідчий ізолятор, в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2019 року задоволено клопотання слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою.

Продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України, строк тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, тобто до 23 червня 2019 року.

Згідно зі змістом судового рішення, слідчий Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області у кримінальному провадженні №0001101 від 23.03.2019 звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України.

В обґрунтування клопотання вказує, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 будучи раніше засудженим за розбій, судимість за скоєння якого не знята та непогашена в установленому законом порядку, 23 березня 2019 року, приблизно о 00 год. 15 хв., маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, знаходячись біля будинку №3 по провулку Віталія Тіліженко в м. Запоріжжі, звернув увагу на раніше не знайому йому ОСОБА_10 , за якою прослідував до третього під`їзду вказаного будинку. Після чого ОСОБА_8 , діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, чітко усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою реалізації свого злочинного наміру вчинив напад на громадянку ОСОБА_10 , який виразився в тому, що ОСОБА_8 , наніс потерпілій декілька ударів кулаками рук в область обличчя та голову, від якого потерпіла не змогла втримати рівновагу та впала на підлогу, тим самим застосував насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Після чого ОСОБА_8 , скориставшись тим, що воля потерпілої подавлена, та вона після нанесених тілесних ушкоджень не може чинити опір, заволодів фіолетового кольору жіночою сумкою останньої, в якій знаходились речі, а саме серветки, туалетний папір, ліхтарик, гаманець, іноземна монета.

Тим самим ОСОБА_8 , виконав всі дії як були спрямовані на відкрите заволодіння чужим майном, при цьому спричинивши потерплій тяжкі тілесні ушкодження. Таким чином, ОСОБА_8 скоїв розбійний напад на ОСОБА_10 .

Крім того, 23.03.2019 року, близько 00 год. 15 хв., ОСОБА_8 , знаходячись в третьому під`їзді будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , під час вчинення розбійного нападу на останню, наніс потерпілій декілька ударів кулаками рук в область обличчя та голови, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження від яких остання померла на місці вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №1100 від 25.03.2019 встановлено, що смерть потерпілої ОСОБА_10 наступила внаслідок отримання наступних тілесних ушкоджень: закритий перелом кісток основи склепіння черепа, набряк головного мозку, крововиливи під оболонкою та у речовині головного мозку, які у сукупності кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Тобто, досудовим розслідуванням встановлено, що своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України, а саме: умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерплого.

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя прийшов до висновку, що вказані обставини, дані про особу підозрюваного дають підстави вважати, що ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, може вчинити спроби переховуватись від органів досудового розслідування, а в подальшому від суду, з метою ухилення від покарання за вчинений злочин. При цьому, прокурором і слідчим доведено наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Вказані обставини виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою.

В апеляційній скарзі захисник, не погоджуючись із рішенням слідчого судді, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що всупереч ст.178 КПК України, слідчий суддя належним чином не оцінив всі обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу. слідчий суддя помилково зазначив, що обґрунтованість підозри та причетність підозрюваного до вчинення інкримінованих йому злочинів, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами. Стороною обвинувачення суду не надано наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення.

Також, слідчий суддя не взяв до уваги наявність у підозрюваного міцних соціальних зв`язків у місці його постійного проживання та інше. Стороною обвинувачення суду не надано доказів про наявність чи існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Проте, підозрюваний ОСОБА_8 не визнає себе винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Заявив, що він затриманий з метою примушення його зізнатися у злочині, та вважає що істотне порушення процесуального закону перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, після оголошення ухвали про продовження строку тримання під вартою підозрюваний ОСОБА_8 заявив про свою невинуватість, після чого в залі судового засідання здійснив спробу суїциду.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу слідчого судді.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; захисника, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

За змістом ст.199 КПК України, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про продовження строку тримання особи під вартою, має дослідити надані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, та з`ясувати конкретні причини тривалого строку досудового розслідування і тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області перебувають матеріали кримінального провадження №0001101, відомості про яке 23.03.2019 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України.

23.03.2019 року ОСОБА_8 був затриманий в порядку ст.208 КПК України.

24.03.2019 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

25.03.2019 року ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

27.03.2019 року ОСОБА_8 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України.

16.05.2019 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя продовжено строк тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_8 до 23 червня 2019 року.

Під час розгляду клопотання про продовження щодо ОСОБА_8 строку тримання під вартою, слідчий суддя правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «К.Г. проти Німеччини» обґрунтована підозра передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року» термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також рішення від 30 серпня 1990 р. у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fох, Campbell and Hartley v. the United Kingdom), п. 32, Series A, № 182).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Отже, на початковій стадії розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направлені справи до суду.

Як вбачається з ухвали слідчого судді та журналу судового засідання, на основі наданих стороною обвинувачення матеріалів, які обґрунтовують клопотання, слідчий суддя встановив, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, детальний перелік яких міститься в клопотанні слідчого.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочинів, підозра у яких йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Зважаючи на це, слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_8 чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого не встановив.

Твердження апелянта про відсутність у даному кримінальному провадженні обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих кримінальних правопорушень та відсутність доказів його причетності до інкримінованих злочинів, не заслуговують на увагу, оскільки, на переконання колегії суддів, обґрунтованість підозри доведена доданими до клопотання матеріалами, з яких вбачається, що об`єктивний неупереджений спостерігач міг би зробити висновок про можливе вчинення підозрюваним інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Такі дані містяться зокрема у протоколі огляду місця події від 23.03.2019 року, у протоколі допиту свідка ОСОБА_11 .

Наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, у об`ємі як вимагає закон, на момент вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, виходячи із критеріїв «розумної підозри», тобто наявності фактів і іншої інформації, яка могла б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що ОСОБА_8 міг вчинити злочини, слідчий суддя оцінив надані стороною обвинувачення докази на предмет їхньої допустимості, достовірності та належності.

Враховуючи надані стороною обвинувачення докази на підтвердження у даному кримінальному провадженні обґрунтованої підозри, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про її наявність, а доводи сторони захисту про непричетність останнього до вчинення злочинів мають перевірятися органом досудового розслідування у встановленому законом порядку.

Крім того, до завдань суду на даному етапі провадження не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб дослідити ті обставини кримінального провадження, про які органу досудового розслідування відомо на даний час та які дають достатньо обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним клопотанням про застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Перевіряючи доводи клопотання на предмет наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів дійшла наступного.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п.111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії», обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ткачов проти України» від 13.12.2007 року, «Мамедов проти Росії» від 01.07.2016 року, «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року, ризики неналежної процесуальної поведінки підозрюваного з часом зменшуються.

Як зазначено в п.143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

У відповідності до п.80 рішення Європейського Суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Відповідно до клопотання, слідчим були зазначені такі ризики, як можливість ОСОБА_8 переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Для доведення наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, по вказаному кримінальному провадженню, слідчий або прокурор повинен надати певні докази, які б засвідчували факти вказаних ризиків. Однак клопотання слідчого вказаних доказів не містить.

Крім того, колегія суддів вважає, що досудове розслідування відносно підозрюваного ОСОБА_8 здійснюється формально. В матеріалах справи відсутні дані про те, що органом досудового розслідування за час перебування ОСОБА_8 під вартою, були вчинені будь-які слідчі дії, а ті слідчі дії, на які посилається слідчий у клопотання були проведені ще до обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, п.60 рішення у справі «Єлосв проти України»).

З огляду на практику ЄСПЛ та всебічно дослідивши обставини даного кримінального провадження, врахувавши те, що під час знаходження підозрюваного під вартою жодних слідчих дії проведено не було, дані про особу підозрюваного ОСОБА_8 , який хоча раніше і судимий, проте має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину, що, в свою чергу, свідчить про міцність соціальних зв`язків підозрюваного, а також виходячи з відсутності обставин необхідності обмеження права особи на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України, ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини в контексті зазначеного кримінального провадження, колегія суддів вважає необхідним застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід, а саме у виді цілодобового домашнього арешту, який, на переконання колегії суддів, в повній мірі забезпечить належну процесуальну поведінку останнього та передбачить запобігання передбачених ст.177 КПК України ризиків.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2019 року, якою задоволено клопотання слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою та продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.121 КК України, строк тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, тобто до 23 червня 2019 року, скасувати.

Клопотання слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою залишити без задоволення.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово строком на два місяці, але в межах строку досудового розслідування.

Відповідно до вимог ч.5 ст.194 КПК України, зобов`язати ОСОБА_8 :

1) прибувати за вимогою до слідчого, прокурора, суду;

2) не відлучатися з місця проживання, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , цілодобово;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

4) утримуватись від спілкування з потерпілими, свідками по даному провадженню;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

6) носити електронний засіб контролю.

Звільнити ОСОБА_8 з-під варти негайно.

Роз`яснити ОСОБА_8 , що відповідно до вимог ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Копію ухвали направити слідчому СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 та начальнику ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» для виконання.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4