Справа № 152/302/19
В И Р О К
іменем України

12 квітня 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

Справа №152/302/19
Провадження №1-кп/152/53/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, фізичної особи-підприємця, військовозобов`язаного, не судимого, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000047 15.02.2019 року,

з участю:

зі сторони обвинувачення:
першого заступника керівника
Жмеринської місцевої
прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

іншого учасника судового провадження:
представника персоналу органу пробації ОСОБА_5 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 15.02.2019 року приблизно о 05 годині, перебуваючи біля території ПП «Стрілець», що знаходиться в с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області на вул. Миру, 49, побачивши біля воріт підприємства припаркований автомобіль марки «ВАЗ-21144» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , який перебуває в користуванні ОСОБА_6 , підійшов до вказаного автомобіля, відкрив двері, сів у салон автомобіля на переднє пасажирське сидіння та виявив у замку запалювання ключ. Після цього обвинувачений ОСОБА_3 вирішив заволодіти вказаним автомобілем. Скориставшись тим, що поблизу були відсутні як власник автомобіля, так і сторонні особи, не маючи дозволу на керування вказаним транспортним засобом, обвинувачений ОСОБА_3 з пасажирського сидіння пересів на сидіння водія та умисно, таємно, з метою заволодіння транспортним засобом, запустив двигун автомобіля та поїхав у вибраному ним напрямку, розпорядившись автомобілем на власний розсуд.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Згідно з вимогами ст.ст.8 та 2 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.1 ст.289 КК України і викладений в обвинувальному акті від 28.02.2019 року.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що не оспорює обставини, які викладені в обвинувальному акті, розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються ним, вважає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, оскільки повністю визнає себе винуватим у вчиненні злочину, щиро розкаюється у вчиненому, виявляє жаль з приводу вчинення ним злочину, готовий нести кримінальну відповідальність за вчинени й злочин, запевняє суд, що виправив свою поведінку, вибачився перед потерпілою, не вчинятиме злочинів у подальшому, просить його суворо не карати та призначити покарання у виді штрафу у розмірі, передбаченому ч.1 ст.289 КК України, який він готовий сплатити, так як готовий нести кримінальну відповідальність.

Також, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 14.02.2019 року він повертався із м. Вінниці додому в с. Деребчин. Доїхавши до с. Краснівка Тиврівського району, він вийшов і попрямував додому в с. Деребчин, але так як був вечір, то він заблукав і блукав до ранку. Приблизно о 05 годині 15.02.2019 року він прийшов в с. Стрільники, де біля воріт сільськогосподарського підприємства ПП «Стрілець» виявив автомобіль, двері якого були відчиненими. Відкривши двері автомобіля, він сів на сидіння та хотів погрітися, де виявив, що у замку запалювання наявний ключ. Після цього він завів автомобіль та поїхав у с. Деребчин. Недоїхавши 800 м. до свого будинку, він зупинився, заглушив автомобіль та залишив його на вулиці, а сам пішов додому. 16.02.2019 року йому зателефонував дільничний інспектор, який запитав, чи не він незаконно заволодів транспортним засобом у с. Стрільники. Він зізнався інспектору поліції, що незаконно заволодів автомобілем і де його залишив.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовий розгляд не прибула, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином.

При цьому, потерпіла ОСОБА_6 подала до суду заяву про розгляд кримінального провадження у її відсутності через неможливість прибути в судове засідання, цивільний позов не заявляла, претензій до обвинуваченого не має, при призначенні покарання обвинуваченому покладається на вирішення суду (а.с.22).

Учасники судового провадження: прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 вважають за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілої ОСОБА_6 , зсилаючись на те, що можливо за її відсутності з`ясувати всі обставини кримінального провадження.

Виходячи з вимог ст.325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду…

Заслухавши думку учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , враховуючи подану потерпілою ОСОБА_6 заяву, а також враховуючи, що потерпіла в заяві до суду повідомила про те, що нею не оспорюються обставини, які викладені в обвинувальному акті щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , суд вважає можливим за її відсутності з`ясувати всі обставини кримінального провадження та проведення судового розгляду без потерпілої.

Перший заступник керівника Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.1 ст.289 КК України, і викладений в обвинувальному акті від 28.02.2019 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_6 , викладену в заяві до суду, обвинуваченого ОСОБА_3 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які викладені в обвинувальному акті і ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.

Також, у суду немає сумнівів щодо добровільності та істинності позиції потерпілої ОСОБА_6 , що висловлена в заяві до суду.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину та вважає доведеним, що останній вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.289 КК України, а саме: 15.02.2019 року приблизно о 05 годині, перебуваючи біля території ПП «Стрілець», що знаходиться в с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області на вул. Миру, 49, побачивши біля воріт підприємства припаркований автомобіль марки «ВАЗ-21144» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , який перебуває в користуванні ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_3 підійшов до вказаного автомобіля, відкрив двері, сів у салон автомобіля на переднє пасажирське сидіння та виявив у замку запалювання ключ. Після цього обвинувачений ОСОБА_3 вирішив заволодіти вказаним автомобілем. Скориставшись тим, що поблизу були відсутні як власник автомобіля, так і сторонні особи, не маючи дозволу на керування вказаним транспортним засобом, обвинувачений ОСОБА_3 з пасажирського сидіння пересів на сидіння водія та умисно, таємно, з метою заволодіння транспортним засобом, запустив двигун автомобіля та поїхав у вибраному ним напрямку, розпорядившись автомобілем на власний розсуд.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах ст.289 КК України, зокрема, примітки №1 до статті, та роз`ясненнях, що містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з яких вбачається що незаконне заволодіння транспортним засобом (ст.289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовжування руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Важливим у даному випадку, на переконання суду, є також визначення моменту, з якого злочин є закінченим. Цей злочин, як вбачається із роз`яснень, що містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, з моменту встановлення контролю над ним.

Також, важливим на думку суду, є визначення у даному випадку поняття транспортного засобу.

Так, відповідно до примітки до ст.286 КК України, під транспортними засобами в цій статті та статтях 287, 289 і 290 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.

Суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 вірно кваліфіковано за ч.1 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, оскільки дії обвинуваченого були умисними і спрямованими на протиправне вилучення у законного володільця транспортного засобу всупереч волі останнього з місця, де він знаходився, шляхом запуску двигуна і керування транспортним засобом у вибраному ним напрямку.

Отже, обвинувачений ОСОБА_3 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.1 ст.289 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому суд приймає до відома досудову доповідь щодо нього, оскільки, відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ч.1 ст.289 КК України, є злочином середньої тяжкості.

ОСОБА_3 щиро покаявся у скоєному. Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж всього досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 28.02.2019 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.

Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога Шаргородської ЦРЛ не перебуває (а.с.49).

За місцем проживання в с. Деребчин Шаргородського району, ОСОБА_3 характеризується позитивно, як особа, щодо якої Деребчинська сільська рада не володіє компрометуючими матеріалами, щодо якої не надходило скарг (а.с.47).

З досудової доповіді, що складена представником персоналу органу пробації Шаргородського районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 08.04.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, але має погашену судимість. ОСОБА_3 має вищу освіту, є фізичною особою-підприємцем, за місцем проживання характеризується позитивно. ОСОБА_3 має плани на майбутнє, бажає одружитися та дотримуватися правослухняної поведінки (а.с.35-37).

Також, з розділу 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення середній, ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб визначений як середній (а.с.35-37).

З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе в умовах, що не пов`язані із ізоляцією його від суспільства та обмеженням волі (а.с.35-37).

Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про пробацію», під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого або засудженого, яку готує персонал органу пробації або адміністрація установи виконання покарань.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
Абзацом 17 ч.1 ст.368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

У зв`язку із наведеним суд приймає до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_3 та погоджується із висновком про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства в умовах призначення покарання у виді штрафу, тобто у виді покарання, є належить відбувати реально, в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.289 КК України.

При цьому, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 є працездатним, а також враховує його майновий стан, тобто що він є платоспроможним, оскільки зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців як фізична особа-підприємець, здійснює підприємницьку діяльність (а.с.54-55).

Також, суд при призначенні покарання у виді штрафу враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 позитивно виявив себе після вчинення злочину, зокрема, щиро розкаявся у скоєному, вибачився перед потерпілою, у зв`язку із чим вважає можливим призначити покарання у виді штрафу в мінімальному його розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.289 КК України.

Суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі без його реального відбування з випробуванням та іспитовим строком, про що просив прокурор у судових дебатах, оскільки вважає не можливим виправлення ОСОБА_3 без відбування покарання.

Таким чином, з урахуванням обставини, що пом`якшує покарання, та з врахуванням відсутності обтяжуючих покарання обставин і особи ОСОБА_3 , його ставлення до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, з врахуванням думки потерпілої ОСОБА_6 , яка при призначенні покарання обвинуваченому покладається на вирішення суду, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 можливе в умовах призначення покарання у виді штрафу.
При цьому, суд призначаючи ОСОБА_3 зазначене вище покарання виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Підставами для судового розсуду (судової дискреції) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Зазначений висновок суду узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.

Автомобіль марки «ВАЗ-21144», з державним номером НОМЕР_1 , що визнаний речовим доказом, приєднаний до матеріалів кримінального провадження і знаходиться на зберіганні в потерпілої ОСОБА_6 до вирішення кримінальної справи (а.с.44-45), слід, відповідно до вимог ст.100 КПК України, повернути володільцю потерпілій ОСОБА_6 .

Цивільний позов у даній кримінальній справі не заявлявся.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.289 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України і засудити його за цією статтею до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.

Речовий доказ: автомобіль марки «ВАЗ-21144», з державним номером НОМЕР_1 повернути потерпілій ОСОБА_6 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1