ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/1196/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/78/19 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.122 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2019 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України і призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

Згідно з вироком 06 серпня 2018 року біля 03.40 год. ОСОБА_7 перебував на території ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться в АДРЕСА_2 , де між ним та ОСОБА_9 виникла словесна суперечка, яка переросла у конфлікт, під час якого ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи і передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс один удар кулаком правої руки в нижню щелепу ОСОБА_9 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді подвійного перелому нижньої щелепи (в центральній частині і проекції шийки лівого суглобового відростка), які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити оскаржуваний вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі винного внаслідок суворості. Свої вимоги мотивує тим, що суд не врахував належним чином відомості про нього та не вірно вказав про відсутність пом`якшуючих обставин. Зазначає, що активно сприяв слідству, повністю визнав свою вину згідно пред`явленого обвинувачення, у вчиненому щиро розкаявся, добровільно відшкодував потерпілому витрати на лікування. Також, двічі надсилав грошові перекази для відшкодування решти завданої шкоди, однак потерпілий їх не прийняв. Стверджує, що бажає стати на шлях виправлення і просить звільнити його від відбування покарання зі встановленням іспитового строку на один рік.

В запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого потерпілий ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи тим, що обвинувачений вину визнав формально, відшкодував йому завдану шкоду лише частково, грошових переказів він не отримував, раніше обвинувачений вчинив аналогічний злочин відносно неповнолітнього.

Прокурор, який брав участь в судовому розгляді у першій інстанції та подав апеляційну скаргу, до початку апеляційного розгляду відмовився від неї.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

пояснення обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу і ще раз просив вибачення у потерпілого,

доводи захисника, який вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання,

думку потерпілого, який вважає призначене покарання справедливим і просив вирок залишити без змін,

міркування прокурора, який підтримав відкликання апеляційної скарги сторони обвинувачення та вважає оскаржений вирок законним і обґрунтованим,

перевіривши матеріали кримінального провадження та частково дослідивши його обставини, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.122 КК України ґрунтується на наведених у вироку доказах та в апеляційній скарзі не оспорюються.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду оскарженим вироком ОСОБА_7 призначено покарання у виді обмеження волі на два роки, тобто в межах санкції ч.1 ст.122 КК України, за якою його засуджено.

Згідно вироку, призначення такого покарання суд першої інстанції мотивував даними про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, по місцю проживання і роботи характеризується позитивно, частково відшкодував завдану шкоду.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно врахував наведені обставини і думку потерпілого та з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України призначив покарання, яке за своїм видом і розміром відповідає ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення

В той же час, викладені у вироку висновки про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання жодним чином не обґрунтовані.

Так, згідно вироку суд першої інстанції, мотивуючи неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, лише узагальнено вказав, що не вбачає підстав для застосування ст.75 КК України, оскільки всі встановлені обставини не дають підстав для такого висновку.

Отже, вирок в цій частині не відповідає вимогам ст.370, 374 КПК України щодо вмотивованості судового рішення, оскільки не містить належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Аналізуючи наведені в апеляційній скарзі обставини, колегія суддів приходить до переконання, що доводи сторони захисту про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування цього покарання, заслуговують на увагу і відповідають вимогам кримінального закону.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається зі змісту оскарженого вироку та матеріалів провадження, ОСОБА_7 раніше судимий не був, молодого віку, має постійне місце проживання і працює, де характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, в суді першої інстанції визнав вину і розкаявся у вчиненому, після вчинення злочину і до пред`явлення підозри добровільно відшкодував потерпілому значну частину витрат на лікування та під час судового розгляду вживав заходів для відшкодування завданої шкоди у більшому розмірі.

Так, зі змісту апеляційної скарги і доводів захисника в ході апеляційного розгляду, які підтверджуються доданими до апеляційної скарги квитанціями ТД ПАТ Укрпошта від 22 жовтня 2018 року на суму 10150 грн. та від 05 лютого 2019 року на суму 15223 грн. (а.п.88), вбачається, що під час судового розгляду та після винесення вироку обвинувачений в добровільному порядку надсилав потерпілому грошові перекази в якості відшкодування завданої злочином шкоди.

Згідно вироку, суд першої інстанції встановив, що значну частину завданої потерпілому шкоди обвинувачений відшкодував до початку судового розгляду. Так, зі змісту обвинувального акту від 28 вересня 2018 року відносно ОСОБА_7 вбачається, що цим кримінальним правопорушенням завдано майнову шкоду в сумі 18465 грн., з яких відшкодовано 16986 грн. Згідно наведених у вироку показань потерпілого ця сума складає 17 тис.грн. Наведені у вироку обставини потерпілим не оскаржуються і цивільний позов ним не заявлено.

Наведене повністю спростовує твердження потерпілого, що обвинувачений не намагався відшкодувати завдану шкоду.

Викладені в письмових запереченнях на апеляційну скаргу та висловлені в ході апеляційного розгляду доводи потерпілого, що обвинувачений систематично вчиняє правопорушення спростовуються матеріалами провадження.

Так, з наявних у матеріалах кримінального провадження та доданих до апеляційної скарги характеристик обвинуваченого, виданих виконавчим комітетом Борщівської міської ради 31 серпня 2018 року, Товариством з обмеженою відповідальністю Агрополіс, Борщівським агротехнічним коледжем 22 жовтня 2018 року, настоятелем Храму УГКЦ м.Борщів 30 січня 2019 року, комунальним закладом Борщівська дитячо-юнацька школа 06 лютого 2019 року, ОСОБА_7 не притягувався до адміністративної відповідальності адміністративною комісією міської ради, скарг та заяв на його дії до міської ради не надходили; з 02 квітня 2018 року Підгайний працює в ТОВ Агрополіс старшим охоронником і зарекомендував себе позитивно, спокійний, врівноважений працівник, скарг на нього від інших працівників не надходило; бере участь в діяльності релігійної громади УГКЦ м.Борщів; за час навчання у спортивній школі та в агротехнічному коледжі з вересня 2014 року по червень 2018 року був дисциплінований, спокійний, справедливий, брав участь в обласних і всеукраїнських змаганнях, де займав призові місця (а.п.35,36, 75,76,78-86,87).

Враховуючи наведені відомості про особу винного та встановлені в ході судового і апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з викладеними в апеляційній скарзі доводами, що обвинувачений усвідомив суспільну небезпеку своїх протиправних дій, засуджує свою попередню поведінку, намагається виправити негативні наслідки вчиненого, а тому приходить до висновку що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ст.75 КК України, що передбачає можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

За змістом ст.413 КПК України незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, тягне за собою скасування або зміну вироку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання, а тому є законні підстави для зміни вироку і звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням, однак зі встановленням більш тривалого іспитового строку, ніж він просить в апеляційній скарзі, та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

З урахуванням наведеного та керуючись ст.ст. 405-419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИла:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 15 січня 2019 року відносно ОСОБА_7 змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1,2 частини першої ст.76 КК України.

В решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи