УХВАЛА
менем України
14.03.2019 року м. Львів
В С Т А Н О В И В :
16.11.2018 слідча винесла постанову про відмову в задоволенні клопотання. Підстави такого рішення викладені в постанові. Згідно постанови, слідча покликаючись на наказ № 10 від 09.09.2015 року «Про відрахування ОСОБА_3 і ОСОБА_5 з Центру, у зв`язку із порушенням умов Договору.
У подальшому слідчий вдалася до аналізу цивільно-правових відносин між сторонами, в чому і полягала її бездіяльність, як слідчого, оскільки нею не було проаналізовано та не враховано, що наявність підстав, для перебування ОСОБА_3 з дитиною в Центрі, не відпала, що й було підтверджено Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 липня 2015 року в адміністративній справі №465/7727/14 а за позовом ОСОБА_3 до Центру.
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що слідча розглядаючи клопотання скаржника про огляд кімнати, з якої її з малолітньою дитиною насильно виселили, клопотання по суті не розглянула та викладені у клопотанні обставини, що є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, за яким було зареєстроване кримінальне провадження самоуправство ( ст. 356 КК України), не перевірила.
З оскаржуваною постановою ОСОБА_3 не згідна і вважає її незаконною та такою, що не відповідає принципам кримінального розслідування.
Просить скасувати спірну постанову, зобов"язати слідчу провести слідчу дію - огляд кімнати № 6 ЦСПД у Львівській області та прийняти ухвалу про проведення огляду.
В судовому засіданні скаржник, викладені у скарзі доводи підтвердила та просила скасувати постанову слідчого зобов`язавши провести слідчі дії на перевірку обставин, що по відношенню до неї та малолітньої дитини є самоуправством.
Слідчий відмовляючи у задоволенні клопотання не тільки не виконала вимог, передбачених ст..ст. 91 - 94 КПК України, але й сприяє порушенню конституційних прав скаржника та її дитини, і зокрема прав, передбачених ст.. 47 Конституції України, згідно з якою, громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до Закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Отже, ключовою підставою, що надавала б керівництву ЦСПД право на вчинення дій по примусовому виселенню, у даному випадку є рішення суду.
Скаржник зазначала, що її виселення відбулося самоуправно, тобто без рішення суду, саме за вказаними ознаками зареєстровано кримінальне провадження, проте слідчий проігнорувала наявний факт порушення конституційних прав скаржника та її дитини.
Згідно із преамбулою Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року) держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них. Відповідно до національних умов і вмежах своїх можливостей, держави учасниці вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього праваа і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.
Виходячи із змісту оскаржуваної постанови слідчого, є очевидним, що факт примусового виселення скаржника з дитиною відбувся, і слідчою це стверджується у мотивувальній частині постанови. Разом з тим, в супереч вказаним вище нормам кримінально процесуального законодавства, Конституції України та міжнародного права, слідчий не проводила слідчі дії, спрямовані на перевірку фактів викладених у заяві скаржника, а відмовляючи у клопотання скаржнику, застосувала непритаманний, у даному випадку для слідчого, підхід в ході досудового розслідування, вдавшись до аналізу та виправдання незаконного, самоуправства адміністрації Центру щодо виселення скаржника та малолітньої дитини.
В судове засідання слідча не прибула, матеріалів кримінального провадження слідчому судді не надала, хоч її явка та надання матеріалів визнавалися обов`язковими.
В судове засідання викликався і прокурор, який здійснює процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні. Прибувши в одне із чергових засідань, прокурор ОСОБА_6 процесуальних документів, що підтверджують його процесуальне становище у конкретному кримінальному провадженні слідчому судді не надав, заявив клопотання про перенесення розгляду скарги та витребувати у слідчого матеріали кримінального провадження.
У подальшому, прокурор в судові засідання не прибував, причини неявки суд не повідомляв, чим відкрито ігнорував виклики до суду.
Керівництвом Франківського ВП ГУ НП у Львівській області та Львівської місцевої прокуратури № 3 звернення слідчого судді про забезпечення слідчого та прокурора в судове засідання з наданням матеріалів кримінального провадження, теж проігнорували.
Дана обставина, стала перешкодою для слідчого судді щодо здійснення ним повноважень у кримінальному судочинстві і зокрема щодо своєчасного, повного і всебічного розгляду скарги.
З огляду на викладене, та враховуючи аналогічну практику окремих працівників Франківського ВП ГУ НП у Львівській області та Львівської місцевої прокуратури № 3, і в першу чергу їх керівників, вважаю, що у такий спосіб здійснюється пряме втручання у здійснення судочинства слідчим суддею, шляхом саботажу законних вимог судді.
Разом з тим, враховуючи положення ч. 3 ст. 306 КПК України та зважаючи, що слідчим суддею вжито достатньо відповідних заходів щодо забезпечення можливості слідчому та прокурору надати свої пояснення за змістом скарги, що неявка останніх визнана судом неповагою до суду та способом перешкоджання у здійсненні правосуддя, вважаю за можливе завершити розгляд скарги у відсутності прокурора та слідчого, дії яких оскаржують ся.
Заслухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали скарги та витребувані із архіву Франківського районного суду м. Львова матеріали адміністративної справи № 465/7727/14 а, приходжу до висновку, що скарга є вмотивована та підлягає частковому задоволенню.
У той же час, не може бути задоволено клопотання скарги, щодо прийняття ухвали слідчим суддею про проведення огляду кімнати № 6 ЦСПД у Львівській області в інший спосіб ніж шляхом зобов`язання слідчого вчинити певну слідчу дію.
Відповідно до ст. 113 - 114 КПК України та з метою забезпечення ОСОБА_3 прав, передбачених ст.. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», для проведення вказаної судом слідчої дії слід встановити строк, який не може перевищувати 10 ( десяти ) днів з часу отримання слідчим, (начальником Франківського ВП ГУ НП у Львівській області) копії даної постанови.
На підставі викладеного, керуючись п. 13 ст. 3, ст.ст. 113 -114, 303 307, 369 372 КПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
Скаргу задовольнити частково.
Постанову старшого слідчого СВ Франківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 16.11.2018 року, скасувати.
Копію ухвали скерувати начальнику Франківського ВП ГУ НП у Львівській області та керівнику Львівської місцевої прокуратури № 3 для організації та контролю виконання.
Контроль виконання даної ухвали покласти на прокурора який здійснює процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні.
Встановити строк на проведення вказаної слідчої дії який не може перевищувати 10 (десяти ) днів з часу отримання слідчим копії даної ухвали.
Про виконання ухвали повідомити суд у встановлені законом строки.
В решті вимог скарги, відмовити за безпідставністю.
Визнати факт перешкоджання слідчому судді у здійсненні правосуддя в ході розгляду вказаної скарги збоку очільників Франківського ВП ГУ НП у Львівській області та Львівської місцевої прокуратури № 3 , яке полягає в ігноруванні вимог слідчого судді у наданні матеріалів кримінального провадження для повного, всебічного і об`єктивного розгляду скарги та ігноруванні виклику слідчим суддею в судове засідання прокурора і слідчого. Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення та окремому оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_7