справа № 495/8056/18
номер провадження 1-кп/495/439/2018
УХВАЛА
Іменем України
про повернення обвинувального акту

26 листопада 2018 рокум.Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_4 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002399, внесеному 20 липня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

встановив:
На розгляд Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а також цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином.

Потерпілий в підготовче судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву, в якій просив підготовче судове засідання провести у його відсутність. З урахуванням думки учасників судового розгляду, які вважали за можливе проведення підготовчого судового засідання за відсутності потерпілого, суд дійшов висновку про проведення підготовчого судового засідання без його участі.

Під час підготовчого судового засідання прокурор, захисник-адвокат, обвинувачені вважали за необхідне призначити обвинувальний акт до судового розгляду, доручити відповідному органу з питань пробації скласти та надати суду досудову доповідь відносно обвинуваченого, розглянути цивільний позов ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином, який надійшов до суду, за правилами, встановленими КПК України.

Представник потерпілого-адвокат в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання, проти якого заперечували прокурор, захисник-адвокат, обвинувачені, про повернення обвинувального акту прокурору посилаючись на те, що обвинувальний акт не відповідає ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, формулюванні обвинувачення містяться відомості про те, що: обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вчинили злочин за попередньою змовою з ОСОБА_9 , який не є обвинуваченим у наявному кримінальному провадженні; вартість викраденого майна, яка не відповідає його реальній вартості; грошові кошти у вигляді іноземної валюти зазначені без визначення грошового еквівалента в гривнях, внаслідок чого формулювання обвинувачення не конкретизоване.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, цивільний позов, дійшов до наступного висновку.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити зокрема такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В силу п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинувачених склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підозрюються в тому, що вони за попередньою змовою з ОСОБА_9 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, знаходячись біля воріт шиномонтажу по вул.Центральній в с.Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області, підійшли до ОСОБА_8 , та почали спілкуватися з ОСОБА_8 , та в ході спілкування ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , почали наносити удари ОСОБА_8 , після чого реалізовуючи свій злочинний намір ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , відкрито заволоділи майном що належить ОСОБА_8 , а саме: годинником чоловічим марки «Хаблот Женева», з силіконовим ремінцем, чорного кольору, циферблат на верхній частині металевий із золотистого металу, всередині чорного кольору, вартістю 100000,00 грн.; годинником чоловічим марки «Оріент», з металевим ремінцем золотавого кольору, всередині циферблат білого кольору, вартістю 3500,00 грн.; грошовими коштами в сумі 280,00 доларів США номіналом 2 купюри по 100 доларів, 1 купюра номіналом 50 доларів, 2 купюри номіналом 5 доларів, 1 купюра номіналом 20 доларів; 1 купюрою номіналом 2 долара 1978 року випуску; 100 молдавськими леями однією купюрою; монетою колекційною номіналом 10 царських рублів 1899 року випуску, золотих, вагою 8,6 грам вартістю 30000,00 грн.; флаконом парфумів розливних «Гуччі», об`ємом 30 мл, вартістю 300,00 грн.; балончиком газовим «Перець-4», вартістю 98,00 грн.; навушниками чорного кольору, вартістю 250,00 грн.; «ЮСБ»-зарядкою від телефону «Флай», вартістю 100,00 грн.; гральними картами пластиковими вартістю 260,00 грн; упаковкою пігулок «Єргос», у кількості 4 шт. по 50 мл, вартістю 90,00 грн.; барсеткою чоловічою, із тканини, з наплічним ремінцем чорного кольору, вартістю 400,00 грн.; всього загальною вартістю 142668 грн. 03 коп. Після чого з місця події зникли та розпорядилися викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальні збитки на загальну суму 142668 грн. 03 коп.

Такі дії ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою груповою осіб.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

З аналізу обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, вбачається відсутність викладення всіх обставин кримінального правопорушення, суперечність обставин вчинення злочину його остаточній кваліфікації.

Диспозицією ч. 2 ст. 186 КК України передбачено кримінальну відповідальність за відкрите викрадення чужого майна поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Відкритим визнається викрадення, що здійснюється у присутності іншої особи, яка розуміє протиправний характер дій винних, а вони, у свою чергу, усвідомлюють цю обставину.

З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: 1) відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); 2) відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.
Насильницький грабіж утворює кваліфікований склад злочину (ч. 2 ст. 186) і може бути двох видів: 1) грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого; 2) грабіж, поєднаний з погрозою застосування такого насильства. Під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, слід розуміти заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не призвело до короткочасного розладу здоров`я або короткочасної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (нанесення ударів, побоїв, обмеження чи незаконне позбавлення волі за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння).

Іншими, крім застосування насильства, кваліфікуючими та особливо кваліфікуючими грабіж ознаками є вчинення його: за попередньою змовою групою осіб; у великих та особливо великих розмірах.

Вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Як випливає із ч. 2 ст. 28, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль.

Суд звертає увагу, що формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті КК України, можна встановити в діях обвинувачених склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Судом встановлено, що описання фактичних обставин відкритого викрадення чужого майна містить суперечності, а саме не вказано спосіб та інші обставини, за яких обвинувачені відкрито заволоділи чужим майном. Обвинувачення, яке прокурор вважає встановленим, не містить відомостей щодо мотивів та мети вчинення зазначеного злочину, що не відповідає вимогам ст. 91 КПК України.

У формулюванні обвинувачення обвинувального акту не зазначено: на що був спрямований умисел обвинувачених (відкрите заволодіння чужим майном); вид умислу (прямий), мотив злочину (корисливий); у якій формі вчинений злочин (чи поєднаний грабіж з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, оскільки застосування в процесі відкритого викрадення насильства істотним чином змінює правову сутність грабежу і за таких обставин обов`язковим додатковим об`єктом злочину виступає особа потерпілого, до якої було застосовано насильство (її психічна і фізична недоторканність), однак тільки зазначено, що обвинувачені наносили удари потерпілому); механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому взагалі не прописаний.

Також, встановлено, що обвинувачення є ідентичним, однаковим за змістом для обох обвинувачених, оскільки не зазначено коли і за яких обставин обвинувачені вступили між собою в злочинну змову і про вчинення яких конкретно діянь вони домовились, з огляду на те, що злочин вчинено за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, встановлено, що обвинувальний акт містить посилання на прізвище особи ( ОСОБА_9 ), який за версією органу досудового розслідування, був співучасником вчиненого злочину та за попередньою змовою з якою діяли обвинувачені у даному кримінальному провадженні, однак в обвинувальному акті відсутні відомості щодо існування обвинувального вироку щодо вказаної особи, а за повідомленням прокурора в підготовчому судовому засіданні, що матеріали відносно вказаної особи виділені в окреме провадження є не допустимим виходячи з наступного.

З урахуванням вимог КПК України та практики Європейського суду, зміст обвинувального акту відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 недвозначно вказує на співучасть іншої, конкретизованої в обвинувальному акті особи, у вчиненні злочину, який ставиться у вину ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та є фактичною констатацією цього факту і, всупереч принципу презумпції невинуватості, безпідставно стверджує про причетність вказаної особи до вчинення зазначеного злочину.

Суд наголошує, що встановлені органом досудового розслідування щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 фактичні обставини справи, не можуть вважатися встановленими щодо іншої особи, прізвище якої зазначене в обвинувальному акті і потребують окремого дослідження при розслідуванні справи відносно цієї особи.

На думку суду, зазначення в обвинувальному акті обставин кримінального правопорушення, скоєного іншою, крім обвинувачених, особою, яка фактично на даний час не притягується до кримінальної відповідальності в даному провадженні, не лише входить у колізію з нормами кримінального процесуального законодавства щодо вільної оцінки доказів, а й суперечить передбаченим ст. ст. 2, 7 КПК України завданням кримінального провадження та загальним засадам кримінального провадження, зокрема забезпеченню до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, а тому є незаконним.

З огляду на конституційно-правову та кримінальну засаду презумпції невинуватості є юридичний факт вчинення злочину, а тому беручи до уваги положення ст. 17 КПК України, у яких реалізується положення ст. 129 Конституції України, особа не може вважатися такою, що вчинила кримінальне правопорушення при відсутності обвинувального вироку щодо неї, який набрав законної сили.

Системний аналіз зазначених норм Основного Закону України та КПК України, а також правова позиція Верховного Суду України в Постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року у справі N 5-347кс15, вказують на те, що навіть незважаючи на непрюдиційність обвинувального акту, питання вини іншого співучасника має бути доведено в іншому кримінальному проваджені.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини (справи «Мінеллі проти Швейцарії» пункт 37; «Нераттіні проти Греції» пункт 23; «Діду проти Румунії» пункт 41), суд прийшов до висновку про те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в цій частині суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства, оскільки порушує права, свободи та інтереси іншої особи, прізвище якої розкрито в обвинувальному акті.

Судом також встановлено, що в обвинувальному акті не зазначено конкретний розмір завданої вказаним вище кримінальним правопорушенням потерпілому шкоди, оскільки: у формулюванні обвинувачення містяться відомості про заволодіння майном потерпілого, в тому числі у вигляді іноземної валюти, без визначення її вартості в еквіваленті до національної валюти станом на день вчинення злочину; вартість викраденого майна зазначено 142668,03 грн., однак, як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акту, в порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, не зазначено про проведення відповідної судової експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, а обвинувальний акт, як це передбачено ст. 291 КПК України, має містити розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що відповідно до примітки ст. 185 КК України може впливати на кваліфікацію злочину.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що в обвинувальному акті не описана об`єктивна, а також суб`єктивна сторона злочину, що свідчить про неконкретне обвинувачення, чим порушено право обвинувачених на захист.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008р. зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950р. (ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97р.) вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу (бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього). Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що всупереч вимогам ст. 291 КПК України обвинувальний акт не містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Відсутність визначення конкретних обставин вчинення злочину, тобто відсутність обов`язкових елементів складу інкримінованого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 злочину, обумовлює неможливість ефективного захисту від обвинувачення та перешкоджають суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

У всякому разі, не вдаючись до аналізу доказовості фактичних обставин події, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 висунуте неконкретне обвинувачення, чим порушено їх право на захист.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно роз`яснень, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990р. № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003р. № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину, тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставини, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання. Вказані вимоги не можуть бути виконані судом, виходячи з наданого до суду обвинувального акту.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, що відповідно до вимог ст. 314 КПК України є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

У зв`язку з тим, що виявлені недоліки обвинувального акту відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , суд прийшов до висновку, що цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином підлягає поверненню, так як судом не вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду обвинувального акту.

Керуючись ст. ст. 314, 369-372, 376 КПК України, суд, -
ухвалив:
Клопотання представника потерпілого - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повернути прокурору, який затвердив обвинувальний акт, для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку з дня набрання законної сили ухвалою суду про повернення обвинувального акту та отримання обвинувального акту для усунення його недоліків.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином, - повернути.

Копію наявної ухвали суду негайно направити прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом Одеської області.

Суддя
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду ОСОБА_1 .