Справа № 1-23/06 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/721/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:
під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 14 грудня 2018 року про зміну примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7
з участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
представника медичної установи ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою змінено примусові заходи медичного характеру у вигляді надання стаціонарної психіатричної допомоги у примусовому порядку із звичайним наглядом на амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку за місцем проживання хворому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , який скоїв суспільно небезпечне діяння, передбачене п.1 ч.2 ст.115 КК України.
На цю ухвалу прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 14 грудня 2018 року про зміну ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , примусових заходів медичного характеру із госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку; постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви виконуючого обов`язки заступника головного лікаря з експертизи Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на предмет зміни застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити, та продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Покликається на те, що судом першої інстанції при розгляді заяви КЗ ЛОР «ЛОКПЛ» не враховано характеру та тяжкості захворювання особи, тяжкості вчиненого нею діяння, обставин, при яких таке діяння було вчинено, та ступеня небезпечності хворого для себе або інших осіб, оскільки ОСОБА_7 вчинив особливо тяжке суспільно небезпечне діяння, а саме, вбивство двох осіб і надалі страждає хронічним психічним захворюванням, чим може становити загрозу як для оточуючих, так і для себе.
Хвороба ОСОБА_7 носить хронічний характер, не є тимчасовим розладом психічної діяльності. При цьому стан ремісії це лише тимчасове ослаблення проявів хвороби чи тимчасове зникнення її ознак (симптомів), що не свідчить про їх повне зникнення чи видужання особи.
Звертає увагу, на те, що стан ремісії хвороби завжди носить тимчасовий характер, а тому залежно від ступеня зменшення суб`єктивних і об`єктивних ознак хвороби розрізняють повні і неповні ремісії. Повні ремісії в одних випадках тривають місяцями, в інших - нестійкі і швидко змінюються новим загостренням (рецидивом) хвороби. У будь-якому випадку стан ремісії є тимчасовим станом і не є синонімом видужання особи.
В заяві КЗ ЛОР «ЛОКПЛ» та у висновку комісії лікарів-психіатрів №76 щодо ОСОБА_7 йдеться про усвідомлення останнього необхідності продовження лікування, готовності приймати таке після виписки, однак в судовому засіданні ОСОБА_7 зазначив, що він вилікувався.
Зазначене ставить під сумнів те, що ОСОБА_7 усвідомлює наявність в нього психічного захворювання, яке потребує обов`язкового лікування, а також те, що останній добросовісно прийматиме підтримуюче лікування, яке є необхідним для уникнення ймовірного стану загострення психічного захворювання.
Більше того, в ході судового розгляду не встановлено факт вилікування чи поліпшення стану здоров`я ОСОБА_7 настільки, що зміна примусового заходу медичного характеру може запобігти вчиненню ним нових суспільно небезпечних діянь та забезпечити подальше лікування.
Судом першої інстанції не враховано те, що одна із складових мети застосування примусових заходів медичного характеру, а саме - обов`язкове лікування особи, у цьому випадку, може бути не досягнута. Так, ОСОБА_7 є дієздатною особою, в судовому порядку останньому не призначався опікун чи піклувальник, на якого покладався би обов`язок забезпечувати дотримання ОСОБА_7 постійного прийому ліків відповідно до призначення.
Відтак, зі встановлених обставин не вбачається, що внаслідок здійсненого лікування у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом стан здоров`я ОСОБА_7 настільки змінився, що останній не становитиме суспільної небезпеки для себе і оточуючих, а зміна заходів медичного характеру зможе запобігти вчинення ним нових суспільно-небезпечних діянь, враховуючи хронічний характер та тяжкість його захворювання, а також можливості та ефективності подальшого лікування останнього в умовах заперечення необхідності такого лікування самим ОСОБА_7 ..
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу з мотивів у ній наведених, захисник та представник медичного закладу таку заперечили.
Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали провадження, встановила наступне.
Згідно оскаржуваної ухвали, виконуючий обов`язки заступника головного лікаря з експертизи Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_11 звернувся в суд із письмовою заявою про зміну застосування примусових заходів медичного характеру хворому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..
В обґрунтування заяви посилається на те, що у Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з 15.01.2016 року до цього часу знаходиться на примусовому лікуванні ОСОБА_7 , 1982 р.н., згідно ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.12.2015р. про зміну примусового заходу медичного характеру із лікування у відділенні з посиленим наглядом на примусове лікування у відділенні з звичайним наглядом за місцем проживання, та ухвал Франківського районного суду м.Львова від 08.07.2016р., 13.01.2017р., 21.09.2017р., 26.12.2017р 12.06.2018р.
15.02.2006р. пацієнт під впливом хворобливих переживань скоїв суспільно небезпечне діяння (вбивство матері та сестри), був затриманий працівниками міліції. 22.03.2006р. проводилась стаціонарна СПЕ, за висновком якої (Акт № 64 від 22.03.2006р.): « ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням - шизофренією, параноїдна форма, стан загострення, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій він також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру - госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом».
Згідно Ухвали Апеляційного суду Львівської області від 14.07.2006р. до хворого було застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. З 15.09.2006р. до 02.07.2014р. перебував на лікуванні у ДЗ «УПЛСН МОЗ України».
На виконання ст.19 Закону України «Про психіатричну допомогу» 13.11.2018р. ОСОБА_7 , 1982 р.н., був оглянутий комісією лікарів-психіатрів (Висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № 76 від 13.11.2018р.), яка прийшла до висновку що: «на момент огляду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдної шизофренії, безперервний перебіг з вираженим емоційно-вольовим дефектом, стан ремісії (значне послаблення хворобливого процесу) - тип С. Враховуючи, що ОСОБА_7 в даний час антисоціальних та суспільно небезпечних тенденцій не виявляє, а також у зв`язку з покращенням і стабілізацією його психічного стану та досягненням стану тривалої ремісії (значного послаблення хворобливого процесу), впорядкуванням настрою, висловлювань та поведінки пацієнта, залученням його до реабілітаційних заходів, налагодженням стосунків з братами та чоловіком сестри, досягненням позитивного ставлення до курсу лікування та необхідності його продовження у випадку виписки, застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом не потребує. Рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку».
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно із ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно практики Європейського суду з прав людини (п.43 справа «Горшков проти України» (Заява N 67531/01) у випадку, коли суд має сумніви щодо психічного стану пацієнта, він може призначити іншу медичну експертизу, проте не зв`язаний з висновками останньої. У випадку необхідності або певних сумнівів суд може викликати експерта-психіатра або пацієнта, якого стосується справа, для участі у засіданні. Однак Суд підкреслює, що участь особи, яка вже проходить обов`язкове медичне лікування, очевидно не є обов`язковою. Межі можливостей пацієнта у такому провадженні обмежені, оскільки він не є стороною провадження.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про зміну у способі надання медичної допомоги хворому ОСОБА_7 , не навівши мотивів такого рішення, а обмежившись лише доводами щодо переконливості медичного персоналу у доцільності зміни у способі надання медичної допомоги хворому, врахувавши при цьому власне переконання, що ґрунтується на безпосередній перевірці критичної оцінки хворого вчинених ним протиправних дій та об`єктивно обґрунтовані наміри на майбутнє.
Із комісійного висновку №76 від 12 листопада 2018 року, вбачається, що ОСОБА_12 страждає параноїдною шизофренією, безперервного перебігу з вираженим емоційно- вольовим дефектом, стан ремісії (тип С). Критика до наявного психічного розладу та власних вчинків обмежена дефіцитарними змінами мислення внаслідок шизофренічного процесу (а.с. 8-9).
Хвороба ОСОБА_7 носить хронічний характер, а не є тимчасовим розладом психічної діяльності. При цьому стан ремісії це лише тимчасове ослаблення проявів хвороби чи тимчасове зникнення її ознак (симптомів), що не свідчить про їх повне зникнення чи видужання особи.
Крім того, стан ремісії хвороби завжди носить тимчасовий характер, а тому залежно від ступеня зменшення суб`єктивних і об`єктивних ознак хвороби розрізняють повні і неповні ремісії. Повні ремісії в одних випадках тривають місяцями, в інших - нестійкі і швидко змінюються новим загостренням (рецидивом) хвороби. У будь-якому випадку стан ремісії є тимчасовим станом і не є синонімом видужання особи.
Так, відповідно до вимог ст.92 КК України та роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» №7 від 03 червня 2015 року, метою застосування примусових заходів медичного характеру є не лише лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Кримінальним кодексом України, а також й запобігання вчинення нею суспільно-небезпечних діянь.
Вбачається, що ОСОБА_7 вчинив особливо тяжке суспільно небезпечне діяння, а саме, вбивство двох осіб (матері і сестри), надалі страждає хронічним психічним захворюванням, чим може становити загрозу як для оточуючих, так і для себе.
Відтак, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції у частині зміни ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру є помилковим і суперечить вимогам кримінального-процесуального законодавства, зокрема ст.94 КК України.
Таким чином, мотиви наведені у апеляційній скарзі є підставними і підлягають до часткового задоволення.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_6 задоволити.
Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 14 грудня 2018 року про зміну примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 скасувати.
Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Головуючий :
Судді :