Ухвала
Іменем України
21 березня 2019 року

м. Київ
справа № 686/11223/18
провадження № 51- 1358 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницького, мешканця АДРЕСА_1 (центр соціально-профілактичної допомоги), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останній раз: 28 березня 2017 року вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України (далі -КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільненого з місць позбавлення волі 27 грудня 2017 року на підставі п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році»,
на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 січня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч.2 ст.186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 08 січня 2019 року вирок залишено без змін.
ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 01 лютого 2018 року близько 14 год. 30 хв., перебуваючи в залі очікування залізничного вокзалу за адресою м. Хмельницький по вул. Проскурівська, 92, виявив на стійці для зарядки мобільний телефон марки «Lenovo А6020А40», після чого заволодів зазначеним телефоном, який належить ОСОБА_5 та одразу намагаючись покинути зал очікування був виявлений ОСОБА_6 , яка висунула вимогу про повернення викраденого майна, проте ОСОБА_4 не реагуючи на вимогу повернення телефону покинув приміщення, таким чином відкрито заволодів майном потерпілого, заподіявши ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 1 тис. 383 грн 50 коп.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість та призначити йому більш м`яке покарання на підставі ст.69 КК. На обґрунтування своїх доводів обвинувачений зазначив у скарзі про те, що судом при призначенні покарання недостатньо враховано:
- стан його здоров`я, а саме наявність у нього захворювань, які є підставою для звільнення від відбування покарання, що він визнав вину в повному обсязі, щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, про що зазначено в обвинувальному акті;
- думку потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання і цивільний позов не подавав, викрадений телефон повернуто потерпілому;
- злочин вчинено внаслідок збігу тяжких особистих і сімейних обставин, оскільки він не міг працювати так як знаходився на лікуванні, яке необхідно оплачувати;
- перед затриманням працевлаштувався, добре характеризується за місцем лікування в реабілітаційному центрі.
Вважає, що враховуючи конкретні обставини провадження є підстави для застосування до нього положень ст.69 КК. Вказує на те, що апеляційний суд переглядаючи вирок не перевірив усіх зазначених в апеляційній скарзі доводів.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій у касаційній скарзі ОСОБА_4 не оскаржує. Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до положень ч.1 ст.69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував дані про його особу, який за місцем проживання позитивно характеризується, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обтяжуючих покарання обставин, стан його здоров`я.
Поряд з цим судом враховано:

- ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжкого злочину, та дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово був засуджений за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, судимість за які не погашена.

Водночас, суд у вироку зазначив про те, що не визнає обставини, які пом`якшують покарання, що були зазначені в обвинувальному акті - щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому суд врахував висновок, який міститься в постанові Колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 березня 2018 року (справа № 759/7784/15-к), відповідно до якого, щире каяття передбачає, крім визнання особою самого факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини, щирий осуд своєї поведінки, які мають втілюватися в намаганні компенсувати збитки, завдані таким злочином, та бажанні виправити наслідки такого злочину. При цьому вказав, що в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 заперечував факт відкритого викрадення майна, добровільно майно потерпілому не повернув, не компенсував завдані збитки та не намагався виправити наслідки свого діяння.

Врахувавши зазначені обставини, ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу обвинуваченого, який є інвалідом третьої групи, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання й те, що ОСОБА_4 вчинив новий тяжкий злочин після відбування покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише шляхом ізоляції його від суспільства, оскільки саме така міра покарання є достатньою і дієвою для виправлення обвинуваченого та запобіганню вчинення нових злочинів, тому ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК, ближче до мінімального строку покарання.
З урахуванням вказаного, вищезазначені доводи касаційної скаргизасудженого в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного йому покарання у виді позбавлення волі, яке за своїм розміром є близьке до мінімального.

У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 , під час розгляду якого суд апеляційної інстанції доводи його скарги, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірив й спростував.
Як убачається із ухвали, обвинувачений, звернувшись до апеляційного суду зі скаргою, просив змінити вирок щодо нього в частині призначеного покарання, врахувати пом`якшуючі покарання обставини, стан здоров`я, конкретні обставини провадження, думку потерпілого та застосувати положення ст.69 КК.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, зазначив в ухвалі про відсутність підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому з врахуванням положень ст.69 КК, оскільки призначене ОСОБА_4 судом у вироку покарання належним чином мотивоване з врахуванням положень ст.65 КК та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
При цьому, апеляційний суд також зазначив, що суд врахував конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і ступінь його суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують його особу, в тому числі й ті, на які посилався обвинувачений у поданій апеляційній скарзі, та призначив покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
На думку Суду, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо неврахування судом першої інстанції пом`якшуючих обставин які, на його думку, давали підстави призначити покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції ч.2 ст.186 КК, оскільки застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК можливе за наявності не лише ряду обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, але й з урахуванням особи винного, тобто його характеризуючих даних.

При цьому, апеляційний суд з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зазначив, що обвинувачений неодноразово судимий, в тому числі за аналогічний злочин (грабіж), вчинив новий умисний, корисливий злочин через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про його стійку злочинну спрямованість, а отже і суспільну небезпечність, не усвідомлення значення своїх дій та небажання ставати на шлях виправлення, що, в свою чергу, не дає підстав для пом`якшення ОСОБА_4 призначеного місцевим судом покарання із застосуванням положень ст.69 КК.
Крім того, апеляційний суд належно спростував доводи апеляційної скарги засудженого щодо неврахування судом першої інстанції наявності в нього тяжких захворювань і зазначив, що судом при призначенні покарання враховано наявність в ОСОБА_4 третьої групи загального захворювання, та що вказані обставини, а також його позитивна характеристика за місцем проживання, не перебування на обліку у психоневрологічному, наркологічному диспансері, відсутність обтяжуючих покарання обставин, стали підставою для призначення наближеного до мінімально можливого покарання, передбаченого санкцією інкримінованого йому злочину.
Апеляційний суд дійшов переконливого висновку про визнання необґрунтованими доводи обвинуваченого про те, що:
- він активно сприяв проведенню досудового розслідування та щиро розкаявся у вчиненому, оскільки в ході судового розгляду ОСОБА_4 заперечував факт відкритого викрадення майна, добровільно майно потерпілому не повернув, не компенсував завдані збитки та не намагався виправити наслідки свого діяння;
- злочин ним вчинено внаслідок збігу тяжких сімейних та особистих обставин та інших обставин, які він уважає такими, що пом`якшують його покарання, оскільки вчинення ним злочину відбулося через місяць після звільнення його з місць позбавлення волі на підставі ЗУ «Про амністію в 2016 році», що дає підстави для обґрунтованих сумнівів стосовно щирості його каяття та спростовує наявність збігу тяжких сімейних та особистих обставин, які спонукали його до вчинення злочину.
Врахувавши наведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим внаслідок суворості, оскільки призначене покарання за своїм видом та розміром є адекватним характеру та змісту вчинених ним протиправних дій, їх небезпечності та наслідкам, відповідає визначеній законом меті, є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин, даних про особу обвинуваченого та доводів його касаційної скарги, Суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж призначене судом, і яке за своїм розміром є близьким до мінімального, та погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст.69 КК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2018 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 січня 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3