Літинський районний суд Вінницької області
Справа № 137/2097/18
У Х В А Л А

"27" лютого 2019 р.

Літинський районний суд Вінницької області
в складі головуючого слідчого судді ОСОБА_1
секретаря судових засідань ОСОБА_2
заявника ОСОБА_3
слідчого ОСОБА_4
розглянувши клопотання ОСОБА_3 про зняття арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження № 0000327 від 13.12.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із вказаним клопотанням, мотивуючи його тим, що ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 17.12.2018 року було накладено арешт на автомобіль «DAF XF 95.430» державний номерний знак НОМЕР_1 та «GENERAL TRAILERS TX34VW-2FAK1А» спеціалізований напівпричіп державний номерний знак НОМЕР_2 , які відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії номер НОМЕР_3 та НОМЕР_4 належать ОСОБА_5 , жителю АДРЕСА_1 .
01.02.2018 року між ним як субєктом підприємницької діяльності та ТОВ «Нова пошта» в особі директора ОСОБА_6 укладено договір №567П про надання послуг перевезення, відповідно до якого організовує перевезення вантажу автомобільним транспортним засобом зокрема «DAF XF 95.430».

Зазначає, що станом 20.02.2019 року проведено всі визначені судом експертизи, а тому в вважає, що в накладенні арешту відпала підстава. Тому змушений звернутися до суду з вказаною заявою і просить скасувати накладений арешт.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_3 заяву підтримав і просить її задовольнити та скасувати накладений арешт на автомобіль «DAF XF 95.430» державний номерний знак НОМЕР_1 та «GENERAL TRAILERS TX34VW-2FAK1А», який йому потрібний для роботи, а накладення арешту перещкоджає йому в здійсненні підприємницької діяльності.

Представник Літинського відділення поліції Калинівського відділу ГУНП у Вінницькій області слідчий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що під час судового розслідування проведено всі необхідні слідчі дії з зазначеним автомобілем, а тому при вирішенні даного клопотання покладається на думку суду.

Заслухавши доводи заявника, представника Літинського ВП вивчивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступних висновків за наявними доказами, які є у справі.

Із договору №567П від 01.02.2019 року судом встановлено, що заявник ОСОБА_3 має виконувати роботу повязану з перевезенням вантажу саме автомобілем, на який накладено арешт.
Із ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 17.12.2018 року судом встановлено, що накладено арешт на автомобіль «DAF XF 95.430» державний номерний знак НОМЕР_1 та «GENERAL TRAILERS TX34VW-2FAK1А» спеціалізований напівпричіп державний номерний знак НОМЕР_2 , які відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії номер НОМЕР_3 та НОМЕР_4 належать ОСОБА_5 , жителю АДРЕСА_1 .
Як визначено в ухвалі слідчого судді арешт накладено для реалізації викладеної мети відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, оскільки спірне майно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, зокрема мають статус речових доказів у кримінальному провадженні.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до ст. 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Положеннями КПК України передбачені дві самостійні підстави забезпечення заходів кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, а саме накладення арешту на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду завдану їх діями з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову (ст.170 КПК України), а також накладення арешту на речі та документи, які мають режим тимчасово вилученого майна (ч. 5 ст. 171, ч. 2 ст. 167 КПК України).

В даному випадку застосовувалась підстава, обумовлена вимогами ч.1, ч.2 ст.170 КПК України за змістом якої арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Щодо інших підстав для накладення арешту, то обов`язковими передумовами вирішення питання для накладення арешту на майно в порядку ст. 170 КПК України є наявність у кримінальному провадженні спеціальних суб`єктів: підозрюваного або обвинуваченого, а у визначених законом випадках також особи, яка несе цивільну відповідальність за їх дії, а також наявність спеціальної мети - забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Згідно зі ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. ст. 276 - 279 КПК, повідомлено про підозру або особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення; обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України.

Статтею 174 КПК України передбачені умови та підстави для скасування арешту, зокрема, якщо вони доведуть, що в подальшому застосування цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

У відповідності до ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, зазначене гарантується ст.41 Конституцією України.

Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення у справі "Іатрідіс проти Греції", в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції"). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши учасників судового розгляду, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність скасування накладеного арешту, оскільки в судовому засіданні встановлено, що слідством проведено всі необхідні слідчі дії з арештованим автомобілем та зазначене майно необхідне заявнику для проведення господарської діяльності, тому суд вважає, що арешт накладений ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 17.12.2018 року, на тимчасово вилучене майно, яке було визнано речовим доказом по кримінальному провадженню, а саме: автомобіль «DAF XF 95.430» державний номерний знак НОМЕР_1 та «GENERAL TRAILERS TX34VW-2FAK1А» спеціалізований напівпричіп державний номерний знак НОМЕР_2 , які відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії номер НОМЕР_3 та НОМЕР_4 належать ОСОБА_5 необхідно скасувати, оскільки відпала потреба в застосуванні накладеного арешту. На підставі викладеного, керуючись ст.132, ст. 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт накладений ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 17.12.2018 року, на тимчасово вилучене майно, яке було визнано речовим доказом по кримінальному провадженню, а саме: автомобіль «DAF XF 95.430» державний номерний знак НОМЕР_1 та «GENERAL TRAILERS TX34VW-2FAK1А» спеціалізований напівпричіп державний номерний знак НОМЕР_2 , які відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії номер НОМЕР_3 та НОМЕР_4 належать ОСОБА_5 , жителю АДРЕСА_1 , який знаходиться на території спеціального майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області та повернути його власнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С Суддя: ОСОБА_1