Справа № 346/3204/17
Провадження № 11-кп/4808/156/19
Категорія ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_7 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2019 року, якою повернуто прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000704 від 29 червня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, разом з іншими матеріалами кримінального провадження,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, направити обвинувальний акт для розгляду в суд першої інстанції, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Мотивує свої вимоги тим, що ухвала є незаконною з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що зі змісту обвинувального акта вбачається, що він містить всі необхідні відомості, передбачені ст. 291 КПК України. Обвинувальний акт містить як формулювання обвинувачення з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, так і правову кваліфікацію правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Тобто, в обвинувальному акті вказані об`єктивна та суб`єктивна сторони кримінального правопорушення, об`єкт, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення і суперечностей при викладенні цих обставин не вбачається. В обвинувальному акті формулювання обвинувачення за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України зазначено чітко та висунете конкретній особі, а саме ОСОБА_8 . При цьому, виклад обвинувачення є зрозумілим та таким, що виключає будь-яке подвійне тлумачення щодо обвинувачення ОСОБА_8 . Посилається на те, що в оскарженій ухвалі не визначено строк для усунення недоліків, а також не зазначено конкретні слідчі або інші процесуальні дії, які необхідно провести для виправлення допущених, на думку суду, недоліків. Зазначає, що, як аргумент, судом взято до уваги правові висновки суду апеляційної інстанції у вказаному кримінальному провадженні та зазначено про встановлені в ході апеляційного розгляду суперечності між показами обвинуваченого та встановленою фабулою обвинувачення. Наведені обґрунтування суду вважає незаконними та такими, що суперечать вимогам КПК України. Вказує, що повертаючи обвинувальний акт, суд неправомірно вказує на те, що на підставі встановлених судом апеляційної інстанції обставин сторона обвинувачення уповноважена «виправити або змінити» обвинувальний акт. Також вважає, що суд у підготовчому судовому засіданні вийшов за межі своїх повноважень, встановлених главою 27 КПК України, оскільки вирішив питання щодо правильності встановлення фактичних обставин провадження, які підлягають перевірці лише безпосередньо під час судового розгляду по суті. Вказує, що у порушення вимог ч. 2 ст. 314 КПК України суд провів підготовче судове засідання за відсутності потерпілого та не врахував з цього приводу думку представника державного обвинувачення. Посилається на те, що, крім цього, повернення обвинувального акта призвело до порушення вимог ст. 28 КПК України, ст. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків судового розгляду та прав ОСОБА_8 .

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області постановивши 06 березня 2019 року ухвалу про повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000704 від 29 червня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, разом з іншими матеріалами кримінального провадження, виходив з того, що судом встановлено суттєві порушення, які були допущені органом досудового розслідування, які усунути в даному підготовчому судовому засіданні без повернення обвинувального акта прокурору неможливо. Перевіркою наявних матеріалів провадження встановлено, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні не в повній мірі відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а саме п. 5 ч. 2, оскільки не містить формулювання обвинувачення ОСОБА_8 відповідно до положень процесуального закону, так як в ньому міститься лише виклад фактичних обставин кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, та правова кваліфікація кримінальних правопорушень. Посилається на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2018 року (а.с.160), де зазначено, що: «Визнавши у вироку, що ОСОБА_8 вчинив замах на викрадення чужого майна при викладенні його показань, зазначив, що він до моменту, коли було виявлено викрадення грошей, добровільно повернув гроші, а не через його затримання. Такий виклад показань обвинуваченого суперечить встановленій фабулі обвинувачення про те, що його після спроби викрадення грошей було затримано продавцем. Така суперечність є істотним порушенням, яка ставить під сумнів доведеність вини обвинуваченого і є безумовною підставою для скасування вироку». Вказує, що сторона обвинувачення, отримавши ухвалу апеляційної інстанції жодних дій по виправленню або зміні даного обвинувального акту не здійснила.

Обвинувачений ОСОБА_8 , його захисник ОСОБА_9 та потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду повідомлялись належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за їх участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, участь обвинуваченого відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України не є обов`язковою, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у них, просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відповідно до ч. 3 п. 3 ст. 314 КПК України суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акта вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

В той час, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, приймаючи рішення про повернення обвинувального акта прокурору, знехтував вказаними вимогами закону, оскільки, зробивши висновок про невідповідність обвинувального акта вимогам КПК, не навів конкретних і достатніх для цього підстав.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувальний акт, в свою чергу, містить всі відомості, які передбачені пунктами 1-9 ч. 2 ст. 291 КПК України, підписаний слідчим та прокурором, який його затвердив, до нього даний реєстр матеріалів досудового розслідування та розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта та вказаного вище реєстру.

Суд першої інстанції посилається на те, що таке процесуальне рішення прокурора не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

В той час, суд апеляційної інстанції, враховуючи як вимоги національного законодавства, так і положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 5-328кс16 від 24 листопада 2016 року, аналізуючи зазначену норму, вказує, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1) фактичних обставин кримінального правопорушення;

2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Також у цій постанові Верховний Суд України зазначив, що відсутність вказівки в обвинувальному акті на обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило судам нижчих інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані рішення.

У ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

За змістом п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24 жовтня 2003 року № 8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (у справі «Камінські проти Австрії»).

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії»: «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Крім того, Суд нагадує, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).

Ознайомившись з обвинувальним актом та проаналізувавши його зміст, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що фактичні обставини кримінального правопорушення викладено послідовно і зрозуміло, є конкретними. В обвинувальному акті розкрито подію кримінального правопорушення, як її встановив прокурор, з зазначенням як об`єктивної, так і суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, яка, в свою чергу, складається з обставин, які свідчать про наявність даних про форму вини, мотив і мету їх вчинення.

Наведені в обвинувальному акті фактичні дані у своїй сукупності дають уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що в обвинувальному акті зазначено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення статі (частини статі) закону України про кримінальну відповідальність відповідно до означених фактичних обставин, точне формулювання конкретного кримінального правопорушення.

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що в обвинувальному акті в повній мірі відображено формулювання обвинувачення, правову модель злочину з вказівкою на кримінально-правову норму, порушення якої інкримінується обвинуваченому ОСОБА_8 .

Посилання суду першої інстанції на висновки апеляційного суду по даному кримінальному провадженні, викладені в ухвалі Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2018 року, як на обґрунтування невідповідності обвинувального акта вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки такі висновки стосувалися не обвинувачення згідно з обвинувальним актом, а визначеного судом обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження. Так, у тому випадку, коли розгляд кримінального провадження проводиться в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, що і мало місце по даному кримінальному провадженню, таке рішення свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, вважаються встановленими в судовому засіданні, а в ході апеляційного розгляду були встановлені суперечності між показами обвинуваченого та фабулою обвинувачення.

Під час апеляційного розгляду не встановлено таких недоліків обвинувального акта, які є суттєвим порушенням прав особи, а також не дозволяють суду визначити межі обвинувачення, в яких має бути розглянуто кримінальне провадження, тобто унеможливлюють призначення справи до розгляду.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне взяти уваги те, що обвинувачення як складова частина обвинувального акта, яке лише підлягатиме доведенню під час судового розгляду, не завжди може бути остаточним на момент надходження обвинувального акта до суду, оскільки відповідно до приписів ст. ст. 338, 339, 340 КПК України під час або в результаті судового розгляду прокурор може як змінити обвинувачення чи висунути додаткове, так і відмовитись від підтримання державного обвинувачення.

Безпідставне повернення обвинувального акта прокурору призводить до порушення судом першої інстанції вимог ст. 28 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків кримінального провадження.

Виходячи зі змісту та трактування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, остання гарантує винесення судового рішення протягом розумного терміну, встановивши тим самим межу стану невизначеності, в якому знаходиться та чи інша особа через пред`явлення їй кримінального обвинувачування. Кінцевим моментом стану невизначеності є момент вступу вироку чи рішення у законну силу чи зняття обвинувачення (закриття кримінальної справи).

Так, у групі справ проти України Європейський Суд визнав порушення «розумного терміну» саме у зв`язку з направленням справи на додаткове розслідування. Це сталося по справах «Айбабін проти України», «Лопатін та Медведський проти України», «Білий проти України» та інших.

На думку суду апеляційної інстанції, за таких обставин саме розгляд даного кримінального провадження по суті обвинувачення судом першої інстанції та прийняття за результатами розгляду відповідного судового рішення сприятиме виконанню завдань кримінального провадження, якими, згідно з ст. 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Безпідставне повернення обвинувального акта прокурору ініціює продовження діяльності органів досудового розслідування з обґрунтування обвинувачення, створює додаткові можливості для доведення винуватості особи, що жодним чином не сприяє дотриманню таких засад кримінального провадження, як рівність та змагальність сторін.

За таких обставин, висновки суду про невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України суд апеляційної інстанції вважає помилковими, а прийняте судом першої інстанції рішення про повернення прокурору обвинувального акта в порядку, передбаченому п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, безпідставним.

Відповідно ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У зв`язку з безпідставним поверненням прокурору обвинувального акта суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування рішення суду.

Оскільки наведених вище вимог не було дотримано, а в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України, не входять істотні порушення кримінального процесуального закону, передбачені ст. ст. 7, 370 КПК України, ст. 372 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції вважає, що, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог ст. 20 КПК України, ухвала суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Коломийської місцевої прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2019 року про повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000704 від 29 червня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5