№ 1-кп/755/1722/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі трьох професійних суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілих ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши в залі суду в м. Києві у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.08.2018 за № 0007670 за обвинуваченням

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кантемір, Республіка Молдова, громадянина Республіки Молдови, молдаванина, непрацюючого, з середньою освітою, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Голосіївського районного суду м.Києва від 23.12.2011 року за ч.1, 3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 03.07.2014 року,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого п. 6 ч.2 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИВ

З Київської місцевої прокуратури № 4 до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов для розгляду обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України, який ухвалою від 26.12.2018 року призначений до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив призначити обвинувальний акт до судового розгляду, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані вимоги кримінального процесуального закону та обвинувальний акт складено з дотриманням вимог ст. 291 КПК України, крім того, посилався на відсутність підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акту. Поряд з цим, заявив клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, посилаючись на те, що останній будучи усвідомленим з мірою покарання за скоєне кримінальне правопорушення, може переховуватись від органів суду та слідства, вчинив кримінальне правопорушення (злочин), який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів. Зокрема, зазначив, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків чи потерпілих у даному кримінальному провадженні, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме - не з`являтися за викликом до суду з метою умисного затягування часу при розгляді кримінального провадження, а у подальшому, ухилятися від кримінальної відповідальності.

Представник потерпілих ОСОБА_6 висловилася про можливість призначення обвинувального акту до судового розгляду та щодо обрання обвинувачену ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою погодилася з думкою прокурора.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали думку свого представника.

Захисник ОСОБА_10 заперечував щодо призначення обвинувального акту до судового розгляду, зазначивши, що він підлягає поверненню прокурору, оскільки обвинуваченому не було вручено переклад обвинувального акту на молдавську мову, так як обвинувачений не розуміє, а ні української, а ні російської мови, а також зазначив, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Крім того, захисник заперечував щодо обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та клопотав про зміну запобіжного заходу ОСОБА_11 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з утриманням під вартою, оскільки на даний час відпали ризики, зазначені в ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_11 підтримав позицію свого захисника.

Інших клопотань учасниками судового провадження не заявлено.

Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт, суд приходить до наступного.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.

Зокрема, обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, визначає перелік відомостей, які повинен містити останній та перелік документів, що у обов`язковому порядку повинні бути до нього приєднані слідчим і прокурором.

Як встановив суд під час підготовчого судового засідання, ОСОБА_11 у достатній мірі не володіє українською мовою і його рідною мовою є саме молдавська мова.

Про вказану обставину було відомо і прокурору ОСОБА_5 , який вручав обвинуваченому ОСОБА_11 копію обвинувального акту на українській мові, при цьому як вбачається з матеріалів кримінального провадженняя, а саме з розписки перекладача, переклад обвинувального акту було здійснено лише у голос з української мови на молдавську (румунську мову).

Згідно ч. 4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно п.18 ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний (обвинувачений), має право, зокрема отримувати копії процесуальних документів рідною мовою або іншою мовою, якою він володіє.

Крім того, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та відповідно про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 20.04.2006 року в справі "І.Н. та інші проти Австрії").

Стаття 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права зазначає, що кожен має право при розгляді будь-якого пред`явленого йому кримінального обвинувачення бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу пред`явленого йому обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Конституції України, обвинувачений чи підсудний має право на захист.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 42 КПК України, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення.

Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою, або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

У відповідності із положеннями ст.29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

Як встановлено у підготовчому судовому засіданні, прокурором було вручено обвинуваченому ОСОБА_11 копію обвинувального акту, який не відповідає вимогам ст. 29, п.18 ч. 3 ст.42 КПК України, останній складений українською мовою, а переклад на молдавську (румунську) мову був здійснений перекладачем в голос, без надання письмового перекладу на мову якою обвинувачений володіє з засвідченим підписом перекладача, що суперечить загальним засадам кримінального провадження, у тому числі забезпеченню права на захист від пред`явленого звинувачення та роз`яснення обвинуваченому його суті.

Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись, у разі необхідності, послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вказані вимоги закону є загальними засадами кримінального провадження, з чого випливає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки в будь-якому разі процесуальний документ, а у даному випадку копія обвинувального акту має, за наявності відповідних підстав, вручена обвинуваченому у засвідченому підписом перекладача перекладі рідною або іншою мовою, якою той володіє.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Щодо доводів прокурора про необов`язковість письмового перекладу обвинувального акту на мову, якою володіє обвинувачений, колегія суддів вважає за необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, у п. 79 зазначив, що пункт 3 (а) статті 6 встановлює рамки усного перекладу, що потребується в цьому контексті для забезпечення кожному підсудному права бути «негайно i детально поiнформованим зрозумiлою для нього мовою про характер i причину обвинувачення проти нього». Хоч це положення й не уточнює, що відповідна інформація має бути повідомлена у письмовій формі чи перекладена письмово для іноземного підсудного, воно, однак, вказує на необхідність приділити особливу увагу на доведення до відома підсудного «обвинувачення». У кримінальному процесі обвинувальний акт відіграє ключову роль, адже саме з моменту його вручення вважається, що підсудного попереджено у письмовій формі про фактичні та правові підстави для обвинувачень проти нього. Підсудний, що не знає мови, яка використовується в суді, може фактично опинитися в невигідному становищі, якщо йому не надали письмового перекладу обвинувального акта мовою, яку він розуміє.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений та його захисник зазначили, що дійсно обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні був складений слідчим, затверджений прокурором та вручений обвинуваченому українською мовою, перекладачем було здійснено лише його усний переклад, що позбавило можливості стороні захисту сформувати свою позицію, зважаючи на деталі, що могли бути з`ясовані при належному письмовому дослівному перекладі на мову, якою володіє обвинувачений.

Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України обвинувальний акт може бути повернутий прокурору не лише у разі його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, а й випадку, якщо він не відповідає вимогам процесуального закону.

Крім того, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії» зазначено, що «обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які ніби-то мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 Конвенції…»

У Рішенні ЄСПЛ від 09 жовтня 2008 року, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», зазначено, що «деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення». В цьому ж Рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення п.п.«а» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду».

Таким чином, особа, якій висунуте обвинувачення, повинна бути детально поінформована про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які ніби-то мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів.

Так, в обвинувальному акті від 17 грудня 2018 року зазначено, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст.115 КК України, а саме у умисному вбивстві з корисливих мотивів.

Проте ознайомившись з обвинувальним актом, заслуговує на увагу твердження сторони захисту про пред`явлення ОСОБА_11 не конкретного обвинувачення, яке по суті зведено до опису хронології подій, однак в ньому не знайшло свого відображення, які ж саме умисні дії ОСОБА_11 , згідно висновку експерта спричинили настання смерті ОСОБА_12 .

Аналізуючи викладений в обвинувальному акті висновок експерта, колегія суддів приходить до висновку, що останній не містить конкретно зазначеного причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та наслідками, що настали. Тобто покладаючи в основу обвинувачення вказаний висновок експерта, відсутнє твердження, що дає підставу сформувати об`єктивну сторону інкримінованого обвинуваченому правопорушення (злочину) та вважати пред`явлене обвинувачення конкретним за змістом та щодо конкретної особи.

Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 р. № 8 суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу.

Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Як передбачено п. 13 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частина 1 статті 337 КПК України визначає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2008 року у справі "Ващенко проти України" нагадав, що поняття "обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).

До цього слід також додати і те, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення, за своїм змістом не є тотожними поняттями, оскільки формулювання обвинувачення, хоча і повинно певною мірою дублювати фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме обставини, які вказують на подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), проте воно повинно бути сформульоване більш лаконічно, стисло, зрозуміло та, крім часу, місця, способу та інших обставин вчиненого кримінального правопорушення, містити в собі посилання на форму вини, мотив, мету вчинення кримінального правопорушення, його наслідки та інші обставини, які охоплюються складом конкретного кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

З огляду на наведене, на думку суду, обвинувальний акт від 17 грудня 2018 року не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України та суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому підлягає поверненню прокурору.

Щодо інших підстав вказаних стороною захисту у клопотанні про повернення обвинувального акту, то останні є такими, що не кореспондуються з положеннями ст. 291 КПК України.

Крім того, згідно ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Також, суд ураховує, що згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ст. 177 КПК України).

Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 п. 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу підозрюваного та визначені у п. 1- п. 11 частини 1 вказаної статті.

У цій ситуації у вказаному кримінальному провадженні було висунуто обвинувачення ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_11 суд враховує наступне.

Відповідно до обвинувального акту встановлено такі відомості: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кантемір, Республіка Молдова, громадянин Республіки Молдови, молдаван, не працює, з середньою освітою, без місця реєстрації, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий вироком Голосіївського районного суду м.Києва від 23.12.2011 року за ч.1, 3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 03.07.2014 року.

Обвинувачений ОСОБА_11 на час вирішення даного питання за своїм віком і станом здоров`я не має специфічних особливостей стану здоров`я, має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу, є раніше судимою особою.

Так суд враховує, що ОСОБА_11 висунуто обвинувачення за п.6 ч.2 ст. 115 КК України, тобто у скоєнні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років, або довічним позбавленням волі з конфіскацією майна.

Поряд з цим, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, суд серед іншого враховує, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною.

Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з врахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі «Єчюс проти Литви», заява № 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX).

Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», п. 219, заява № 42310/04).

Аналогічні висновки ЄСПЛ викладено і у п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року та випливають з ч. 3 ст. 17 КПК України.

У даній справі, строк утримання обвинуваченого ОСОБА_11 під вартою не виходить за межі визначені КПК України та є необхідною мірою в ній з огляду на те, що в ході судового розгляду було встановлено наявність передумов регламентованих п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194, ст. 199 даного Кодексу, тобто тривалість строку утримання під вартою відповідає критерію розумності.

Вислухавши доводи сторони обвинувачення та врахувавши вищенаведені обставини, суд приходить до висновку що на даний час є дійсними обставини регламентовані ст. 177, п. 1-2 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Таким чином, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого, враховуючи, той факт, що стороною обвинувачення було доведено наявність ризиків, визначених п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме наявність об`єктивних даних, які свідчать про те, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, впливати на потерпілих та свідків та вважає за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 2-а місяці, оскільки саме даний запобіжний захід дасть змогу уникнути встановлених судом ризиків (обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, впливати на потерпілих та свідків і переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду) та забезпечити виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

Крім того, враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для визначення застави так, як ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-2, 7-29, 128, 314-318, 369-372, 376 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування із долученими матеріалами в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.08.2018 за № 0007670 за обвинуваченням ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України - повернути прокурору для усунення виявлених судом недоліків та виконання вимог Кримінального процесуального Кодексу України.

Клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Обрати ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 23 лютого 2019 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 7-ми днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя

Суддя 1.

Суддя 2.