Справа № 463/4473/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/298/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0000074 від 14.01.2016 року про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

за ч.2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_11 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 30 липня 2018 року, -

встановила:

вироком Личаківського районного суду м. Львова від 30 липня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

ОСОБА_6 призначено покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України у зв`язку із звільненням від відбування покарання з випробуванням покладено на засудженого ОСОБА_6 такі обов`язки: періодично зявлятись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. Крім того, на підставі ч. 2 ст. 76 КК України додатково покладено на засудженого ОСОБА_6 обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбуття покарання рахувати з часу проголошення вироку.

В клопотанні обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування Закону України «Про амністію» відмовлено.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

В решті вимог відмовлено.

Вирішено питання з судовими витратами та речовими доказами.

Згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_6 , 14.01.2016 року близько 15 год. 00 хв. на вул. Личаківська у м. Львові в сторону Винники, поблизу будинку №33, керуючи транспортним засобом марки «Opel Rfdett», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив правила безпеки дорожнього руху, в частині невиконання обов`язку бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким у сусідній правій смузі стояв маршрутний автобус, не зменшив швидкість та не дав дорогу пішоходу, який справа на ліво переходив проїздну частину по нерегульованому пішохідному переходу, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода потерпілу ОСОБА_9 , якій в результаті дорожньо-транспортної пригоди спричинено тяжкі тілесні ушкодження, які були небезпечними в момент заподіяння.

На вирок суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок змінити, звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування основного та додатково покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році».
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що засуджений ОСОБА_6 не є суспільно небезпечною особою, оскільки вчинив злочин з необережності, раніше не судимий, щиро розкаявся у скоєному, повністю визнав свою вину та активно сприяв розкриттю злочину і розслідуванню справи, позитивно характеризується по місцю проживання, має на утриманні і виховує неповнолітню дитину і не позбавлений батьківських прав, а тому на нього поширюється дія п. «В» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році», згідно якого особи, які не позбавлені батьківських прав і на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років звільняються від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань не пов`язаних із позбавленням волі якщо вони визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України і кримінальні справи стосовно яких за зазначеним злочином розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили.
Апелянт підкреслює, що в суді першої інстанції ним заявлено клопотання про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 відповідних вимог Закону України «Про амністію в 2016 році» та звільнення його від покарання, яке було підтримано прокурором ОСОБА_11 , адвокатом ОСОБА_10 , потерпілою ОСОБА_9 та самим обвинуваченим, із наданням суду відповідних підтверджуючих документів, однак суддя безпідставно відмовила у задоволенні вказаного клопотання і не звільнила обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання, неправильно застосувавши закон України про кримінальну відповідальність.
На вирок суду прокурор, який брав участь у судовому розгляді в суді першої інстанції ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання та звільнення від його відбування внаслідок амністії. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами термін 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового терміну 2 роки. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання. В решті вирок залишити без зміни.
В обґрунтування вказує, що суд незважаючи на вимоги статті ст. 75 КК України, призначивши ОСОБА_6 покарання, як основне, так і додаткове, на підставі ст.75 КК України звільнив останнього від відбування і основного і додаткового покарання з випробуванням.
Крім того апелянт зазначив, що перешкод щодо застосування амністії до ОСОБА_6 судом не встановлено, однак суд, безпідставно відмовив в застосуванні Закону України «Про амністію у 2016 році», пославшись на відсутність дійового каяття у обвинуваченого, наголосив, що висновки суду суперечать вимогам КК України, Закону України «Про амністію в 2016 році» та Закону України «Про застосування амністії в Україні».
Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та частково захисника, просив застосувати амністію до основного та додаткового покарання, захисника та обвинуваченого, які підтримали подану захисником апеляційну скаргу повністю, апеляційну скаргу прокурора в частині застосування Закону України «Про амністію», потерпілого та представника потерпілого, які апеляційні скарги заперечили.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні нею інкримінованого їй злочину за ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються представленими в справі доказами в їх сукупності та в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині відмови в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування Закону України «Про амністію» підлягає зміні.

У відповідності до ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ст. 85 КК України, на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Згідно з ст. 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.
Відповідно до п. «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Як встановлено колегією суддів, обвинувачений ОСОБА_6 має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_13 та батьківських прав стосовно неї не позбавлений.
Таким чином, зважаючи на вищенаведене, суд першої інстанції при ухваленні вироку безпідставно відмовив в клопотанні обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування Закону України «Про амністію».
Стосовно покликань прокурора в апеляційній скарзі про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування і основного і додаткового покарання з випробуванням, незважаючи на вимоги ст. 75 КК України, то такі є безпідставними, невмотивованими та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не можуть бути підставами для скасування винесеного рішення, оскільки згідно положень ст. 77 КК України, суд може, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням призначити додаткові покарання, необхідність застосування такого при звільненні обвинуваченого на підставі амністії, прокурором не обґрунтовано.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла переконання, що вирок слід змінити у зв`язку з незастосуванням судом першої інстанції закону, який підлягає застосуванню, в частині відмови у звільненні ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

На підставі наведеного керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів ,-

постановила :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 задоволити, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 задоволити частково.

Вирок в частині відмови в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування Закону України «Про амністію» - змінити.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання.
В решті вирок залишити без зміни.
Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4