ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №201/60/19
Провадження №1-кс/201/268/2019
УХВАЛА
іменем України

12 березня 2019 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

начальника слідчого відділу Соборного ВП ОСОБА_4 ,

представника держказначеської служби ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі скаргу Громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» в інтересах члена своєї організації ОСОБА_3 про визнання незаконним його затримання, встановлення фактів порушення положень «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», та стягнення з Державного бюджету України грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» звернулася до суду зі скаргою в інтересах ОСОБА_3 про визнання незаконним його затримання, встановлення фактів порушення положень «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», та стягнення з Державного бюджету України грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди та судових витрат.

У своїй скарзі Громадська організація «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація», посилалась на те, що 12 червня 2018 року впродовж двох годин з 12:00 год. до 14:00 год. ОСОБА_3 був позбавлений волі, підданий нелюдському і такому, що принижує гідність, поводженню з боку начальника слідчого відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 і його підлеглих, звинувачений у вчиненні невідомо якого правопорушення, був незаконно затриманий з 12:00 год. до 14:00 год. без повідомлення про причини і про підстави затримання, без складення жодного процесуального документу та без повідомлення родичів про затримання. У зв`язку із чим, із наведенням власного обґрунтування, Громадська організація «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» просила суд:

1.Постановити, що було порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з незаконним затриманням із застосуванням сили, приниженням честі і гідності, підданю нелюдському поводженню із застосування насильства з боку начальника слідчого відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 .

2.Постановити, що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції у зв`язку з незаконним затриманням із застосуванням сили з боку начальника слідчого відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 без складання відповідних процесуальних документів та без повідомлення родичів про затримання ОСОБА_3 .

3.Постановити, що було порушення пункту 5 статті 5 Конвенції.

4.Постановити, що було порушення статті 8 Конвенції у зв`язку з незаконним затриманням громадянина ОСОБА_3 в кабінеті прокурора ОСОБА_6 та у зв`язку із застосуванням сили з боку начальника слідчого відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 .

5.Постановити, що було порушення статті 13 Конвенції у зв`язку із відсутністю ефективного засобу юридичного захисту прав гр. ОСОБА_3 в національних органах - в органі національної поліції України та в органі прокуратури.

6.Визнати затримання ОСОБА_3 12 червня 2018 року особисто начальником слідчого відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 в кабінеті прокурора ОСОБА_6 з 12:00 години до 14:00 години - незаконним.

7.Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі еквівалентній 55000 (п`ятдесят п`ять тисяч) євро.

8.Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані з явкою до суду у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять за всі дні коли ОСОБА_3 з`являвся до суду.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав свої вимоги та просив задовольнити скаргу в повному обсязі, наполягав на тому, що в зазначений період начальник слідчого відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 безпідставно утримував його у кабінеті прокурора ОСОБА_6 , без складання будь-яких процесуальних документів.

Начальник слідчого відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні скарги, при цьому посилався на те, що в зазначений період він дійсно перебував в приміщенні прокуратури №2 в кабінеті прокурора ОСОБА_6 , куди працівники поліції були викликані у зв`язку із пошкодженням ОСОБА_3 майна розбиттям монітору від комп`ютеру. При цьому ОСОБА_4 повідомив, що він не пам`ятає, щоб він повідомляв ОСОБА_3 , що той затриманий, процесуальних документів з цього приводу він не складав. Процесуально ОСОБА_3 затримував дільничний інспектор поліції, який складав відповідний протокол.

Представник державної казначейської служби просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що вимоги, які висуває ОСОБА_3 не можуть бути предметом розгляду в суді у той спосіб, в який він звернувся до суду, а саме у слідчого судді.

Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, слідчим суддею встановлено наступне.

З аудіозапису подій від 12 червня 2018 року, наданого ОСОБА_3 і дослідженого в судовому засіданні, вбачається, що він містить розмову декількох осіб, одна з яких представляється начальником слідчого відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , що висуває вимогу особі, яка представляється ОСОБА_3 , залишитися в певному приміщенні, яке за текстом розмови є приміщенням Дніпропетровської місцевої прокуратури №2, та повідомляє останньому, що він затриманий. При цьому згадується факт пошкодження ОСОБА_3 у цьому приміщенні майна розбиття монітору від комп`ютера, однак цей факт ОСОБА_3 заперечується.

З відеозапису подій від 12 червня 2018 року, наданого ОСОБА_3 і дослідженого в судовому засіданні, вбачається, що начальник слідчого відділу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 повідомляє ОСОБА_3 , що наразі буде вирішуватися питання про його можливе затримання на підставі ст.208 КПК України.

Крім того, до матеріалів справи приєднано постанову Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13.06.2018 у справі про адміністративне правопорушення №201/6375/18 відносно ОСОБА_3 за ст.185 КУпАП. У цій справі судом встановлено, що з протоколу про адміністративне правопорушення від 12.06.2018 складеного ст. ДОП Соборного ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_7 , вбачається, що 12.06.2018 року близько 12-25 годин в кабінеті першого заступника керівника прокуратури №2 по вул. Чернишевського, 23 в м. Дніпро гр. ОСОБА_3 здійснював злісну непокору законній вимозі працівника поліції, а саме, залишатись на місці пригоди, працівнику поліції ОСОБА_8 . За наслідками розгляду цієї справи, судом винесено рішення про закриття провадження за відсутністю події і складу правопорушення у діях ОСОБА_3 , це судове рішення набрало законної сили.

Також, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2018 у справі №201/11647/18 за наслідками розгляду скарги на адміністративне затримання при складанні зазначеного протоколу про адміністративне правопорушення, визнано затримання ОСОБА_3 . 12 червня 2018 року старшим ДОП Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 в кабінеті першого заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 по вулиці Чернишевського, 23 в м. Дніпрі та протокол АА № 094305 про адміністративне затримання за статтею 261 КУпАП ОСОБА_3 , у зв`язку із вчиненням правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП, незаконними.

Розгляд даної справи №201/11647/18 проводився судом за правилами судочинства у справах про адміністративні правопорушення на підставі ст.267 КУпАП, відповідно до якої адміністративне затримання, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.
Однак, на відміну від справи №201/11647/18 про визнання незаконними дій старшого ДОП Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 щодо затримання ОСОБА_3 в кабінеті першого заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 по вулиці Чернишевського, 23 в м. Дніпрі, та складення про це протоколу АА № 094305 про адміністративне затримання за статтею 261 КУпАП, не зважаючи на зовнішню схожість оспорюваних дій представників правоохоронного органу ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , справа, що розглядається, має зовсім іншу процесуальну спрямованість.

Так, начальник слідчого відділення ОСОБА_4 , на відміну від старшого ДОП Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 , ніяких процесуальних документів щодо адміністративного затримання ОСОБА_3 , не складав, до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення останнього не притягував.

Виходячи з цього, дана скарга розглядається у порядку, передбаченому нормами КПК України щодо оскарження дій слідчого та прокурора під час проведення досудового слідства.

На правильність саме такого порядку розгляду подібних скарг, вказує й Дніпровський апеляційний суд у своїй ухвалі від 19.11.2018 по справі №201/9551/18 щодо скарги на незаконне затримання ОСОБА_3 прокурором ОСОБА_6 , яке передувало його затриманню начальником слідчого відділу Соборного ВП ОСОБА_4 при зазначених обставинах.

Скасовуючи ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2018 у цій справі, якою було відмовлено у відкритті провадження за заявою Громадської Організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» в інтересах члена цієї організації ОСОБА_3 про визнання незаконним його затримання 12 червня 2018 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 , порушення при цьому положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та стягнення з Державного бюджету України грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди та судових витрат, суд апеляційної інстанції послався на таке:

«Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до місцевого суду зі скаргою в порядку статті 206 КПК України.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 206 КПК України, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 29 Конституції України кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України кримінальне провадження досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Судом першої інстанції було відмовлено ОСОБА_3 у відкритті провадження за його скаргою, та в обґрунтування цього суд першої інстанції послався на те, що статтею 303 КПК України не передбачено оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора на які посилається в своїй скарзі ОСОБА_3 , а також зазначив, що скарги на інші рішення, дії або бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді.

З даними висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може та зазначає, що ОСОБА_3 звернувся до місцевого суду зі скаргою в порядку ст. 206 КПК України, суд першої інстанції мав розглянути дану скаргу по суті та прийняти рішення про задоволення або відмову у задоволенні даної скарги. Положення статті 303 КПК України в даному випадку не застосовується, оскільки суд першої інстанції повинен був перевірити законність затримання ОСОБА_3 та прийняти відповідне рішення в межах та порядку ст. 206 КПК України.

За таких обставин ухвала слідчого судді Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 жовтня 2018 року підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що, рішення слідчого судді у відмові у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого протирічить вимогам діючого кримінального процесуального закону та враховуючи те, що згідно ч. 1 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а відповідно до вимог ст. 407 КПК України розгляд цих скарг не входить до повноважень апеляційного суду, тому матеріал потрібно повернути до місцевого суду для прийняття процесуального рішення у відповідності до вимог закону, з урахуванням вимог зазначених у вказаній ухвалі та доводах викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_3 »

Слід зазначити, що після скасування судом апеляційної інстанції ухвали про відмову у відкритті провадження у даній справі №201/9551/18 щодо скарги на незаконне затримання ОСОБА_3 прокурором ОСОБА_6 , яке передувало його затриманню начальником слідчого відділу Соборного ВП ОСОБА_4 при зазначених обставинах, за наслідками її розгляду, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 29.12.2018 в задоволені скарги відмовив. При цьому суд послався на те, що на час розгляду скарги громадянин ОСОБА_3 вже не є затриманим, під вартою не перебуває, а тому у слідчого судді відповідно відсутні підстави щодо постановлення ухвали про звільнення такої особи, або про забезпечення додержання її прав як особи, яка тримається під вартою, а вирішення будь-яких інших питань з цього приводу не охоплюється компетенцією слідчого судді, яка визначена нормами КПК України.

В даному випадку, щодо скарги на затримання ОСОБА_3 начальником слідчого відділу ОСОБА_9 ОСОБА_4 при зазначених обставинах, на час розгляду даної справи теж відсутні підстави для задоволення скарги в порядку ст.206 КПК України, оскільки ОСОБА_3 на цей час вже не є затриманим, та його свобода цією посадовою особою правоохоронного органу не обмежується.

Водночас, слід взяти до уваги, що начальник слідчого відділу ОСОБА_9 ОСОБА_4 при зазначених обставинах ніяких процесуальних документів щодо затримання ОСОБА_3 в порядку, передбаченому КПК України, не складав, принаймні, до матеріалів справи доказів протилежного не надано.

Натомість, завідомо незаконне затримання будь-якої особи, без належних на те підстав, може містити ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України.

Так, відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Право кожного на свободу та особисту недоторканність закріплено також і в чинних міжнародних договорах України. Згідно зі статтею 3 Загальної декларації прав людини 1948 року, пунктом 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, реченням першим пункту 1 статті 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути підданий свавільному арешту чи утриманню під вартою (речення друге пункту 1 статті 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року).

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини.

Відповідно до частини першої статті 64 Основного Закону України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з частиною другою статті 29 Основного Закону України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2003 року N 12-рп/2003 у справі про гарантії депутатської недоторканності зазначив, що стаття 29 Конституції України передбачає затримання, арешт і тримання під вартою як примусові заходи, що обмежують право на свободу та особисту недоторканність особи і можуть застосовуватись на підставах і в порядку, встановлених законом (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини).

У Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9); відповідно до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на таких підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9); згідно з положеннями пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках як: законне ув`язнення особи після її засудження компетентним судом (підпункт а); законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, передбаченого законом (підпункт Ь); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (підпункт с); затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу (підпункт б); законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг (підпункт е); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою запобігання її незаконному в`їзду в країну, чи особи, щодо якої вживаються заходи з метою депортації або екстрадиції (підпункт ї).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 лютого 2010 року у справі "Гарькавий проти України" зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (пункт 63 зазначеного рішення).

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

З іншого боку, відповідно до ч.1 ст.38 КК України, не визнаються злочинними дії потерпілого та інших осіб безпосередньо після вчинення посягання, спрямовані на затримання особи, яка вчинила злочин, і доставлення її відповідним органам влади, якщо при цьому не було допущено перевищення заходів, необхідних для затримання такої особи.

За таких умов, надати оцінку діям начальника слідчого відділу Соборного ВП ОСОБА_4 під час подій, які відбувалися при зазначених вище обставинах та можливого порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слідчий суддя в рамках розгляду даної справи, можливості позбавлений. За цим фактом має бути проведено досудове розслідування, за наслідками якого компетентні органи мають визначитися із наявністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України, та лише після цього, у разі його доведення, суд, за наслідкам розгляду відповідного кримінального провадження, може надати оцінку правомірності його дій.

До такого висновку призводять й приписи ч.2 ст.307 КПК України, відповідно до якої ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

На підставі викладеного, слід дійти висновку про те, що з матеріалів даної справи має бути виділена копія скарги, яку необхідно спрямувати до компетентного органу досудового розслідування для внесення викладених у ній відомостей до ЄРДР та проведення слідства за фактом можливого скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.371 КК України.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.216 КПК України, досудове розслідування злочинів вчинених працівником правоохоронного органу здійснюють слідчі органів державного бюро розслідувань, куди й має бути спрямована дана скарга.

Щодо вимог про встановлення порушення норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та стягнення грошових коштів із Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди та судових витрат, пов`язаних із явкою до суду, слідчий суддя зазначає, що згідно п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

При цьому положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Тобто, заявлені вимоги про встановлення фактів порушення норм Конвенції з одночасним стягненням грошових сум в порядку відшкодування моральної шкоди та судових витрат, можуть розглядатись в своїй сукупності у судовому порядку лише при розгляді відповідного питання про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. При цьому реалізації гарантованого особі права на захист особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, способами встановленими ЦК України, у тому числі у вигляді відшкодування шкоди, здійснюється не слідчим суддею, а судом в межах процедури розгляду цивільних справ, в порядку передбаченому Цивільно-процесуальним кодексом України із застосуванням положень названого Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Слідчий суддя повторює, що відповідно до ч. 2. ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги. Таким чином, зазначеною нормою процесуального закону визначений вичерпний перелік процесуальних рішень, які відносяться до компетенції слідчого судді при розгляді скарги на дії або бездіяльність слідчого та/або прокурора, у тому числі під час досудового розслідування.

З огляду на наведене, вимоги скарги у вказаній частині, не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги не віднесені до компетенції слідчого судді. Означене не позбавляє права особи на звернення до суду із відповідними вимогами у вищевказаному слідчим суддею порядку.

На підставі викладеного, керуюсь ст. 19 Конституції України, ст. ст. 3, 26, 206, 307, 303, 306, 307 КПК України, Законом України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги Громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» в інтересах члена своєї організації ОСОБА_3 про визнання незаконним його затримання, встановлення фактів порушення положень «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», та стягнення з Державного бюджету України грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди та судових витрат відмовити.

Виділити з матеріалів даної справи копію скарги Громадської організації «Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація» в інтересах члена своєї організації ОСОБА_3 , яку разом із копією даної ухвали направити до уповноваженого підрозділу Державного бюро розслідувань для вирішення питання про внесення до ЄРДР відомостей про можливе вчинення кримінального правопорушення при затриманні ОСОБА_3 12 червня 2018 року за попередньою кваліфікацією за ч.1 ст.371 КК України та проведення досудового розслідування.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п 'яти діб.

Слідчий суддя ОСОБА_1