йСправа № 304/153/15-к Провадження № 1-кп/304/28/2018
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2018 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000641 від 04 листопада 2014 року по обвинуваченню

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Сімерки Перечинського району Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, має на утриманні одну малолітню дитину, тимчасово не працюючого, раніше не судимого,-

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,-

за участю сторін кримінального провадження:

з боку обвинувачення прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В :

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_3 органом досудового розслідування обвинувачується у тому, що він 22 червня 2014 року біля 18 год.00 хв., перебуваючи на сезонних заробітках в Російській Федерації, а саме по вул.Фрезерній, №4 у м.Москва, умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс ОСОБА_6 один удар долонею в ніс, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді деформації зовнішнього носа та викривлення переділки носа, які згідно висновку експерта №1028 від 17 листопада 2014 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності.

Стаття (частина статті) Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому ОСОБА_3 є ч.2 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, зазначених у обвинувальному акті, не визнав та пояснив, що з травня по червень 2014 року він знаходився на заробітках у м.Москві. Разом з ним, там знаходилися його знайомі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є мешканцями с.Зарічево, ОСОБА_11 , який мешкає у с.Дубриничі, та мешканець с.Середнє ОСОБА_12 . Всі вони проживали у гуртожитку, зокрема двоє осіб в одній кімнаті, а ще шестеро у іншій. У червні 2014 року, точної дати він не пам`ятає, під час вечері між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 виник словесний конфлікт, в ході якого останнього вивели з кімнати. Десь через 2 хвилини ОСОБА_10 , повернувшись до кімнати, підійшов до ОСОБА_15 та безпричинно наніс йому один удар рукою в обличчя. Побачивши це, ОСОБА_16 вирішив заступитися за ОСОБА_15 та ударив ОСОБА_17 у обличчя. Він особисто тим часом лежав на ліжку та спостерігав за конфліктом. Тоді хлопці, які були присутні у кімнаті, вивели ОСОБА_17 назовні та продовжили відпочивати. Після цього він пішов у душ, а повернувшись десь через 10 хвилин, побачив як ОСОБА_10 лежить на ліжку, а ОСОБА_16 наносить такому удари по обличчю, при цьому ніхто їх не зупиняв. Він підійшов та розборонив їх. Після чого, всі заспокоїлися та розійшлися по своїх кімнатах. Наступного дня вони всі пішли на роботу, при цьому ОСОБА_10 на стан свого здоров`я не скаржився. Всередині липня 2014 року він повернувся додому у с.Зарічево, а ОСОБА_10 десь на початку жовтня цього ж року, після чого родичі останнього стали вимагати гроші на операцію, при цьому посилаючись на те, що саме він зламав ОСОБА_18 ніс. Одночасно зазначив, що він тілесних ушкоджень ОСОБА_18 взагалі не спричиняв, а про те, чи звертався потерпілий з цього приводу у поліцію чи лікарню йому не відомо було.

Разом з цим, як докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, прокурор в судовому засіданні, зокрема зазначає: показання потерпілого ОСОБА_6 , показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , заява потерпілого ОСОБА_6 від 04 листопада 2014 року до правоохоронних органів, висновок експерта № 1028 від 04 листопада 2014 року та протокол проведення слідчого експерименту від 28.11.2018 року за участі потерпілого ОСОБА_6 ..

Так, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 показав, що у червні 2014 року він разом з обвинуваченим ОСОБА_3 перебував на заробітках у м. Москві Російської Федерації. ОСОБА_3 , будучи бригадиром, діставав гроші та купував продукти харчування для робочих. Через деякий час вони помітили, що обвинувачений частину коштів, які призначалися на їжу, залишав собі, з приводу чого він неодноразово робив зауваження такому. Так, 22 червня 2014 року біля 18.00 год. він разом зі своєю бригадою, а саме ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , ОСОБА_12 та ОСОБА_26 , знаходилися за місцем свого тимчасового проживання та вели бесіду, зокрема і з приводу дій їх бригадира ОСОБА_3 , який у той час перебував у ванній кімнаті. Через деякий час під час спору між ним та ОСОБА_12 , який являється родичем обвинуваченого, виникла штовханина, при цьому без спричинення тілесних ушкоджень. Однак коли у кімнату зайшов ОСОБА_3 і дізнався через що виник спір, то відразу підійшов до нього та наніс один удар долонею в ніс, від чого він впав на ліжко, а з носа потекла кров. На цьому конфлікт між ними закінчився. Наступного дня, тобто 23 червня 2014 року він виявив, що в результаті завданого удару йому було зламано ніс та носову перегородку. В міліцію і до лікарів він там не звертався. Тільки приїхавши додому він звернувся у міліцію та лікарню.

Аналізуючи показання потерпілого в сукупності з іншими доказами, суд вважає їх непослідовними, суперечливими та такими, що не можуть слугувати належним та допустимим доказом по справі виходячи з наступного.

Зокрема, як убачається безпосередньо з вищезазначених показань потерпілого даних у судовому засіданні, то гр. ОСОБА_3 у той день наніс йому удар долонею безпосередньо в ніс, тоді як раніше, тобто під час проведення з потерпілим слідчого експерименту, останній показав, що гр. ОСОБА_3 наніс йому один удар долонею по лівій щоці обличчя, що видно на фототаблиці №3, приєднаної до протоколу слідчого експерименту від 28.11.2014 року. Тому, на думку суду, такі показання потерпілого є суперечливими між собою і не можуть бути взяті до уваги судом, як доказ.

Також, про непослідовність показань потерпілого ОСОБА_6 свідчить і те, що під час звернення його за медичною допомогою, а це відбулося тільки 02 жовтня 2014 року, останній поскаржився на затруднене носове дихання та деформацію зовнішнього носа, при цьому зазначивши, що він хворіє близько двох місяців, тобто фактично з серпня 2014 року.

Разом з цим про те, що показання потерпілого викликають сумніви у своїй об`єктивності, на переконання суду, свідчить і поведінка останнього після конфлікту, зокрема його подальші дії, а саме звернення до правоохоронних органів з приводу його побиття не на місці події, а зі спливом значного часу, тобто більше чотирьох місяців.

Що стосується показань свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_23 дані ними у судовому засіданні, то такі підтвердили, що 20 травня 2014 року вони дійсно разом з ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_25 та ОСОБА_14 поїхали на заробітки до Російської Федерації. Там вони проживали у гуртожитку у АДРЕСА_2 . У червні 2014 року, вони всі пригощались в одній з кімнат гуртожитку. Під час частування спочатку між ОСОБА_30 та ОСОБА_14 стався конфлікт, однак інші хлопці їх розборонили, а ОСОБА_17 вивели з кімнати. Згодом, десь через 5-7 хвилин, ОСОБА_10 повернувся і знову почав чіплятися до ОСОБА_15 , але за такого заступився ОСОБА_31 . Під час суперечки між ОСОБА_14 та ОСОБА_32 , такі ображали одне одного, тягалися за одяг та долонями рук наносили удари по різним частинам тіла. Після чого, ОСОБА_3 розборонив їх та конфлікт закінчився. Після інциденту у потерпілого текла кров з носа. Однак, чи наносив ОСОБА_3 умисно такий удар потерпілому ОСОБА_6 , вони не можуть сказати точно.

Отже, як убачається з показань даних свідків, то саме потерпілий ОСОБА_6 у той день був ініціатором конфліктів між ним та іншими свідками по справі, в ході якого їх розбороняли також інші особи-свідки по справі та обвинувачений ОСОБА_3 , у зв`язку з чим в даній обстановці, що склалася на місці події, на думку суду, обвинувачений міг діяти з метою відвернення негативних наслідків як для себе так і для інших осіб, міг чинити певні дії для негайного відвернення посягання потерпілого на нього та інших осіб. Тому, якщо навіть допустити наявність у потерпілого тілесних ушкоджень після конфлікту, то самі по собі тілесні ушкодження не можуть бути безумовною підставою для притягнення саме обвинуваченого ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності і саме за ч.2 ст.125 КК України.

Що стосується показів свідків ОСОБА_19 , яка є матір`ю ОСОБА_33 , та ОСОБА_20 , яка є рідною сестрою ОСОБА_24 , то суд взагалі не приймає їх до уваги, оскільки такі не були безпосередніми свідками пригоди, яка мала місце 22 червня 2014 року в Російській Федерації, а саме по вул.Фрезерній, №4 у м.Москва.

Щодо свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_24 , то суд таких неодноразово викликав для допиту у судове засідання, здійснював щодо них систематично приводи, які правоохоронними органами так і не були виконані, після чого саме прокурор і відмовився від допиту зазначених свідків, при цьому така відмова були прийнята судом зі згоди всіх сторін кримінального провадження.

Що стосується висновку експерта №1028 від 04 листопада 2014 року, на який посилається сторона обвинувачення, як беззаперечний доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 , то такий не може слугувати таким, оскільки у ньому зазначено тільки виявлені тілесні ушкодження в потерпілого, їх тяжкість, однак що саме ці тілесні ушкодження були заподіяні обвинуваченим ОСОБА_3 умисно і саме у м. Москва, такий не містить.

При цьому, допитана у судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_34 не заперечила, що такі тілесні ушкодження потерпілий ОСОБА_6 міг отримати і в інший час до моменту проведення експертизи.

У відповідності до ст.129 Конституції України та ст.7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом ; повага до людської гідності.

За змістом ст.ст. 21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник, а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.

Відповідно до ст.25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

У відповідності зі ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Лише таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Суд обгрунтовує вирок виключно на доказах, розглянутих у судовому засіданні. За допомогою дослідження на суді всіх доказів відбувається і формування внутрішнього суддівського переконання про винність або невинність обвинуваченого.

Доказування - це єдиний спосіб встановлення об`єктивної істини в кримінальному судочинстві. Поки не доведені обставини скоєння злочину, не можна сказати, що вони були, мали місце насправді.

З приводу того, що доведення є єдиним способом для встановлення істини у Кримінально процесуальному кодексі України вказано: «Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена».

Оцінюючи зібрані органом досудового розслідування та представлені суду стороною обвинувачення докази, які перевірені в даному судовому провадженні та безпосередньо досліджені судом, суд приходить до таких висновків.

Так, положеннями ст. 17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно положень ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як зазначено в ст. 370 КПК України - судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оцінюючи наведені у мотивувальній частині вироку суду докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, суд приходить до висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_3 не вбачаються ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Отже, з урахуванням вищевикладеного та того, що під час судового розгляду даного кримінального провадження не встановлено належних, допустимих та достовірних доказів того, що виявлені у потерпілого ОСОБА_6 тілесні ушкодження утворилися саме в результаті протиправних і умисних дій ОСОБА_3 , так само як і не доведено його умисел на спричинення саме таких тілесних ушкоджень, а тому суд приходить до висновку, що обвинуваченого ОСОБА_3 слід виправдати за ч.2 ст.125 КК України за недоведеністю його участі у заподіянні потерпілому ОСОБА_6 умисного легкого тілесного ушкодження.

Речових доказів та процесуальних витрат в даному кримінальному провадженні немає.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався і підстав для його обрання до набрання вироком законної сили суд не убачає.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі ч.3 ст.129 КПК України залишити без розгляду.

На підставі наведеного та керуючись, ст.ст.368, 373, 374 КПК України, с у д, -

У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та виправдати на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Цивільний позов залишити без розгляду.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку суду сторони кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч.ч.6,7 ст.376 КПК України.
Головуючий: ОСОБА_1