Справа № 344/618/19
Провадження № 1-кс/344/456/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2019 року Івано-Франківський міський суд, Івано-Франківської області

у складі: слідчого-судді: ОСОБА_1

секретаря: ОСОБА_2

скаржника: ОСОБА_3

прокурора: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність службової особи прокуратури Івано-Франківської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

В провадження суду надійшла зазначена скарга ОСОБА_3 , в якій остання просить зобов`язати службову особу прокуратури Івано-Франківської області уповноважену на внесення відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості та розпочати досудове розслідування відносно судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_5 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 364 та ч.2 ст. 397 КК України.

В судовому засіданні скаржник вимоги скарги підтримав та просив скаргу задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні доводи скарги не визнавав, вказав, що з аналогічними скаргами скаржник вже звертався до слідчих суддів, і у задоволенні вимог скарги було відмовлено 22.11.2018р., 30.11.2018р., 07.12.2018р. та 29.12.2018р. На переконання прокурора вимоги скарги зводяться до незгода скаржника із судовим рішенням.

Заслухавши скаржника та прокурора, перевіривши письмові матеріали за скаргою, слідчим суддею встановлено наступне.

ОСОБА_3 09.01.2019р. звернулася до службової особи прокуратури Івано-Франківської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 364 ч.1, ст. 397 ч.2 КК України суддею Городенківського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_5 .

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і є предметом оскарження в порядку ст. 303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань впродовж 24 години після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відомості, які підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань та їх перелік визначені ч. 5 ст. 214 КПК України, відповідно до положень якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.

При цьому, виходячи зі змісту ст. 214 КПК України, повноваженням щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомленні потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення наділені слідчий, прокурор.

Згідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим кодексом.

Системний аналіз вищезазначених положень закону, дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне порушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), а якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть бути такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Як випливає із матеріалів скарги, заява про вчинення кримінального правопорушення від 09.01.2019 року містить посилання на незаконність та необґрунтованість вироку Городенківського районного суду від 01.04.2013 року, фальсифікацію вироку та інших документів по справі, а також вчинення ряду інших дій, які перешкоджали здійсненню правомірної діяльності захисника.

Вказана заява була зареєстрована Прокуратурою Івано-Франківської області.

В той же час, за попередніми заявами скаржника Прокуратурою Івано-Франківської області надано відповіді (від 05.11.2018р. №15-133-14, від 27.11.2018р. №15-133-15, від 04.12.2018р. №15-133-14, від 27.12.2018р. №15-133-14), з яких вбачається, що висвітлені заявницею міркування щодо неправомірних, на її думку, дій судді Городенківського районного суду Івано-Франківській області ОСОБА_5 є незгодою з прийнятим рішенням і не містить достатніх об`єктивних даних, що свідчать про ознаки кримінального правопорушення. Відповідно відомості за вказаним зверненням до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилися, досудове розслідування не розпочиналося.

Нормами кримінально-процесуального законодавства України передбачено, які саме діяння є правопорушеннями (злочинами), в чому полягає об`єктивна та суб`єктивна сторона того чи іншого злочину, кваліфікуючі ознаки та інше. У випадках, якщо в заяві чи повідомленні є ті чи інші об`єктивні дані, що свідчать про ознаки певного злочину, то є підстави вважати таку заяву чи повідомлення саме заявою чи повідомленням про злочин і тільки такі заяви і повідомлення повинні вноситись до ЄРДР за відповідною правовою кваліфікацією. Якщо ж у повідомленнях чи заявах таких ознак немає, то вони не можуть вважатись такими, які підлягають обов`язковому внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Виходячи із наданих скаржником матеріалів скарги, слідчий суддя погоджується, що факти, викладені у скарзі є суб`єктивним сприйняттям та оцінкою обставин заявника і фактичних даних чи обставин, які б свідчили про вчинення кримінальних правопорушень не містить, а отже слідчий суддя за результатами розгляду скарги не вбачає підстав для її задоволення.

У заяві від 09.01.2019 року заявник не вказує об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, а лише висловлює свою незгоду із прийнятими рішеннями суддів у справі.

Щодо цього слідчий суддя вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до ст.1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

VII Конгрес ООН по запобіганню злочинності і поводженню з правопорушниками 1985 р. схвалив Основні принципи незалежності судових органів, де проголошується, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни; судові органи вирішують передані їм справи неупереджено, на підставі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукання, тиску, погроз або втручання прямого чи непрямого з будь-якого боку і з будь-яких причин; незалежність судових органів дає їм право і вимагає від них забезпечення справедливого ведення судового розгляду і додержання прав сторін. Незалежність судів та підкоріння їх лише закону забезпечується організаційними та процесуальними гарантіями. Організаційні гарантії незалежності передбачаються ст. 126 Конституції, а однією з гарантій незалежності суддів є також право судді, який незгодний з рішенням більшості, на письмове викладення своєї окремої думки. Крім того проявом принципу незалежності суддів є їх незалежність від вищестоящих судів. При здійсненні вищестоящими судами функцій судового нагляду вони не вправі втручатися у розгляд конкретних справ.

Відтак, поки рішення суду зберігає законну силу, не можна ставити під сумнів його правосудність. Не може бути підставою для притягнення судді до відповідальності і скасування в установленому порядку судових рішень, оскільки суддя діяв добросовісно за своїм внутрішнім переконанням.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом. Формула «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Європейський суд з прав людини вимогливо підходить до встановлення того, чи був суд, який розглядав справу, незалежним та чи забезпечена його безсторонність. Практика Європейського суду з прав людини в першу чергу виходить з презумпції незалежності судів. Незалежність розуміється як здатність суду розглядати справу та ухвалювати рішення, не перебуваючи при цьому у будь-якій залежності від волі сторін чи органів державної влади. (Для прикладу рішення по справі «Васілеску проти Румунії», в якій орган, уповноважений ухвалювати остаточне рішення по справі, був підпорядкований Генеральному прокурору.)

Відповідно до змісту п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Незгода з рішеннями суду сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочинів.

З правових позиціями Конституційного Суду України, викладених у Рішенні у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 11 березня 2011р. № 2-рп/2011 вбачається, що оцінка процесуальним діям судді може даватись тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції, і не може даватись будь-якими органами, в тому числі і органами прокуратури.

Додатком до Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р. на 1098му засіданні заступників міністрів, зазначено (встановлено), що судові рішення мають бути обґрунтовані та оголошені публічно, однак судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті таких рішень (§15); рішення судів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених в законодавстві (§16); коментуючи рішення суддів, виконавча та законодавча влада мають уникати критики, яка може підірвати незалежність судової влади або довіру до неї (§18); під час розгляду всіх справ судді повинні діяти незалежно та неупереджено, забезпечувати сторонам можливість бути об`єктивно вислуханими, пояснювати за потреби процедурні питання (§60); тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (§66); тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру (§68); дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов`язки ефективно та належним чином (§69); судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (§70).

Необхідно також враховувати, що скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків (ч.2 ст.106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Висновок про законність чи незаконність (в тому числі і неправосудність) прийнятого суддею рішення може даватись лише вищим судом тієї ж юрисдикції апеляційним судом, Верховним Судом.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені (див.: п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади»).

Керуючись ст. ст. 214, 303, 307, 309, 395 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність службової особи прокуратури Івано-Франківської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1