Ухвала
іменем України
29 січня 2019 року

м. Київ
справа № 310/6095/17

провадження № 51-110 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 4 квітня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Дніпра, визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.

За ч. 4 ст. 296 КК ОСОБА_5 виправдано.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1831,18 грн матеріальної шкоди та 100 тис. грн моральної шкоди.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 25 липня 2017 року близько 16:33, у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого на АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень завдав ОСОБА_4 ножем один удар у живіт та один удар у ділянку лівої верхньої кінцівки, чим заподіяв останньому тілесних ушкоджень, в тому числі тяжких, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 30 жовтня 2018 року вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На його думку, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки суд не навів у ній належних мотивів щодо необґрунтованості доводів, викладених у його апеляційній скарзі. Крім того, зазначає, що апеляційний суд залишив поза увагою заявлене ним клопотання про дослідження окремих доказів у порядку ст. 404 КПК та не надав оцінки досудовій доповіді, відповідно до якої, як зазначено в касаційній скарзі, виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував повною мірою даних про особу засудженого, його попередньої судимості, ступеня тяжкості вчиненого діяння, його відношення до скоєного та не надав належної оцінки висновку судово-медичного експерта від 18 серпня 2017 року №542, в якому зазначено про цілеспрямованість нанесеного ножем удару і завдання його в життєво важливий орган черевну порожнину з достатньою силою, що свідчить про наявність у засудженого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень. На думку потерпілого, апеляційний суд не вмотивував належним чином свого рішення та необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, що призвело до призначення йому невиправдано м`якого покарання. Потерпілий також вважає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано залишив рішення районного суду в частині виправдання ОСОБА_5 за епізодом інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вимагаючи скасувати оспорюване судове рішення, також вказує на те, що апеляційний суд залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не усунув порушень допущених судом першої інстанції при прийнятті рішення про часткове задоволення його цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки вважає, що такий підлягає задоволенню у повному обсязі.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до положень ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження, виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, не порушив указаних норм права.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, згаданий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням не лише визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й особливостей конкретного кримінального правопорушення.
Водночас, апеляційний суд урахував особу засудженого ОСОБА_5 , який в силу ст. 89 КК вважається несудимим, за місцем проживання характеризується задовільно, має на утриманні неповнолітню дитину, 2007 року народження, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Одночасно не залишилася поза увагою цього суду і поведінка самого потерпілого, який у магазині відмовив ОСОБА_5 в обслуговуванні та вигнав його з приміщення, а на вулиці першим почав бійку з засудженим та заподіяв його дружині тілесні ушкодження, що стало причиною виникнення конфлікту, а в подальшому призвело до негативних наслідків злочину.
Урахувавши всі обставини, апеляційний суд умотивовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства та застосував до нього положення ст. 75 КК.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права, а призначене ОСОБА_5 покарання відповідає його меті, загальним засадам призначення покарання та є справедливим.
Аналогічний за змістом довід касаційної скарги ОСОБА_4 про неврахування судом першої інстанції висновку судово-медичного експерта від 18 серпня 2017 року №542 щодо області та сили нанесення удару ножем засудженим, при вирішення питання щодо можливості застосування до нього звільнення від відбування покарання з випробуванням, був предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який переглядаючи кримінальне провадження, ретельно його перевірив та надав вичерпну відповідь, належним чином обґрунтувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких його апеляційну скаргу в цій частині було залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни. При цьому суд вказав на те, що, по суті, поряд з іншими доводами апеляційної скарги він фактично є доводом обвинувального акта, якому надана правова оцінка судом та який не спростовується об`єктивними даними з посиланням на переконливі докази і стосується, насамперед, заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.
Що стосується доводів касаційної скарги потерпілого про те, що апеляційний суд залишив поза увагою заявлене ним клопотання про дослідження окремих доказів у порядку ст. 404 КПК та не надав оцінки досудовій доповіді, відповідно до якої, як зазначено в касаційній скарзі, виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства, слід зазначити таке.
Необхідність повторного дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати лише, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливості дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді цієї інстанції. Частина 3 ст. 404 КПК зобов`язує суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.
Однак, у цій справі фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції. Висновок про винуватість ОСОБА_5 зроблено судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими ним відповідно до ст. 94 КПК, що свідчить про правильність встановлених судом фактичних обставин справи та вірну кваліфікацію дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК.

Як убачається з копії оскаржуваної ухвали, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікація дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК стороною обвинувачення не оспорювалися, а тому і не перевірялися судом апеляційної інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК, а отже, довід касаційної скарги потерпілого про залишення поза увагою апеляційним судом його клопотання про дослідження окремих доказів в суді апеляційної інстанції, не можна визнати прийнятним.
Що стосується посилання потерпілого в скарзі про те, що судом не було враховано при призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 висновок органу пробації про те, що його виправлення без позбавлення волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства, то слід зазначити, що досудова доповідь уповноваженого органу з питань пробації із зазначеного питання не є визначальною і враховується судом при призначенні покарання разом із іншими обставинами справи та даними про особу винного.

Довід касаційної скарги потерпілого про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині незастосування ч. 4 ст. 296 КК, є безпідставним з огляду на таке.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії ухвали, в апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 посилався на неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність у частині виправдання засудженого за ч. 4 ст. 296 КК та просив скасувати вирок і ухвалити новий, яким, зокрема, визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення. Потерпілий наголошував на тому, що доведеність вини засудженого підтверджується показаннями свідків. Крім цього, вважав, що дійшовши висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення місцевий суд не врахував того, що цей злочин був вчинений у присутності багатьох людей і не лише родичів потерпілого, а й родичів засудженого, в тому числі малолітньої дитини, що на думку ОСОБА_4 свідчить про особливу зухвалість дій засудженого та порушення ним громадського порядку. До того ж, унаслідок цих подій, які відбувалися в присутності відвідувачів магазину, з боку засудженого було допущено моральне знущання над потерпілим та порушено роботу магазину. Стверджує, що суд не підтвердив належними і допустимими доказами свій висновок про порушення громадського порядку з боку самого потерпілого. Пославшись у вироку на намагання ОСОБА_5 у даній ситуації захистити свою сім`ю, суд не вмотивував свою позицію про те, що дії останнього носили характер необхідної оборони.
Як вбачається з ухвали апеляційного суду, відмовляючи у задоволенні скарги потерпілого в частині виправдання ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК, апеляційний суд дав належну оцінку наведеним у ній доводам потерпілого, навів мотиви щодо їх безпідставності та дійшов умотивованого висновку про необхідність залишення вироку районного суду без зміни.
Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про наявність об`єктивної сторони ознак хуліганства у вчинених засудженим діях, але відзначив відсутність у останнього умислу та мотивів на вчинення цих дій і настання у зв`язку з цим наслідків, зазначивши, що саме неправомірна поведінка потерпілого і стала причиною конфлікту між ними.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив на тому, що під час конфлікту між потерпілим і засудженим, нормальна робота магазину продовжувалася, та припинилася лише тоді, коли мати потерпілого повезла його до лікарні.
Апеляційний суд обґрунтовано спростував доводи потерпілого про те, що він не був ініціатором бійки, оскільки з переглянутого судом відеозапису вбачається, що саме він першим завдав удар головою в обличчя ОСОБА_5 , а після почав штовхати його дружину та невістку, що змусило останнього застосувати ніж.
Крім того, апеляційний суд у своєму рішенні обґрунтував правильність висновків суду першої інстанції у вироку про недоведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК з урахуванням доказів, досліджених у судовому засіданні, яким цей суд надав оцінку з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Наведені у касаційній скарзі доводи потерпілого, про те, що апеляційний суд безпідставно залишив поза увагою допущені судом першої інстанції порушення при прийнятті рішення про часткове задоволення його позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, є неспроможними.
Як убачається зі змісту вироку міськрайонного суду, рішення щодо цивільного позову цей суд прийняв на підставі вимог статей 128, 129 КПК і положень статей 23, 1166, 1167, 1177 Цивільного кодексу України, в частині відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням наданих потерпілим чеків щодо понесених ним витрат на лікування, а в частині моральної шкоди - з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань потерпілого, а також принципу розумності та справедливості.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви постановлення ухвали судом апеляційної інстанції і положення закону, яким він керувався.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання засудженому ОСОБА_5 ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість, потерпілий ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів, і таких даних із змісту судового рішення не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга потерпілого та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року стосовно засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3