Ухвала

Іменем України
26 грудня 2018 р.

м. Київ
Справа № 287/379/16-к
Провадження №51-9393 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 2 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2018 року щодо ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
вироком Олевського районного суду Житомирської області від 2 березня 2018 року,
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Мушня Рокитненського району Рівненської області, громадянку України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

Цивільний позов прокурора Коростенської місцевої прокуратури про стягнення з ОСОБА_5 на користь управління фінансів Олевської районної державної адміністрації коштів в сумі 2227,46 грн. в якості витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину залишено без розгляду.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої 18418,90 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 400000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок злочину.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого 98000,00 грн моральної шкоди, заподіяної внаслідок злочину.
Стягнуто з ОСОБА_5 витрати на залучення експертів для проведення під час досудового розслідування експертиз в сумі 4751,94 грн.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 9 травня 2016 року близько 20 години 50 хвилин, ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи не розмитненим автомобілем марки «Мерседес С-180», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалася по вул. Чапаєва у м. Олевську Житомирської області в напрямку вул. Житомирської м. Олевська Житомирської області. Недоїжджаючи до перехрестя дороги з 1-м пров. Чапаєва, ОСОБА_5 в порушення, відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи від 29 серпня 2016 року № 497/16-25, вимог Правил дорожнього рухуУкраїни, а саме п.п. «б» і «д» п. 2.3, п. 10.1 та п. 12.1, не вибрала безпечної швидкості руху, не врахувала дорожню обстановку, змінила напрямок свого руху, в результаті чого виїхала на праве узбіччя дороги, де вчинила наїзд на пішоходів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких в ніч на ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Смерть ОСОБА_8 відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 26 липня 2016 року № 76 настала в результаті тупої поєднаної травми тіла, що супроводжувалася множинними переломами кісток кінцівок, синцями, саднами, забоями внутрішніх органів, крововиливами в речовину головного мозку та під м`яку мозкову оболонку, що ускладнилось розвитком набряку-набухання головного мозку. Пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді синця середньої третини правої гомілки, закритого уламкового перелому кістки правої гомілки в нижній третині зі зміщенням, закритого перелому медіальної кісточки лівої гомілки, які викликали довготривалий розлад здоров`я та відносяться відповідно до висновку експерта від 26 вересня 2016 року № 183 до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо засудженої ОСОБА_5 в частині призначеного покарання та звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладанням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.
Захисник обґрунтовує свої вимоги тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні покарання ОСОБА_5 не наведено та не вмотивовано підстав щодо неможливості звільнення засудженої від покарання з випробуванням; не надано належної оцінки особі засудженої, яка вину визнала, щиро розкаялась, активно сприяла розкриттю злочину, вперше притягується до кримінальної та адміністративної відповідальності, позитивно характеризується, має інвалідність третьої групи загального захворювання, з 2014 року перебуває на обліку у онколога та потребує проведення обстеження кожні три місяці, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодувала шкоду потерпілим.
Крім того, захисник наголошує на тому, що при визначенні покарання судами не була встановлена швидкість авто засудженої, що впливає на оцінку дій засудженої під час ДТП та можливість її перевиховання без ізоляції від суспільства.
Також, на думку захисника, судами не надано належної оцінки показанням свідка ДТП ОСОБА_9 щодо обставин справи, який свідчив про причини здійснення різкого маневру засудженої вбік, а саме про те, що необхідність виїзду ОСОБА_5 на тротуар була викликана неправомірними діями третіх осіб, які переходили дорогу в неустановленому місці.
Захисник також зазначає, що судами не встановлено, які саме неправомірні дії засудженої стали причиною ДТП, не встановлювався ступінь сп`яніння ОСОБА_5 та не перевірявся відповідний доказ на предмет його допустимості відповідно до КПК України. Крім того, захисник посилається на положення ч. 3 ст. 404 КПК України, яких суд апеляційної інстанції, на його думку, не дотримався. Також вказує, що рішення судів в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 вбачається, що вона, надаючи власну оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, зроблено на підставі з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексута яким надана правильна юридична оцінка.

Так, висновкущодо вини обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй злочину суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самої обвинуваченої, яка свою вину визнала повністю та показала, що вона після вживання спиртних напоїв поїхала на автомобілі, пам`ятає, що відчула удар, при цьому пішоходів на дорозі вона не бачила; а також показань потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .
Крім того, як убачається з ухвали апеляційного суду, захисник засудженої ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичних обставин скоєння злочинів, кваліфікації дій обвинуваченої та доведеності її вини, просив змінити вирок щодо ОСОБА_5 та до обраної міри покарання застосувати ст. ст. 75, 76 КК України, не зазначаючи при цьому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням свідка ДТП ОСОБА_9 .
Захисник ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України, є тяжким злочином,та його наслідки, обставину, що обтяжує її покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Враховано судом також дані про особу обвинуваченої, яка позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнала вину та щиро покаялась, є інвалідом 3 групи, відшкодувала матеріальну шкоду потерпілим та частково моральну шкоду потерпілому ОСОБА_7 .
Таким чином, врахувавши вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі за мінімальною межею ч. 2 ст. 286 КК України та призначив їй основне покарання, передбачене санкцією вказаної статті у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Крім того, аналогічні за змістом доводи захисника та засудженої ОСОБА_5 щодо можливості застосування до ОСОБА_5 норм ст. 75 КК України переглядалися в апеляційному порядку.
Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що покарання, призначене обвинуваченій ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 65 КК України і не має підстав для її звільнення від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, враховуючи наслідки злочину, вчиненого в стані алкогольного сп`яніння, оскільки це очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженою, так й іншими особами.

Крім того, апеляційний суд надав мотивовану відповідь й на один із доводів захисника, що стосується стану здоров`я обвинуваченої, вказавши, що ця обставина не може бути визначальною для суду при призначенні покарання. При цьому умови надання медичної допомоги особам, які перебувають під вартою, та проходження ними лікування законодавчо урегульовані, у зв`язку з чим призначене покарання, його розмір, вид та форма відбування не може ставитися в залежність від стану здоров`я.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_13 щодо недотримання судом апеляційної інстанції вимог ч. 3 ст. 404 КПК України також є безпідставними, оскільки, як убачається з ухвали апеляційного суду та зазначених у ній вимог і доводів апеляційної скарги, клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, захисник обвинуваченої ОСОБА_5 не заявляв.

До того ж, як убачається з рішення суду першої інстанції, висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 9 травня 2016 року підтверджує, що обвинувачена ОСОБА_5 знаходилася в стані алкогольного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції, з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, погодився також з висновком місцевого суду щодо вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди та обґрунтовано вказав, що суд першої інстанції у повній мірі врахував характер, обсяг та тривалість душевних страждань потерпілої, отриманих внаслідок протиправних дій обвинуваченої, та правильно визначив розмір відшкодування потерпілій моральної шкоди в розмірі 400 000 грн., виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.
Таким чином, касаційний суд погоджується, що вказані в судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненому злочині й об`єктивних підстав не довіряти їм немає, а дії обвинуваченої правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування щодо засудженої положень ст. 75 КК України, про що захисник зазначає у касаційній скарзі, не вбачається.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК Україниу відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 2 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 липня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3