Дата документу 21.01.2019 Справа № 311/3418/17
ЗАПОРІЗЬК АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 311/3418/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/226/19 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11

розглянула 21 січня 2019 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 7 червня 2018 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Переможне Василівського району Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Липовець Вінницької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України.

Встановлені вироком Василівського районного суду Запорізької області
від 7 червня 2018 року обставини:
09 листопада 2017 року, в період з 00 годин 30 хвилин до 02 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна через проміжок у сітці рабіца незаконно пройшли на частково огороджену територію домоволодіння АДРЕСА_5 , де шляхом відкриття нижньої створи вхідних дверей проникли до вищевказаного будинку.
Одразу після цього, знаходячись в приміщенні коридору будинку та реалізовуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи, що за їх протиправними діями спостерігає потерпілий ОСОБА_12 , та розуміючи, що заволодіння майном набуло відкритого характеру, маючи вже умисел спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, ОСОБА_8 діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_7 , застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, наніс один удар долонею в область обличчя потерпілого ОСОБА_12 , від якого останній присів, після чого, з приміщення будинку відкрито викрали гроші в сумі 697 гривень, 1 банківську картку «ПриватБанк», номер НОМЕР_1 , 2 банківські картки «АвальБанк», номера НОМЕР_2 , НОМЕР_2 , пластиковий таз, зеленого кольору, розмірами 1м*30см*15см, автомобільну покришку R-16 185/82 ВЛИ5 із камерою, 1 сковороду, діаметром 25 см, 1 сковороду, діаметром 21 см, металеву сокиру з дерев`яним топорищем, маску для зварювальних робіт, чорного кольору, ручну дриль «ЗТС», таксофон зі слухавкою, 2 металеві полільниці, 2 металеві форкопи, наручний годинник сріблястого кольору, які матеріальної цінності для потерпілого не представляють, 3 велосипедних диска, радіусом 30 см, загальною вартістю 255 гривень, пристрій для обробки землі «ROYAL Einhell HRM 40», вартістю 816 гривень 67 копійок, радіо програвач «ОКЕАН 214», вартістю 283 гривні 33 копійки, радіоприймач «MASON», вартістю 296 гривень 67 копійок, LED освітлювач «ТМ YF-666», вартістю 122 гривні 02 копійки, дозувальну електронну ложку «SPOON SCALEVOLUME ТС-11» вартістю 411 гривень 73 копійки, радіо програвач «ИШИМ», вартістю 462 гривні 50 копійок, раму з велосипеду «Україна», вартістю 233 гривні 33 копійки, складний ніж в чохлі, вартістю 73 гривні 33 копійки, чим спричинили потерпілому ОСОБА_12 , майнову шкоду на загальну суму 3651 гривню 58 копійок.

Вироком Василівського районного суду Запорізької області
від 7 червня 2018 року:
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України та їм призначено покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 постановлено обчислювати з моменту їх фактичного затримання.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без змін - домашній арешт.
Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз у розмірі по 1147 (одна тисяча сто сорок сім) грн. 75 коп. з кожного.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і доводи апеляційних скарг

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , не погоджується з призначеним покаранням через суворість. Вважає, що для попередження нових кримінальних правопорушень та виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства з застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, так як ОСОБА_7 щиро розкаявся в скоєному, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується задовільно, раніше не судимий. Просить вирок змінити, і згідно зі зміненим застосувати ст..ст. 75, 76 КК України і призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не погоджуючись з оскаржуваним вироком, просить вирок змінити, і згідно зі зміненим застосувати ст..ст. 75, 76 КК України і призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Викладенні доводи в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 аналогічні доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 .

При апеляційному розгляді захисники та обвинувачені підтримали вимоги поданих апеляційних скарг.
Потерпілий висловив позицію на підтримку апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 , а стосовно призначення ОСОБА_8 покарання прохав вирішити це питання на розсуд суду, вказавши що останній не вибачився та не підтримував із ним зв`язку.
Прокурор зазначив про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, посилаючись на мінімальне призначене покарання.

Встановлені обставини та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинувачених та потерпілого, дослідженням матеріалів, які стосуються речових доказів та характеризують осіб обвинувачених.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, що зазначені у вироку та кваліфікація дій обвинувачених за ч.3 ст. 186 КК України у апеляційних скаргах не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, осіб винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України метою призначення покарання є виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 призначено покарання в мінімальній межі санкції інкримінованого кримінального правопорушення у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
При цьому місцевий суд визнав та врахував обставини, що пом`якшують покарання у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.
Одночасно суд взяв до уваги дані про осіб обвинувачених, а саме те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 раніше не судимі, не працюють та суспільно-корисною працею не займаються, обставини скоєного інкримінованого злочину, а саме вчинення кримінального правопорушення в нічний час, думку потерпілого щодо призначення суворого покарання.
Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, і об`єктивно вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення.
Апеляційні доводи адвоката ОСОБА_9 про зайву суворість призначеного ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України, на думку колегії суддів - є непереконливими.
Так, суд першої інстанції поряд із наявністю пом`якшуючих покарання обставин та позитивних відомостей щодо особистості ОСОБА_7 цілком обґрунтовано врахував і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України класифікується як тяжкий злочин, а також не працевлаштованість обвинуваченого та наявність обставини, що обтяжує покарання у вигляді вчинення злочину відносно особи похилого віку.
Згідно матеріалів кримінального провадження та поданої апеляційної скарги захисника об`єктивно відсутні обставини щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, колегія суддів вважає, що звільнення останнього від призначеного покарання з випробуванням не буде ефективним, оскільки ОСОБА_7 скоїв тяжкий злочин відносно особи похилого віку у сукупності із відомостями відносно особистості останнього, який суспільно-корисною працею не займається, а призначене мінімальне реальне покарання буде необхіднім та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що відповідатиме вимогам ст.65 КК України.

Стосовно думки потерпілого щодо обрання покарання, непов`язаного з позбавленням волі обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки останній вибачився поряд із обставинами скоєного кримінального правопорушення не є достатньою підставою для звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням.
За таких обставин обране судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 являтиметься виваженим щодо приведених вище обставин та не дає підстав для застосування до нього положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_8 , які аналогічні доводам захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_13 та вимог ОСОБА_8 про звільнення його від призначеного покарання з випробуванням, то з урахуванням тяжкості інкримінованого злочину, вчинення кримінального правопорушення відносно особи, яка перебуває у зрілому віці, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який не працевлаштований, постійного джерела доходу не має, колегії суддів вважає, що вони також не можуть бути передумовою для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України, а призначене мінімальне реальне покарання буде необхіднім та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що відповідатиме вимогам ст.65 КК України.

Твердження ОСОБА_8 стосовно наявності у останнього співмешканки та зайняття вихованням дитини співмешканки не здатні спростувати висновок суду щодо реального призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у мінімальній межі, визначеної санкцією ч.3 ст. 186 КК України.
Отже, вимога обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України, зміни вироку в цій частині, з урахуванням наведених ОСОБА_8 доводів, належить вважати безпідставним, оскільки вона має суто суб`єктивний характер, тобто наведені ним доводи не можуть вважатися достатніми підставами для звільнення останнього від призначеного покарання за вчинене кримінальне правопорушення.
Надані стороною захисту характеристики відносно ОСОБА_8 за місцем його проживання носять формальний характер.
Речові докази, якими є викрадене майно виявлено та вилучене працівниками поліції.
Судова колегія зауважує, що усіма відомостями стосовно особистостей обвинувачених на користь останніх, суд аргументував призначення покарання на мінімальний строк, встановлений санкцією ч.3 ст. 186 КК України.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що призначаючи обвинуваченим покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67 КК України, призначивши покарання в мінімальній межі санкції ч.3 ст. 186 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про осіб обвинувачених та об`єктивно встановивши наявність обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Вищевказане відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено виключних підстав для застосування до обвинувачених норм ст.ст. 75,76 КК України.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та попередження вчинення ними нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами апелянтів про зайву суворість покарання та необхідність застосування до них положень ст.ст. 75, 76 КК України, колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яких визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4