Дата документу 04.12.2018 Справа № 310/3196/17
ЗАпОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/375/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/3196/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.3 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізькій області, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001745, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізькій області від 27 вересня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Бердянська Запорізької області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, з професійно-технічною освітою, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 29.11.2000 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 6 ст. 229-6, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 141, ст. 42 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 46-1 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, штраф 680 гривень;
- 24.04.2002 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України, з застосуванням ст. 81 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. 14.05.2005 року звільнений умовно-достроково, не відбутий термін 3 місяці 28 днів;
- 20.10.2006 року Бердянським міськрайонним судом Запоізької області за ч. 2 ст. 185, ст. 395, ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. 16.04.2007 року звільнений у зв`язку з відбуттям покарання;
- 28.04.2011 року Бердянським міськрайоним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК Україна до 1 року 6 місяців позбавлення волі. 11.09.2012 року звільнений у зв`язку з відбуттям покарання;
- 01.08.2014 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. 18.01.2017 року звільнений у зв`язку з відбуттям покарання;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізькій області від 27 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Строк відбуття покарання ухвалено обчислювати з 31 травня 2017 року, зарахувавши відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з моменту затримання до 20.06.2017 року включно, а з 21.06.2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі до набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, обраний щодо ОСОБА_7 , залишено без змін до набрання чинності вироком, вирок в цій частині підлягає негайному виконанню.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 15 травня 2017 року приблизно о 10 годині 58 хвилин, знаходячись на другому поверсі в приміщенні загальноосвітньої школи № 16, розташованої за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, вулиця Лієпайська, 45, ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом підбору ключа відкрив двері приміщення «Техперсонал», звідки таємно, повторно викрав грошові кошти в сумі 555 гривень, що належать ОСОБА_9 та грошові кошти в сумі 1750 гривень, що належать ОСОБА_10 . Відразу після цього ОСОБА_7 з викраденими грошовими коштами залишив місце скоєння злочину, розпорядившись ними на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 555 гривень та потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 1750 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через м`якість. Прокурор вважає, що судом не достатньо врахована та обставина, що ОСОБА_7 раніше судимий за ч. 3 ст. 185 КК України, звільнився з місць позбавлення волі у січні 2017 року, проте належних висновків для себе не зробив та знов розпочав злочинну діяльність, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку і небажання стати на шлях виправлення. Також прокурор звертає увагу, що судом першої інстанції необґрунтовано враховано в якості обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину, у той час як не однократність вчинення корисливих злочинів утворює таку кваліфікуючу ознаку, як повторність злочинів, у зв`язку з чим, наведена обставина підлягає виключенню з вироку. Крім того, прокурор зазначає, що оскільки обвинувачений на день вчинення злочину, за який його засуджено, вважався таким, що має судимості за ст. 185 КК України, що дає підстави кваліфікувати дії обвинуваченого з кваліфікуючою ознакою повторність, а судимість за ст. 395 КК України, в силу ст. 89 КК України, погашена.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок районного суду та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі. Виключити з мотивувальної частини вироку обтяжуючу ознаку, відповідно до ст. 67 КК України, рецидив злочинів.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального законодавства, однобічністю судового слідства, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження, та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Обвинувачений вважає, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, не доведена. Наголошує на тому, що жодної експертизи проведено не було, зокрема, відбитків пальців не було взято ні з гаманців, ні з сумок потерпілих, ні з замку дверей кабінету. Крім того, зазначає, що судом не було враховано, що у нього на утриманні є малолітня дитина, яка знаходиться під опікою його матері, яка, в свою чергу, є особою похилого віку, живе за рахунок мінімальної пенсії та будь-якої допомоги на дитину не отримує. Також обвинувачений зазначає, що перебуває на обліку в Бердянському тубдиспансері та наразі, знаходячись в слідчому ізоляторі у нього знову є підозра на туберкульоз.

На підставі викладеного, просить змінити вирок районного суду, перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, призначивши мінімальне покарання відповідно до санкції ч. 2 ст. 185 КК України та звільнити від відбування покарання.

Крім того, від обвинуваченого, у якості доповнення до своєї апеляційної скарги, надійшли клопотання, в яких останній просить зарахувати йому відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України (у відповідності до Закону України № 838-VIII) строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 31 травня 2017 року по день набрання вироком законної сили та про застосування до нього Закону України «Про амністію» від 16.09.2016 року.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та не підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого, разом з тим вважала за необхідне на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 21 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які прохали задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого (з урахуванням його клопотань) та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вимог і положень зазначених законів дотримався.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України не визнав та пояснив, що 15.05.2017 року ходив по місту, шукав роботу, захотів у туалет, тому зайшов до школи, яка була поруч. Піднявся на другий поверх, заглянув у якусь кімнату, двері якої були відкриті, побачив, що це не туалет, і відразу вийшов. Крадіжки грошей не вчиняв.
Не дивлячись на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини, його вина підтверджується в повному обсязі доказами, дослідженими і перевіреними в ході судового розгляду, а саме:

- показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка показала суду, що 15.05.2017 року вона прийшла на роботу до ЗОШ № 16, де працює прибиральницею, в кабінеті техперсоналу переодяглася, повісила свою сумку на стілець і пішла на територію школи. Через деякий час їй сказала її колега ОСОБА_9 , що її сумка відкрита і відсутні гроші;

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка показала суду, що 15.05.2017 року вона пішла із кімнати техперсоналу в 10-30 і закрила її, в проміжок часу з 10-30 до 11 год. з її сумки, яка залишилася на батареї, викрали гроші, кімната була відкрита;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який показав суду, що він працює в ЗОШ № 16 учителем інформатики, є відповідальним за відеоспостереження, встановлював камери по території школи, які працюють на рух людини. Після крадіжки він переглядав диски для надання їх слідчому і бачив, що людина, зовнішньо схожа на обвинуваченого, 15.05.2017 року входила до кабінету техперсоналу, а потім виходила з нього;

- протоколом огляду місця події від 15.05.2017 року з фототаблицею, з якого вбачається, що у приміщенні кабінету техперсоналу ЗОШ № 16 м. Бердянська одна сумка коричневого кольору висить на стільці, інша чорного кольору на батареї опалення (а.п. 62-64);

- протоколом огляду відеодиску від 29.05.2017 року за участю потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (а.п. 67-69);

- протоколом огляду відеодиску від 30.05.2017 року за участю обвинуваченого та його захисника (а.п. 70-72);

- відеозаписом, переглянутим в судовому засіданні, з якого вбачається, що у той час, коли була вчинена крадіжка грошових коштів у потерпілих, ОСОБА_7 перебував на 2-му поверсі школи, підходив до кабінету техперсоналу і заходив до нього.

Дослідивши та оцінивши вищенаведені докази у їх сукупності, суд дійшов правильного висновку про доведеність умислу ОСОБА_7 на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, при проникненні у інше приміщення та корисливого мотиву при заволодінні грошовими коштами, що знаходились в кабінеті техперсоналу ЗОШ № 16 м. Бердянська, а відтак і про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та правильність кваліфікації дій обвинуваченого.
З такими висновками суду погоджується і колегія суддів.
Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки не було проведено жодної експертизи, зокрема, не було взято відбитків пальців ні з гаманців, ні з сумок потерпілих, ні з замку дверей кабінету, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК України, є необґрунтованими, оскільки відсутність експертиз, про які зазначав апелянт у своїй апеляційній скарзі, не спростовує встановленого факту скоєння ним крадіжки іншими доказами, дослідженими і оціненими судом першої інстанції, які у подальшому дали змогу суду прийти до висновку про причетність ОСОБА_7 до скоєння інкримінованого злочину.

Так, з відеозапису камер внутрішнього та зовнішнього відеоспостереження вбачається, що у той час, коли була вчинена крадіжка грошових коштів у потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_7 перебував на другому поверсі школи, підходив до кабінету техперсоналу і заходив до нього. При цьому, в суді першої інстанції сам обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував того факту, що по коридорам школи ходив саме він.

Позицію обвинуваченого, який визнав факт перебування у ЗОШ № 16 без наявних для цього підстав, але заперечував факт крадіжки, колегія суддів розцінює як намагання обвинуваченого уникнути відповідальності за скоєний злочин.

Таким чином, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд першої інстанції необґрунтовано врахував в якості обставини, що обтяжує покарання, рецидив злочину, то вони є слушними. Так, колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 на день вчинення злочину, за який його засуджено, вважався таким, що має судимості за ст. 185 КК України, а судимість за ст. 395 КК України, в силу ст. 89 КК України, є погашеною. Таким чином, не однократність вчинення корисливих злочинів утворює таку кваліфікуючу ознаку, як повторність злочинів, у зв`язку з чим судова колегія вважає за необхідне виключити з вироку міськрайонного суду з обставин, що обтяжують покарання, рецидив злочину.
Щодо доводів апеляційних скарг стосовно необґрунтованості судового рішення в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, судова колегія виходить з наступного.

Зі змісту скарг прокурора та обвинуваченого вбачається, що вони фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, а також інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи"; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів. Судом також враховано сукупність фактичних даних, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше судимий, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується з негативного боку, перебуває на обліку в психоневрологічній лікарні та наркологічному диспансері, його відношення до скоєного, поведінку після скоєного, висновок досудової доповіді органу пробації, майнова шкода потерпілим не відшкодована, відсутність пом`якшуючих покарання обставин.

Обвинуваченому ОСОБА_7 судом було призначено покарання в межах, передбачених санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, і підстав вважати таке покарання занадто м`яким або суворим, колегія суддів не вбачає.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та попередження нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості або суворості чи надмірним для досягнення мети покарання.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування або зміни судового рішення і призначення більш суворого покарання або пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни вироку суду в частині застосування ч. 5 ст. 72 КК України щодо зарахування ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з 21.06.2017 року до набрання вироком законної сили.

Так, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №663/537/17 від 29 серпня 2018 року щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України, якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII).

Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України).

Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.

Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченим ОСОБА_7 злочин, за який його було засуджено, вчинений в період дії положень ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції, визначеній Законом України від 26.11.2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання». За змістом цього закону строк попереднього ув`язнення зараховувався до строку покарання у виді позбавлення волі із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині зарахування, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України, строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з 21.06.2017 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі змінити та у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) в строк відбування покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 21.06.2017 року до набрання вироком законної сили, тобто по 04.12.2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього положення Закону України «Про амністію у 2016 році» не підлягає задоволенню через те, що обвинувачений не є суб`єктом, на якого розповсюджується дія вказаного Закону.

Інших істотних порушень вимог кримінального та кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Виключити з вироку суду з обставин, що обтяжують покарання, рецидив злочину.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізькій області від 27 вересня 2017 року відносно
ОСОБА_7 в частині зарахування, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України, строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з 21.06.2017 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі змінити.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 04 грудня 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про застосування Закону України «Про амністію» у 2016 році.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4