Постанова

іменем України
19 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 524/6490/17

провадження № 51-7030км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2018 року, яким скасовано вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 листопада 2017 року в частині призначення покарання у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0000748, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 вересня 2013 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, 12 серпня 2016 року звільненого з виправної установи у зв`язку з відбуттям покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вирокомКрюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 листопада 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 у період із лютого по серпень 2017 року, діючи повторно, з інших приміщень, розташованих на території м. Кременчука Полтавської області, вчинив одинадцять епізодів таємного викрадення чужого майна, чим заподіяв потерпілим шкоди на суми: ОСОБА_7 4528 грн, ОСОБА_8 7908 грн, ОСОБА_9 2400 грн, ОСОБА_10 5431 грн, ОСОБА_11 1050 грн, ОСОБА_12 7873 грн, ОСОБА_13 11 202 грн, ОСОБА_14 1011 грн, ОСОБА_15 1391 грн, ОСОБА_16 1226 грн.

Апеляційний суд Полтавської області 27 березня 2018 року скасував вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 листопада 2017 року в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 зач. 3 ст. 185 ККпокарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Суд ухвалив строк відбування покарання обчислювати з 27 березня 2018 року. У решті вирок щодо ОСОБА_6 апеляційний суд залишив без змін.

Вимоги касаційних скарг і узгоджені доводи осіб, які їх подали

Засуджений ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі просить змінити вирок апеляційного суду і пом`якшити йому покарання. Не оспорюючи доведеності своєї винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, установлених судом, та юридичної оцінки його дій, стверджує, що призначене йому апеляційним судом покарання є надмірно суворим. Наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги того, що він визнав свою вину, щиро розкаявся, добровільно зізнався у багатьох епізодах крадіжок ще до пред`явлення обвинувачення в них, активно сприяв розкриттю злочинів, відшкодував заподіяну шкоду, потерпілі не мали до нього претензій і просили суд суворо його не карати й не позбавляти волі. Вважає, що зазначені обставини істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого і могли би бути підставою для призначення йому покарання із застосуванням ст. 69-1 КК.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 у режимі відеоконференції підтримав свою касаційну скаргу, просив її задовольнити, змінити вирок Апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2018 року, застосувати до нього правила ст. 69-1 КК і пом`якшити призначене покарання.

Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 необґрунтованою, просив залишити вирок апеляційного суду щодо останнього без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати йвизнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

У касаційній скарзі засуджений не заперечує доведеності своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК. Водночас він ставить під сумнів правильність рішення апеляційного суду про скасування вироку суду першої інстанції в частині застосування до нього правил ст. 75 КК і вважає вирок апеляційного суду несправедливим у зв`язку з призначенням йому надмірно суворого покарання.

Згідно з положенням ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Статтею 420 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі:
1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення

чи збільшення обсягу обвинувачення;
2) необхідності застосування більш суворого покарання;
3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Вирок суду апеляційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 420 КПК повинен відповідати загальним вимогам до вироків.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині звільнення винуватого від відбування покарання з випробуванням, дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції про звільнення засудженого від відбування покарання скасуванню.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про можливе звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. Згідно з вимогами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності, даним про особу винуватого. Рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК, не повною мірою дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, неналежно оцінив обставини, які мають значення для вирішення цього питання, без належного урахування його особистості, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання з випробуванням.

Так, суд першої інстанції послався на визнання ОСОБА_6 своєї вини, його щире каяття, сприяння розкриттю злочину, думку потерпілих, які не наполягали на призначенні засудженому суворого покарання, водночас суд належним чином не врахував того, що ОСОБА_6 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення крадіжок, у тому числі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, належних висновків для себе не зробив і не став на шлях виправлення, він не працевлаштувався, а знову з метою власного збагачення вчинив одинадцять епізодів тяжкого злочину таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням в інші приміщення, заподіяну потерпілим шкоду відшкодував лише частково. Вказані обставини свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки винуватого та спростовують висновок районного суду про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання в умовах застосування до нього положень статей 75, 76 КК.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції через неправильне звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у санкції ч. 3 ст. 185 КК і визначених судом першої інстанції. Саме такі вид і міру покарання апеляційний суд визнав необхідними і достатніми для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Вважати призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання таким, що за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його суворість, колегія суддів підстав не має.

Що стосується доводів засудженого про неврахування апеляційним судом обставин, які, на його думку, давали підстави для застосування до нього правил ст. 69-1 КК, зокрема того, що він визнав свою вину, щиро розкаявся, зізнався у багатьох епізодах крадіжок добровільно ще до пред`явлення обвинувачення в них, активно сприяв розкриттю злочинів, частково відшкодував заподіяну шкоду, потерпілі не мали до нього претензій і просили суд суворо його не карати, то всі ці обставини були належним чином враховані судом апеляційної інстанції, проте вони не можуть слугувати підставою для застосування до винуватого правил ст. 69-1 КК.

За змістом ст. 69-1 КК за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину) та 2 (добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди) ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Із приписів ч. 2 ст. 65 КК випливає необхідність мотивування покарання, а ст. 334 КПК зобов`язує суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагає, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри. При мотивуванні обраної міри покарання суд може посилатися у вироку лише на ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні. Отже, будь-яка з обставин, що пом`якшує чи обтяжує покарання, має бути предметом розгляду та доведення в судовому засіданні, і тільки за умови, що цю обставину було дійсно встановлено, її може бути покладено в основу вироку і включено до мотивування призначеного судом покарання. При цьому кожна з обставин, що пом`якшує або обтяжує покарання, не може розглядатися ізольовано. Закон орієнтує суд на врахування всіх обставин в їх сукупності, що є підставою обрання судом конкретної міри покарання. Лише за таких умов одні обставини підкріплюють чи нейтралізують інші або виступають як більш чи, навпаки, менш вагомі.

Судом установлено, і це видно з матеріалів справи, що ОСОБА_6 у період із лютого по серпень 2017 року систематично вчиняв крадіжки чужого майна з проникненням до інших приміщень. Своїми протиправними діями він заподіяв шкоди десятьом потерпілим. Згідно з обвинувальним актом збитки відшкодовано семи потерпілим (а. с. 18). При чому ОСОБА_6 добровільно віддав працівникам поліції викрадене лише в чотирьох потерпілих (а. с. 117, 125, 129, 131). Решту майна відшукали правоохоронні органи та самі потерпілі, яким довелося викупати власне майно в ломбардах (а. с. 121, 127). Цивільні позови потерпілі подавати відмовилися, як і брати участь у розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у суді (а. с. 2433). Зазначене не свідчить про наявність факту добровільного відшкодування засудженим усіх завданих збитків або усунення ним заподіяної шкоди, що є однією з обов`язкових умов для застосування до винуватого положень ст. 69-1 КК.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 407, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Тому Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3