1Справа № 335/3806/19 1-кс/335/2541/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю „УЛІСС-ТУР про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:
Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ТОВ „УЛІСС-ТУР звернувся до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного на підставі постанови прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 03.10.2008 року, а саме нежилого приміщення проміжного поверху літ. А-9, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, бул. Центральний, 3, приміщення 318, яке на праві власності належить ТОВ „УЛІСС-ТУР.
В обґрунтування клопотання заявник посилається на те, що арешт майна порушує права власника, зазначає, що прокурором не підтверджено, що арештоване майно має ознаки речового доказу у кримінальному провадженні, а також причетності ТОВ „УЛІСС-ТУР до вчинення будь-якого злочину, у зв`язку з чим вважає, що підстави для застосування арешту вказаного майна в подальшому відсутні.
Представник заявника у судовому засіданні клопотання про скасування арешту майна підтримав з підстав, викладених у клопотанні, наполягав на його задоволенні.
Прокурор у судовому засіданні вирішення клопотання про скасування арешту майна залишив на розсуд суду, підстав для застосування арешту майна, про яке йдеться у клопотанні, в подальшому, суду не навів.
Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши пояснення учасників процесу, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Слідчим суддею встановлено, що постановою прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 03.10.2008 року накладено арешт на нежиле приміщення, вбудоване нежиле приміщення проміжного поверху літ. А-9, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, бул. Центральний, 3, приміщення 318.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 112893147 від 05.02.2018 року, право власності на нежиле приміщення проміжного поверху літ. А-9, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, бул. Центральний, 3, приміщення 318, належить Товариству з обмеженою відповідальністю „УЛІСС-ТУР () на підставі договору купівлі-продажу, 9070, від 03.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 .
Встановлено, що застосовуючи заходи правового захисту майнових прав, заявник ТОВ „УЛІСС-ТУР звертався до господарського суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном, шляхом скасування реєстрації його обтяження.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.02.2019 року позивачу було роз`яснено його право на судовий захист у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в судах у порядку господарського судочинства.
У відповідності до п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, зокрема, арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Відповідно до пункту 10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.
У відповідності до ст. 5 КПК України, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання.
Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Згідно правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17-ц, у разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України. Обмеження (арешт), накладені під час дії КПК України 1961 року і справа не передана до суду, суд скасовує накладений арешт в порядку, передбаченому КПК України 2012 року.
Згідно роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних а кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року „Про судову практику в справах про зняття арешту з майна, за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.
Відповідно до вимог п. 18 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому КПК, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Отже, чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження.
Статтею 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. 4 ст. 21 КПК України, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України.
Наведені положення кримінального процесуального закону узгоджуються з положенням статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.
Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).
В свою чергу, за положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Серед засад діючого кримінального процесуального законодавства закріплені, зокрема, верховенство права, доступ до правосуддя відповідно до ст. 7 КПК України.
За змістом положень ст. 3 КПК України при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Поряд із цим, статтями 7, 16 КПК України установлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
В ході розгляду клопотання слідчим суддею не було встановлено обставин, які б свідчили про необґрунтованість накладеного постановою прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 03.10.2008 року арешту на нежиле приміщення, вбудоване нежиле приміщення проміжного поверху літ. А-9, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, бул. Центральний, 3, приміщення 318, яке перебуває у власності заявника ТОВ „УЛІСС-ТУР.
Проте слідчому судді не було надано об`єктивних даних на підтвердження доцільності подальшого застосування такого арешту майна та необхідності застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, відомості про проведення досудового розслідування у якому матеріали клопотання не містять та слідчим суддею не встановлено.
Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Враховуючи, що заходи забезпечення кримінального провадження носять тимчасовий характер, зокрема, арешт майна, що відповідає положенню ст. 174 КПК України, а також відсутність даних про причетність заявника до вчинення злочину, за фактом якого проводиться розслідування, у якому було накладено арешт на зазначене майно, слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба.
Враховуючи викладені обставини, слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість поданого клопотання про скасування арешту майна, у зв`язку з чим вважає за необхідне його задовольнити.
Керуючись ст.ст. 170 174, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:
Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю „УЛІСС-ТУР про скасування арешту майна задовольнити.
Скасувати арешт майна, накладений на підставі постанови прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 03.10.2008 року, а саме нежилого приміщення проміжного поверху літ. А-9, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, бул. Центральний, 3, приміщення 318, яке на праві власності належить ТОВ „УЛІСС-ТУР.
Ухвала підлягає негайному виконанню та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1