ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 654/1059/18 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/222/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
cуддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
адвоката: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000327 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 13 грудня 2018 року відносно :
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гола Пристань, Херсонської області, громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого : АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 29.10.2013 року за ч.3 ст. 185 КК України
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 13 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік з відбуванням покарання у кримінально виконавчій установі закритого типу.
Строк відбування покарання обчислено з моменту затримання обвинуваченого у порядку виконання вироку.
Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 не обирався.
Вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 02 березня 2018 року приблизно о 18.30 годині, знаходячись у приміщенні магазину «Продукти-767» ТОВ «АТБ-маркет», розташованого в м. Гола Пристань Херсонської області по вул. 1 Травня, 87-а, переслідуючи прямий корисливий умисел, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, повторно, таємно, шляхом вільного доступу намагався викрасти одну банку червоної ікри лососевої марки «Парамушир» вагою 120 грам, вартістю 222,40 грн., яка належить ТОВ «АТБ-маркет», помістивши її до карману своєї куртки. Однак свій намір до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки після проходження каси магазину ОСОБА_7 був затриманий працівником охорони магазину.
Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України як закінчений замах на вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжку), кваліфікуючими ознаками якої є : вчинена повторно, не доведений з кінця з причин, які не залежали від волі особи, яка виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, проте злочин не було закінчено з причин, що не залежали від її волі.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку із малозначністю діяння.

Вважає вирок незаконним, оскільки, на його думку , суд не в повній мірі оцінив покази свідка ОСОБА_9 , який бездоказово стверджував про те, що обвинувачений і раніше скоював крадіжки.

За твердженням апелянта всі докази добуті насильницьким шляхом та не повинні братися судом до уваги, оскільки є недопустимими

Зазначає, що органи досудового розслідування та обвинувачення не надали дозволу на стеження за ним .

Інші учасники судового провадження вирок не оскаржували.
Обвинувачений та його захисник в суді апеляційної інстанції підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Заявлене в апеляційній скарзі клопотання про повторне дослідження доказів ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не підтримав та вказав на відсутності необхідності їх дослідження судом апеляційної інстанції.
Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обгрунтованість вироку суду.
Представник потерпілого про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином та завчасно, що підтверджено поштовим повідомленням ( а.п. 141), проте не з`явився , заяви про відклдення судового розгляду не подавав.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла до наступного.
Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України суд першої інстанції поклав в основу досліджені докази, які відповідно до положень ст. 94 КПК України оцінив з точки допустимості, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як вбачається, під час судового розгляду обвинувачений не заперечив факту виявлення у нього 02.03.2018 року у приміщенні магазину банки ікри лососевої , яку він не оплатив на касі та її добровільної видачі , проте вину свою у крадіжці не визнав , пославшись на те, що просто забув оплатити цей товар.
Суд ретельно перевірив такі доводи обвинуваченого на свій захист та виклав переконливі мотиви чому він їх відкинув .
Проаналізувавши показання свідка , обвинуваченого та дослідивши письмові докази, суд визнав неправдивими пояснення обвинуваченого , про те що він не мав умислу на крадіжку.
До такого висновку суд дійшов на підставі показань свідка ОСОБА_9 про те, що у магазині раніше вже здійснювалися крадіжка ікри лососевої , і при дослідженні охоронниками запису камер відеоспостереження було виявлено особу, яка вчинила ці крадіжки. Після цих фактів , враховуючи , що ікра є дороговартістним товаром, охорона магазину через систему відеонагляду приділяла більш ретельну увагу на покупців , які купували цей продукт. 02.03.2018 за допомогою камер відеоспостереження він побачив, як ОСОБА_7 поклав до кишені своєї куртки банку ікри, пройшовши крізь касу магазину обвинувачений не пред`явив до оплати зазначений товар та залишив касову зону. За результатами дослідження відеозаписів, охоронниками магазину було з`ясовано, що попередні два випадки крадіжки ікри були вчинені особою, схожою на обвинуваченого.
Показання свідка ОСОБА_9 узгоджуються із даними відеозапису від 02.03.3018 року , що був досліджений під час судового розгляду в суді першої інстанції та на якому було зафіксовано як обвинувачений поклав до кишені куртки банку ікри та не розраховується за неї на касі.
Твердження обвинуваченого про те, що зазначеним доказам суд не дав належної оцінки, колегія суддів визнає необгрунтованими. Підстав ставити під сумнів їх достовірність не вбачається.
Зазначені докази доводять обставини, які не заперечуються і самим обвинуваченим, який оспорює лише наявність у нього умислу на крадіжку.
Посилання апелянта на те, що в магазині відбувалося незаконне стеження за ним, не відповідає матеріалам провадження.
Вбачається, що до ОСОБА_7 не застосовувалися негласні слідчі розшукові дії .
Відеозапис , на якому зафіксовані події , що сталися в магазині 02.03.2018 року, наданий потерпілою стороною.
Аналізуючи положення ст. 307 ЦК, ст. 32 Конституції України слід дійти висновку, що чинним законодавством не заборонено встановлення системи відеоспостереження у публічних місцях , за умови , якщо воно є відкритим і в магазині міститься попередження про те, що ведеться відеоспостереження.
За приписами ст. 93, 56 , 99 КПК України потерпілий має право надавати докази, до яких віднесено зокрема і матеріали відеозапису.
За таких обставин, не грунтуються на вимогах кримінального процесуального закону посилання апелянта на те, що матеріали відеозапису не можуть бути використані як доказ, оскільки відсутній спеціальний дозвіл на стеження за ним.
Колегія суддів не погоджується із твердженнями апеляційної скарги про те, що висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні замаху на крадіжку грунтується лише на показаннях свідка ОСОБА_9 , який припускав, що систематичні крадіжки ікри із магазину вчинено особою, схожою на обвинуваченого.
Суд першої інстанції проаналізував як показання свідка, дані відеозапису , так і показання самого обвинуваченого, який не спростовував факту неоплати на касі за банку червоної ікри , проте заперечував наявність умислу на крадіжку, а також поведінку обвинуваченого та послідовність його дій.
Дії обвинуваченого, який взяв з полиці магазину та поклав банку ікри до кишені куртки , а не до кошику чи пакету, на касі розрахувався за інші продукти які придбав у цьому магазині , але при цьому банку ікри не виклав для оплати та покинув касову зону, свідчать про те, що обвинувачений мав умисел саме на вчинення крадіжки цього товару , та вчинив всі дії , які вважав за необхідне, проте не довів свій злочин до кінця, з причин які не залежали від його волі.
Посилання обвинуваченого про те, що у нього були гроші на оплату цього товару , що на його переконання доводить його невинуватість , є неприйнятними, оскільки характер та послідовність його дій доводить , що вони були спрямовані на скоєння крадіжки.
Суд першої інстанції вірно не погодився із кваліфікацією дій обвинуваченого, даною органом досудового розслідування за ч 2 ст. 185 КК України та навів мотиви за яких він дійшов висновку про необхідність кваліфікувати його дії за ч.2 ст. 15 ч 2 ст. 185 КК України.
Оспорюючи доведеність його винуватості , ОСОБА_7 при цьому в апеляційній скарзі порушує питання скасування вироку та закриття кримінального провадження лише із підстав малозначності вчиненого ним діяння.
Аналізуючи такі вимоги апелянта, колегія суддів виходить із того, що вартість банки лососевої, зернистої ікри згідно висновку експерта № 833-МТ від 14.03.2018 року складає 222, 40 грн.
Системне тлумачення статті 51 КУпАП і статті 185 КК свідчить, що викрадення чужого майна, вартість якого на момент вчинення правопорушення перевищує 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, становить предмет злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК. Поняття такої кримінально караної поведінки не є оціночним, воно формалізовано в законі, тобто визначено законодавцем за допомогою вартісних критеріїв.
Оцінка суспільної небезпеки цього діяння не може визначатись за правилом, закріпленим у частині другій статті 11 КК. Відповідне положення передбачає встановлення малозначності лише в тому разі, коли законодавець вирішення питання про межі заподіяної шкоди залишає на розсуд правозастосувача. Щодо крадіжки, то суспільно небезпечні наслідки цього складу злочину мають чітко визначену мінімальну межу шкоди, яка може бути завдана власнику майна 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (на час вчинення зазначеного у вироку діяння таку мінімальну межу становила сума 176, 20 грн.).
Враховуючи викладене судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для визнання малозначним вчиненого обвинуваченим діяння , а відтак і про відсутність підстав для закриття кримінального провадження із цих підстав , як про те просить апелянт.
Не можна визнати доведеним і посилання обвинуваченого на те, що всі докази добуті насильницьким шляхом. Жодного доводу про порушення органом досудового розслідування порядку збирання доказів у проваджені апеляційна скарга не містить.
В чому полягає насильство, на яке посилається в апеляційній скарзі, обвинувачений не зміг вказати і під час апеляційного розгляду.
Не є обгрунтованими і посилання на те, що документи, які фіксують відомості щодо продажу із касового серверу( бухгалтерські документи) , слід визнати недопустимими доказами . Жодних визначених ст. 87 КПК України обставин, які б ставили під сумнів допустимість цих доказів , апелянт не навів.
Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування вироку , як на тому наполягає апелянт.

Призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є злочином середньої тяжкості, посередню характеристику , його вік, стан здоров`я, матеріальний та сімейний стан, міцність соціальних зв`язків, зміст досудової доповіді, вчинення умисного корисливого злочину через нетривалий проміжок часу після відбуття покарання за аналогічний злочин, що свідчить про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення та продовження ним злочинної діяльності, відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих обставин.

Суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення покарання, встановлених законом про кримінальну відповідальність і обґрунтовано дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк передбачений санкцією цієї статті і що виправлення ОСОБА_7 можливе лише за умови реального відбування призначеного покарання. Таке покарання на думку колегії суддів є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, та відповідає положенням ст. 50, 65, 68 КК України.

Апеляційна скарга обвинуваченого не містить доводів про незаконність вироку в частині призначеного покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування вироку не встановлено.

Керуючись ст. 404,405,407,419, 376 ч.2 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 13 грудня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу, протягом 3-х місяців може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду.

Судді: ( три підписи)

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

копія вірна,
суддя ОСОБА_2