Справа № 739/50/19
Провадження № 1-в/739/8/19
УХВАЛА
Іменем України
"05" березня 2019 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 секретаря ОСОБА_2 за участю: прокурора ОСОБА_3 представника УВП №31 ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 засудженого ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в режимі відеоконференції клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі,
ВСТАНОВИВ:
До Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання захисника ОСОБА_5 , яка представляє інтереси засудженого ОСОБА_6 про звільнення останнього від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із тим, що відсутні обґрунтовані пенологічні підстави для тримання його в установі виконання покарань, порушення принципу верховенства права та правової визначеності закону. Також, вказане клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_6 вироком Апеляційного суду м Києва від 3 грудня 2004 року засуджений за ч.2 ст.17, ч.3 ст.142: ч.2 ст.17, ч.3 ст.215-3; ч.2 ст.17, п.п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст.93; ч.2 ст.17, п.п. «г», «з» ст.93; ст. 190-1; п.п. «а», «в», «ж», «з», «і» ст.93; ч.3 ст.215-3 ; ч.3 ст.142; ч.2ст. 145; ст.69 КК України (ред. 1960); ч.1 ст.15, ч.4 ст.187; ч.І ст.263 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2005 року вирок Апеляційного суду м. Києва від З грудня 2004 року за ст.69 КК України (1960 р.) скасовано і справу в цій частині закрито; застосовано ст. 42 КК України (1960 р.) і за сукупністю злочинів він вважається засудженим за ч.2 ст. 17, ч.З ст. 142; ч.2 ст. 17, ч.3 ст. 215-3; ч.2 ст. 17, п.п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93; ст. 190-1; п.п. «а», «в», «ж», «з», «і» ст. 93; ч.3 ст. 215-3; ч.3 ст. 142; ч.2 ст. 145; ч.І ст.17, ч.З ст. 142; 4.1 ст. 17, ч.З ст.215-3; ч.І ст. 17, п.п. «а», «з», «і» ст. 93 КК України (1960 р.), 4.1 СТ.15, Ч.4 ст. 187; ч.І ст. 263 КК України (2001 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна. Крім того, захисником звернута увагу на практику ЄСПЛ, рішення Конституційного Суду України, Конституцію України та чинні міжнародні договори та метою даного клопотання є припинення порушення прав людини, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. В судовому засіданні адвоката ОСОБА_5 клопотання підтримала та просила його задовольнити з підстав викладених в ньому. Засуджений ОСОБА_6 також підтримав клопотання захисника ОСОБА_5 та просив його задовольнити. Прокурор ОСОБА_3 заперечувала, щодо задоволення клопотання. Представник УВП №31 ОСОБА_4 висловився про вирішення даного питання згідно закону.
Суд вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання та матеріали, що надійшли разом з клопотанням, особову справу засудженого ОСОБА_6 приходить до наступного висновку. Так, відповідно до ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, повязаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання. На даний час ОСОБА_6 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в ДУ Новгород-Сіверська УВП № 31 . З особової справи засудженого ОСОБА_6 вбачається, що останній засуджений вироком вироком Апеляційного суду м Києва від 3 грудня 2004 року засуджений за ч.2 ст.17, ч.3 ст.142: ч.2 ст.17, ч.3 ст.215-3; ч.2 ст.17, п.п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст.93; ч.2 ст.17, п.п. «г», «з» ст.93; ст. 190-1; п.п. «а», «в», «ж», «з», «і» ст.93; ч.3 ст.215-3 ; ч.3 ст.142; ч.2ст. 145; ст.69 КК України (ред. 1960); ч.1 ст.15, ч.4 ст.187; ч.І ст.263 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 травня 2005 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2004 року за ст.69 КК України (1960 р.) скасовано і справу в цій частині закрито; застосовано ст. 42 КК України (1960 р.) і за сукупністю злочинів він вважається засудженим за ч.2 ст. 17, ч.З ст. 142; ч.2 ст. 17, ч.3 ст. 215-3; ч.2 ст. 17, п.п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93; ст. 190-1; п.п. «а», «в», «ж», «з», «і» ст. 93; ч.3 ст. 215-3; ч.3 ст. 142; ч.2 ст. 145; ч.І ст.17, ч.З ст. 142; 4.1 ст. 17, ч.З ст.215-3; ч.І ст. 17, п.п. «а», «з», «і» ст. 93 КК України (1960 р.), 4.1 СТ.15, Ч.4 ст. 187; ч.І ст. 263 КК України (2001 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна. Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі. Довічне позбавлення волі ст. 64 КК України безстроковий основний вид покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Виходячи із КК України можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку із тим, що відсутні обґрунтовані пенологічні підстави для тримання його в установі виконання покарань, обґрунтоване наявністю підстав для перегляду вироку суду у даній справі за нововиявленим обставинами, у порядку передбаченому главою 34 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369-372,537,539КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі - відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії судового рішення.

Суддя: ОСОБА_1 .