УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.05.2019 року м. Житомир

Богунський райсуд м. Житомира в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, про звільнення від покарання,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся засуджений з клопотанням про звільнення від відбування покарання. Вважає, що відповідно до вимог «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» застосування до нього довічного позбавлення волі є порушенням його прав, а тому просить звільнити його від відбування покарання, оскільки ним відбуто максимальний строк покарання передбаченого КК України (1960 р.).

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференцзв`язку, засуджений підтримав своє клопотання.

Прокурор вважає, що клопотання не підлягає до задоволення, оскільки права засудженого не порушені.

Дослідивши надані матеріали, заслухавши думку прокурора, захисника, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви.

ОСОБА_5 засуджений вироком Харківського обласного суду від 15.12.2000 року за ст.ст. 93 пп. «а, з», ст. 17 ч. 2 93 пп. «а, з», ст.ст. 142 ч.ч. 1, 2, 3, 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 26.06.2001 вирок змінено, ОСОБА_5 вважається засудженим за ст. 17 ч. 2, 93 пп. «а, з», ст. 93 пп. «а, з», ст. 142 ч. 2 та ч. 3, ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Стаття 93 Кримінального кодексу України, яка діяла на момент вчинення злочинів (11.02.1998, 8-22.10.1999) передбачала покарання за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах у виді позбавленні волі на строк від 8 до 15 років або смертну кару.

29.12.1999 року Конституційний Суд України визнав положення ст. 93 КК України, яка передбачає смертну кару як вид покарання таким, що не відповідає Конституції України. У зв`язку з цим 22.02.2000 року було внесено зміни в ст. 93 КК України відповідно до Закону України від «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудових кодексів України» в частині зміни виду покарання «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Ст. 6 КК України (в редакції 1960 року), діючої на момент постановлення вироку суду, ухвали апеляційної інстанції, було передбачено, що закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Аналогічне зазначено і в ст. 5 КК України (в редакції 2001 року з відповідними змінами), при цьому в частині 4 вказаної статті зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Судом при призначенні покарання було застосовано покарання за вчинений злочин у виді довічного позбавлення волі, тобто було застосовано вимоги вказаної статті 5 КК України щодо пом`якшення покарання.

Посилання засудженого на вимоги ст. 3 «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» суд не приймає до уваги, оскільки вона передбачає відповідальність за катування, нелюдське і таке, що принижує гідність поводження і покарання. Натомість ст. 5 Конвенції передбачено право на свободу та особисту недоторканість особи, в тому числі сферою застосування є покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до ст. 2 «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» право кожного на життя охороняється законом. Захист цього права не поширюється на випадки коли це було необхідним заходом для: здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою. Окрім того, відповідно до ст. 5 Конвенції право на свободу та особисту недоторканність означає, що жодна людина не може бути позбавлена свободи, за винятком таких випадків і в порядку, передбаченому законом, зокрема: законне ув`язнення особи після засудження її судом.

Оскільки засуджений був визнаний винним у вчинені вмисного вбивства іншої людини, замаху на вбивство іншої людини, щодо нього і було застосовано певний вид обмеження волі, що в даному випадку не є надмірний, не є шкідливим для особи, оскільки визначений законодавством України, тобто право засудженого на життя, свободу не були порушені, а тому підстав у суду для звільнення засудженого від відбування покарання за вироком немає.

Статтею 87 КК України передбачено, що особи, які засуджені до довічного позбавлення волі, мають право на помилування після відбуття певного строку покарання, інших умов звільнення від відбування покарання діючим Кримінальним кодексом України на даний час не передбачено.

Керуючись ст.ст. 537, 539, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Об`єднати в одне провадження клопотання засудженого справа № 295/17830/18 та № 295/3405/19. Присвоїти справі № 295/17830/18.

Відмовити засудженому ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 15.12.2000, зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 26.06.2001, за ст. 17 ч. 2, 93 пп. «а, з», ст. 93 пп. «а, з», ст. 142 ч. 2 та ч. 3, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) у зв`язку з відсутністю підстав.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом 7 днів з дня оголошення, засудженим протягом того ж часу з дня отримання копії ухвали.

Суддя: