Справа № 466/4223/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/660/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2019 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 466/4223/18 про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.3 ст.15 ч.2 ст. 186, ч.2 ст.186 КК України, з участю,
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 18 жовтня 2018 року,
встановила:
цим вироком,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кузнецовськ Рівненської області, раніше судимого 06.03.2017 року Кузнецовським районним судом Рівненської області за ч.2 ст.125, ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим терміном 1 рік, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним та призначено покарання: за ч.3 ст.15 ч.2 ст. 186 КК України - 4 роки позбавлення волі, за ч .2 ст.186 КК України - 4 роки 1 місяць позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю злочинів, призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки і 1 місяць.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено заставу.
Після набрання вироком законної сили заставу в сумі 52 860 грн. повернути ОСОБА_9 .
Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_6 рахується з моменту звернення вироку до виконання.
Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 ) у відшкодування матеріальної шкоди 10 000 грн. та 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а разом 12 000 грн.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 , 18.08.2017 року, приблизно о 14 год. 15 хв., перебуваючи поряд із будинком №14 на вул. Творчій у м. Львові, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою власного збагачення, підійшов до потерпілої ОСОБА_11 та своєю рукою провів їй по очах, після чого із застосуванням сили, шляхом ривка, правою рукою намагався зірвати із її шиї золотий ланцюжок, однак, з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки його активні дії припинила потерпіла ОСОБА_11 , у зв`язку із чим ОСОБА_6 втік з місця вчинення кримінального правопорушення та вказаним майном не заволодів.

Крім того, ОСОБА_6 , 30.08.2017 року, близько 16 год. 50 хв., перебуваючи на перехресті вулиць Льняної та Хвильового у м. Львові, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою власного збагачення, підійшов до потерпілої ОСОБА_12 , схопив за золотий ланцюжок правою рукою та із застосуванням сили, шляхом різкого ривка, зірвав із її шиї золотий ланцюжок з підвіскою, на якій знаходилось зображення «Матері Божої з немовлям», вагою приблизно 2 грами, вартістю 3000 грн., чим завдав потерпілій ОСОБА_12 матеріальної шкоди на суму 3000 грн., з місця події втік.
Крім цього, ОСОБА_6 , 27.04.2018 року, приблизно о 19 год. 00 хв., перебуваючи поряд з будинком №12 на вул. Селянській у м. Львові, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою власного збагачення, підійшов до потерпілої ОСОБА_10 , схопив її обома руками за одяг та зірвав золотий ланцюжок, із застосуванням сили, шляхом ривка. Після чого із місця скоєння злочину втік, заподіявши потерпілій матеріальної шкоди на суму 10 000 грн.
Окрім цього, ОСОБА_6 , 28.04.2018 року, приблизно о 22 год. 55 хв., перебуваючи поряд із будинком №2 на вул. Авраама Лінкольна у м. Львові, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою власного збагачення, підійшов до потерпілої ОСОБА_13 , схопив її за шию та силою намагався зірвати із неї золотий ланцюжок з підвіскою, на якій знаходиться зображення «Матері Божої», вагою приблизно 6 грам, вартістю 7200 грн., однак з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки його протиправні дії були припинені потерпілою та перехожими.
Також ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 29 жовтня 2018 року виправлено помилку у резолютивній частні вироку та зазначено абзац такого змісту: «На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_6 в строк відбування покарання у виді позбавлення волі зарахувати строк попереднього ув`язнення з 30.04.2018 року по 05.06.2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
На даний вирок обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить змінити вирок в частині визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України (за епізодом щодо ОСОБА_13 ), перекваліфікувавши його дії з ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України на ч.3 ст.15, ч.1 ст.186 КК України, призначивши мінімальне покарання, передбачене ч.1 ст.186 КК України у вигляді штрафу.
Скасувати цей вирок в частині визнання його винним за ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України (за епізодами стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 ) та закрити кримінальне провадження по цій справі. В задоволенні цивільного позову відмовити.
Вважає, що вирок є незаконним і підлягає скасуванню з наступних підстав.
В судовому засіданні він визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення від 28.04.2018 року щодо потерпілої ОСОБА_13 , адже дійсно раптово та випадково зірвав з шиї потерпілої ланцюжок. Також, погодився і добровільному порядку відшкодувати ОСОБА_13 всі завдані збитки в повному обсязі, тільки коли в нього з`являться кошти. Проте, він тільки намагався зірвати з шиї потерпілої ОСОБА_13 ланцюжок, ніяких насильницьких дій відносно неї не вчиняв. Підтвердженням цього є також той факт, що на тілі потерпілої ОСОБА_13 не виявлено жодних тілесних ушкоджень.
Тому, його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.186 КК України, оскільки він не вчинив жодних насильницьких дій відносно потерпілої ОСОБА_13 , та просить призначити йому покарання відповідно до санкції ст.1 ст.186 КК України.
Інше обвинувачення щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України щодо потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 є надуманим та безпідставним таке ґрунтуються лише на неналежних та недопустимих доказах. В основу обвинувального вироку за цими епізодами було покладено лише заяви потерпілих щодо вчинення стосовно них злочину від 18.08.2017 року, 31.08.2017 року та 27.04.2018 року відповідно, та протокол пред`явлення для впізнання від 18.05.2018 року. Вважає, що протокол пред`явлення для впізнання ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 є недопустимим доказом про що заявляв клопотання щодо визнання даного доказу недопустимим. Суд першої інстанції проігнорував дане клопотання та не надав обґрунтування щодо належності та допустимості даного доказу.
Оскільки надані суду докази не мають беззаперечної сили стосовно доведеності його вини у вчиненні кримінальних правопорушень від 18.08.2017 року, 30.08.2017 року, тому вирок суду в частинні визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, протокол пред`явлення для впізнання ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 потрібно скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Також, в рішенні суду зазначено, що обставин, які пом`якшують покарання судом не встановлено. З даним твердженням суду він не погоджується, оскільки під час судового розгляду справи визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, скоєного 28.04.2018 року щодо потерпілої ОСОБА_13 , та пообіцяв добровільно відшкодувати завдані збитки ОСОБА_13 .
Тому, суд безпідставно при призначенні покарання не взяв до уваги зазначені обставини, які пом`якшують покарання, чим порушив вимоги ст. 65 КК України.
Вважає, що відсутні будь-які підстави для задоволення цивільного позову ОСОБА_10 , щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки він не вчиняв відносно неї ніяких кримінальних правопорушень.
Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок в частині визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Допитати в судовому засіданні потерпілу ОСОБА_13 . Повторно дослідити протоколи пред`явлення для впізнання із ОСОБА_15 та ОСОБА_10 .
Вважає, що оскаржуваний вирок є незаконним та винесеним без врахування дійсних обставин справи, тому підлягає скасуванню з наступних підстав.
ОСОБА_6 у судовому засіданні визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, скоєного ним 28.04.2018 року щодо потерпілої ОСОБА_13 , зазначивши, що він дійсно раптово та випадково зірвав з шиї потерпілої ланцюжок через скрутне матеріальне становище.
Від грабежу, поєднаному з насильством, слід відрізняти так званий грабіж-ривок, при якому винний застосовує певні зусилля, щоб вирвати у потерпілого майно. У цьому випадку кваліфікація повинна були лише за ч.1 ст.186 КК України.
Тому, дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.1 ст.186 КК України, оскільки він не вчинив жодних насильницьких дій відносно потерпілої ОСОБА_13 , на її тілі відсутні будь які тілесні ушкодження, а лише просто раптово та випадково зірвав з шиї потерпілої ланцюжок.
Щодо визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень стосовно потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , вважає, що судом не здобуто достатніх доказів. В основу обвинувального вироку було покладено лише заяви потерпілих щодо вчинення стосовно них злочину та протоколи пред`явлення для впізнання. Вважає, що цих доказів є недостатньо для обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні цих злочинів з наступних підстав. Так як стаття 186 КК України передбачає відповідальність за відкрите викрадення чужого майна, тому зазначені незаконні дії не можуть відбуватися таємно, і тому повинні обов`язково бути свідки, які могли бачити вчинення злочинів. Тим більше, зазначені кримінальні правопорушення були вчинені у світлу пору доби, тому на вулиці повинні були бути свідки.
Оскільки надані суду докази не мають беззаперечної сили стосовно доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень від 18.08.2017 року, 30.08.2017 року, 27.04.2018 року, тому вирок суду в частинні визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 потрібно скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Обов`язковому врахуванню під час призначення покарання підлягають обставини, які пом`якшують покарання. В рішенні суду першої інстанції зазначено, що обставин, які пом`якшують покарання судом не встановлено. З даним твердженням суду не погоджується, оскільки ОСОБА_6 визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, скоєного ним 28.04.2018 року щодо потерпілої ОСОБА_13 , та пообіцяв добровільно відшкодувати завдані збитки. Також, ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що вчинив злочин відносно ОСОБА_13 через скрутне матеріальне становище.
Тому суд безпідставно при призначенні покарання ОСОБА_6 не взяв до уваги зазначені обставини, які пом`якшують покарання, чим порушив вимоги ст. 65 КК України.
Також, судом першої інстанції було задоволено цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Зважаючи на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та невинуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України стосовно ОСОБА_10 , тому відсутні підстави для відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди.
Надані суду докази не доводять винуватість ОСОБА_6 в інкримінованих йому злочинах, передбачених ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, засновано на неналежних та недопустимих доказах тому кримінальне провадження підлягає закриттю.
Також судом першої інстанції не розв`язане питання щодо заявленого ним клопотання щодо визнання недопустимими доказами протоколів пред`явлення для впізнання із потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . Так відповідно фототаблиць доданих до протоколів впізнання. видно, що ОСОБА_6 та статисти які перебували поруч з ним були одягнуті в різний одяг при цьому слід зазначити, що під час проведення даної слідчої дії потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 перед впізнання спілкувались між собою.
Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_8 на підтримання апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_7 про їх безпідставність та залишення вироку суду без зміни, обговоривши наведені доводи та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Доводи апеляційних скарг про порушення вимог КПК при проведенні досудового розслідування та судового розгляду, заперечення факту вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , є безпідставними.

Суд першої інстанції дав належну оцінку показам обвинуваченого щодо часткового визнання вини, ґрунтуючись на повному та всебічному розгляді всіх обставин провадження, взявши за основу вироку показання потерпілих, які підтверджуються іншими доказами.

Так потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , ствердили в судовому засіданні, що саме ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, а саме , відкрито намагався заволодіти та заволодів належними їм золотими виробами.

Поряд з цим кожна з потерпілих на досудовому розслідуванні, під час проведення впізнання, вказали на ОСОБА_6 , як на особу яка вчинила щодо них пограбування.

Показання потерпілих всебічно перевірялися в судовому засіданні. Даних, які давали б підстави вважати, що вони могли обмовити ОСОБА_6 не встановлено.

При цьому, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, пред`явлення для впізнання проведено з дотриманням вимого КПК. Потерпілі окремо від інших впізнавали обвинуваченого, про що складався протокол. Суттєвих відмінностей у віці, зовнішності та одязі, між ОСОБА_6 та трьома іншими особами, не було. Таким чином доводи апеляційної скарги про недопустимість результатів впізнання, як належного доказу по справі, є надуманими та не приймаються до уваги.

Також колегія суддів вважає, що покликання в апеляційній скарзі на неправильну оцінку судом доказів, не відповідають дійсності. Суд дослідив всі докази, як зі сторони обвинувачення так і сторони захисту, які були зібрані на стадії досудового розслідування.

Безпідставними є і доводи про невірну кваліфікацію дій ОСОБА_6 . Вчиняючи відкрите викрадення чужого майна, повторно, по кожному з інкримінованих йому епізодів, обвинувачений застосовував насильство, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що виразилося у зриванні з шиї потерпілих золотих прикрас.

На підставі аналізу всіх представлених у справі доказів, яким дана належна оцінка відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та вірно кваліфікував його діяння за ч.3 ст.15, ч.2 ст.186, ч.2 ст.186 КК України.

Покарання обвинуваченому призначене з дотриманням вимог ст. 65 КК України, яке відповідає характеру тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і даним про його особу, в тому числі і тих, на які є покликання в апеляційних скаргах. Обране судом остаточне покарання ОСОБА_6 чотири роки один місяць позбавлення волі, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Також на думку колегії суддів, визначаючи розмір матеріальної та моральної шкоди, яку стягнуто в користь ОСОБА_10 , суд першої інстанції виходив з інтересів потерпілої. Розмір моральної шкоди 2000 грн. та 10000 грн. матеріальної шкоди є обґрунтованим та відповідає фактично заподіяній ОСОБА_10 шкоді.

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_10 , суд першої інстанції дотримався вимог чинного законодавства.

Допущених істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнули б за собою скасування вироку, про що порушуються питання в апеляційних скаргах як обвинуваченого так і захисника ОСОБА_8 , не встановлено.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, такий слід залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:
Вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 18 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4