Ухвала
Іменем України

17 січня 2019року

м. Київ

справа № 1-85/2011
провадження № 51-1841км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
засудженої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_5 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2011 року в кримінальній справі щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК такої, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (даліКК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області вироком від 07 червня 2011 року засудив ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 80 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішив питання щодо судових витрат і речових доказів у справі.
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 22 вересня 2011 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винною і засуджено за те, що вона, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за обставин, викладених у вироку, приблизно о 21:00 год. 16 грудня 2010 року в ході спільного вживання спиртних напоїв зі своїм співмешканцем ОСОБА_7 під час сварки на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин схопила зі стола ніж, яким умисно з метою заподіяння смерті завдала ОСОБА_7 одного удару у верхню ліву частину грудної клітки, чим заподіяла тяжке тілесне ушкодження, від якого потерпілий помер.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування кримінального закону та порушення вимог кримінально- процесуального закону, просить скасувати судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд. Стверджує, що не мала наміру вбивати потерпілого ОСОБА_7 , а ніж використала випадково з метою самозахисту від протиправного посягання на неї з боку останнього. Зазначає, що систематичні знущання з боку потерпілого стали причиною її сильного душевного хвилювання, що виникло в день події. Вказує на порушення її права на захист через відмову в задоволенні клопотання про фіксацію судового процесу технічними засобами.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджена ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу та просила скасувати судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд. Прокурор ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 395 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК 1960 року) касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого чи виправданого.

Згідно зі ст. 398 КПК 1960 року в суді касаційної інстанції підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

Під час перевірки матеріалів справи встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженої ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, за установлених судом і викладених у вироку обставин, підтверджуються сукупністю належних та допустимих доказів, які досліджено судом з достатньою повнотою і яким дано об`єктивну оцінку.

Так, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні вказаного злочину підтверджено:
- показаннями самої засудженої про те, що вона завдала ОСОБА_7 удару ножем у ліву верхню частину грудної клітки, від якого останній помер;
- показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , котрі повідомили, що ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_7 вели аморальний спосіб життя, вживали алкоголь, сварилися, при цьому ОСОБА_5 в ході сварок неодноразово завдавала ОСОБА_7 ножових поранень;
- показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтвердили, що в ході відтворення обстановки та обставин події ОСОБА_5 добровільно вказала на місце та спосіб завдання потерпілому тілесних ушкоджень ножем;
- показаннями свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 ;
- даними протоколів огляду місця події й огляду домоволодіння ОСОБА_11 ;
- даними протоколу відтворення обстановки та обставин події;
- даними висновків судово-медичних, судово-цитологічної, судово-імунологічної та судово-психіатричної експертиз тощо.
Перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій і твердження сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_5 як вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, однак не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

За встановлених судом фактичних обставин справи, засуджена ОСОБА_5 під час спільного вживання спиртних напоїв з потерпілим на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у ході сварки з останнім взяла зі стола кухонний ніж, яким заподіяла ОСОБА_7 , котрий сидів на стільці, тілесне ушкодження, про механізм завдання якого вона вказувала в ході відтворення обстановки та обставин події і про який зазначено у висновку судово-медичної експертизи, тобто направлення ранового каналу спереду назад, зліва направо, зверху вниз.
При цьому обставини, які передували вчиненню злочину, використане знаряддя злочину ніж, а також локалізація і механізм заподіяння тілесного ушкодження потерпілому вказують на те, що ОСОБА_5 усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачала їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого, а також бажала їх настання.
Крім того, як видно з висновку експерта від 20 грудня 2010 року № 1366-Е, під час огляду ОСОБА_5 жодних видимих тілесних ушкоджень у неї не виявлено.
У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5 не перебувала у стані необхідної оборони і відповідно не перевищила її меж.
Також доводи засудженої ОСОБА_5 про те, що вбивство потерпілого вона вчинила у стані сильного душевного хвилювання, колегія суддів вважає безпідставними.
Статтею 116 КК передбачено відповідальність за скоєння умисного вбивства, вчиненого в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого.
Жодних даних про те, що ОСОБА_5 перебувала у такому стані, судом не було встановлено.
Згідно з даними висновку судово-психіатричної експертизи від 10 лютого 2011 року № 45 жодним хронічним психічним захворюванням ОСОБА_5 не страждала і не страждає та в період часу інкримінованих їй дій не виявляла ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу душевної діяльності, а тому вона могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.
З огляду на це колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було покладено вищевказані докази в основу обвинувального вироку, і за встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано правильно.

Вищенаведеним спростовуються доводи засудженої в касаційній скарзі про те, що протиправні дії, спрямовані на позбавлення життя потерпілого, були обумовлені перебуванням її у стані необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання.
Також не знайшли свого підтвердження доводи засудженої про порушення її права на захист через відмову в задоволенні клопотання про фіксацію судового процесу технічними засобами, оскільки таке клопотання в матеріалах справи відсутнє.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року, усі доводи засудженої ОСОБА_5 , викладені нею в апеляції, аналогічні тим, що наведені в її касаційній скарзі, вони були всебічно розглянуті апеляційним судом, який відмовив у їх задоволенні з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування оскаржених судових рішень, у справі не встановлено.
Отже підстав для задоволення касаційної скарги засудженої ОСОБА_5 не має.
Разом із цим, ураховуючи конкретні обставини справи та особу засудженої, колегія суддів приходить до переконання, що призначене ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК наближене до максимального покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років є суворим, а суди як першої, так і апеляційної інстанцій не повною мірою дотримались вимог статей 50 та 65 КК.

Враховуючи викладене, оскаржені судові рішення в порядку ст. 395 КПК України 1960 року підлягають зміні, а призначене ОСОБА_5 покарання пом`якшенню до 10 років позбавлення волі. Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним та достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів.
Керуючись статтями 394396, 398 КПК 1960 року, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2011 року щодо ОСОБА_5 в порядку ст. 395 КПК 1960 року змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 115 КК до десяти років позбавлення волі.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3