Справа №585/2585/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/413/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 585/2585/17 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 січня 2019 року, в межах продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
За вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 січня 2019 року, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 03 роки.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 , до вступу вироку в законну силу, але не більше ніж на 02 місяці, тобто до 09 березня 2019 року, обрано тримання під вартою, взято під варту з залі засідань суду.

Під час підготовки кримінального провадження до апеляційного розгляду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду із клопотанням, в якому просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою в зв`язку з тим, що існує реальний ризик того, що обвинувачений перебуваючи на свободі може переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду, та існує ризик вчинення останнім інших кримінальних правопорушень.

Заслухавши думку прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, обвинуваченого, який заперечував з приводу продовження строку тримання під вартою, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно зі ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може вчинити дії передбачені частиною 1 цієї статті.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і орган досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані.

Колегією суддів вважає необґрунтованим заявлений прокурором ризик про те, що ОСОБА_6 перебуваючи на свободі може переховуватись від органу досудового розслідування та суду. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що інкримінований злочин ОСОБА_6 вчинив 24 червня 2017 року, під варту був взятий 09 січня 2019 року. За весь час коли обвинувачений знаходився на свободі він не переховувався від суду та жодним чином не перешкоджав судовому розгляду. Також прокурором не було надано доказів підтвердження існування ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення. Під час судового засідання, сторона обвинувачення жодним чином не змогла обґрунтувати наявність вказаних ризиків.

У пункті 72 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" суд наголосив, що практика тримання обвинувачених під вартою без конкретного юридичного підґрунтя або за відсутності чітких норм, які б регулювали такі питання, в результаті може призвести до позбавлення осіб свободи протягом необмеженого часу без відповідного дозволу суду і, відповідно, є несумісною з принципом юридичної визначеності та принципом захисту від свавілля, які червоною ниткою проходять через Конвенцію і принцип верховенства права

У пункті 75 вказаного рішення ЄСПЧ зазначив, що відсутність підстав в судових рішеннях щодо тримання під вартою протягом тривалого часу не відповідає принципу захисту від свавілля, закріпленому в пункті 1 статті 5 Конвенції.

Із врахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів дійшла висновку про те, що обвинувачений знаходиться у стані юридичної невизначеності щодо підстав тримання його під вартою, за недоведеністю існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання прокурора та продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою ще на 60 днів.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 193, 194, 199, 401, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,