Ухвала
іменем України
14 лютого 2019 року
м. Київ
справа № 752/13668/18
провадження № 51-541ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду

від 7 листопада 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:
За вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року за ч. 2 ст. 185 КК, ст. 71 КК до 4 років 3 місяців позбавлення волі,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

2 роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарання за цим вироком та покарання призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року, визначено остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
Вироком вирішено долю речових доказів та витрат у провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 16 грудня 2017 року, приблизно о 05:00, ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні магазину «Квіти»,

за адресою м. Київ, вул. Васильківська, 35, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, витягнув з рук потерпілого ОСОБА_5 , що спав на стільці, мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J 5 Prime», вартістю 4582 грн 74 к. Після чого,

з викраденим майном з місця вчинення злочину втік, завдавши потерпілому ОСОБА_5 матеріального збитку на вказану суму.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 листопада 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Не погодившись із постановленим щодо ОСОБА_4 судовими рішеннями, прокурор звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 7 листопада 2018 року через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На думку прокурора суд першої інстанції безпідставно не застосував до засудженого спеціальну конфіскацію у виді стягнення грошових коштів, що відповідає вартості викраденого мобільного телефону, тобто

4582 грн 72 к.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого

ч. 2 ст. 185 КК, у касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування

ч. 1 ст. 96-1 КК, яка на його думку, підлягала застосуванню, то колегія суддів вважає

їх неспроможними.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.96-1 КК спеціальна конфіскація, яка є заходом

кримінально-правового характеру, полягає у примусовому безоплатному вилученні

за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна

у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст.96-2 КК, а також п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом злочину, крім тих що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави.
Також, ч. 5 ст. 96-2 КК встановлено, що спеціальна конфіскація не застосовується до грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у цій статті, які згідно із законом підлягають поверненню власнику (законному володільцю) або призначені для відшкодування шкоди, завданої злочином. Аналогічні за змістом положення закріплено у ч. 10 ст. 100 КПК.
З системного аналізу кримінального процесуального закону вбачається,

що спеціальній конфіскації підлягає саме те майно, що має матеріальну цінність

та є в наявності сторони обвинувачення як предмет доказування, а не абстрактне поняття про нього.
Таким чином, спеціальна конфіскація не може бути застосована відповідно до ч. 5 ст. 96-2 КК, оскільки прокурор просить застосувати до ОСОБА_4 спеціальну конфіскацію, стягнувши в дохід держави грошову суму,

що відповідає вартості майна, яке було предметом злочину та підлягає поверненню власнику.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Всі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, суд належно перевірив і дав на них змістовні відповіді. Ухвала апеляційного суду в цілому відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,

про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів касаційного суду

не вбачає.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав

для задоволення скарги немає.
Враховуючи те, що касаційні вимоги прокурора є необґрунтованими, а також

те, що інших доводів, які були би підставами для зміни чи скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурор не навів, суд касаційної інстанції вважає,

що у цій справі необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки

з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень убачається, що підстав

для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 7 листопада 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3