Ухвала
Іменем України

19 листопада 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-9810ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 14 серпня 2018 року,

встановив:
Ухвалою слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2018 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ Старокостянтинівського ВП ГУНП Хмельницької області від 29 березня 2018 року про закриття кримінального провадження, внесеного 14.08.2014 року ЄРДР за №0004024 за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 14 серпня 2018 року вищезазначену ухвалу слідчого судді залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Не погодившись із зазначеними рішеннями, скаржник звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати їх і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, у зв`язку із тим, що оскаржувані судові рішення не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як визначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах (див., наприклад, рішення у справі «Делкурт проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium), від 17 січня 1970 року, пункт 25, Серія А, № 11). Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія А, № 93).

А нормами КПК України чітко визначений порядок розгляду скарг слідчим суддею та оскарження його рішень в апеляційному порядку.

Так, згідно з ч. 4 ст. 424 КПК України ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу з прийняттям рішення по суті апеляційних вимог оскарженню в касаційному порядку не підлягають.

Отже, ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Таким чином, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись пунктом 1 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 14 серпня 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3