Дата документу 16.01.2019 Справа № 310/651/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/651/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/122/19 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 309 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Азовське Бердянського району Запорізької області, громадянин України, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, непрацюючий, маючий базову загальну середню освіту, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 14 травня 2003 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

2) 22 червня 2005 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Звільнений 27 лютого 2009 року по відбуттю строку покарання;

3) 11 квітня 2012 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

4) 27 грудня 2012 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі;

5) 28 лютого 2013 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 17 жовтня 2016 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 8 місяців 24 дні,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та йому призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого 2013 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у вигляді 2 років 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід по справі не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 715 гривень в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, за наступних обставин.

18 січня 2018 року приблизно о 15 годині ОСОБА_7 , знаходячись у дворі багатоквартирного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на землі під лавочкою виявив 2 згортки з фольги, в яких знаходилася кристалічна речовина білого кольору.
Зрозумівши за зовнішнім виглядом, що в згортках знаходиться наркотичний засіб метадон, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою незаконного придбання наркотичного засобу для власного вживання, без мети збуту, повторно, будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України та будучи впевненим, що у виявлених згортках знаходиться наркотичний засіб, підняв вищезазначені 2 згортки з наркотичним засобом, чим незаконно придбав його, після чого поклав до кишені вдягненої на ньому куртки та почав незаконно зберігати при собі без мети збуту.
Після цього, незаконно зберігаючи при собі наркотичний засіб, переніс його на вулицю Лютеранську в м. Бердянськ Запорізької області, де в районі вищезазначеного будинку, побачивши працівників поліції та злякавшись відповідальності за зберігання наркотичного засобу, кинув на землю 2 згортки з фольги, в яких знаходився наркотичний засіб.
Відразу після цього, 18 січня 2018 року в період часу з 16 год. 20 хв. до 16 год. 50 хв. в ході проведення огляду місця події працівниками поліції виявлено та вилучено згорток з кристалічною речовиною білого кольору масою 0,315 г., яка містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, масою 0,157 г. в перерахунку на суху основу та згорток з кристалічною речовиною білого кольору масою 0,328 г., яка містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, масою 0,184 г. в перерахунку на суху основу, а всього загальною масою 0,341 г. в перерахунок на суху основу, який ОСОБА_7 , діючи умисно, незаконно зберігав без мети збуту.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене йому покарання таким, що є несправедливим внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що враховуючи тяжкість вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність пом`якшуючих покарання обставин, відсутність великої небезпеки для суспільства від вчиненого злочину, стан його здоров`я, неофіційне працевлаштування, наявність сина, якого необхідно виховувати, а також те, що він раніше лікувався в наркодиспансері, просить застосувати до нього ст.ст. 69, 75 КК України і пом`якшити йому покарання.

До судового засідання апеляційного суду, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду його апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 не з`явився, поважні причини неявки апеляційному суду не повідомив, із заявою про відкладення розгляду його апеляційної скарги на адресу апеляційного суду не звернувся, у зв`язку із чим, враховуючи приписи ч. 4 ст. 405 КПК України, його неявка не перешкоджає розгляду його апеляційної скарги по суті.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що застосування ст. 75 КК України неможливе, оскільки обвинувачений вчинив злочин в період умовно-дострокового звільнення, до того ж, йому було призначено мінімальне покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 309 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину за обставини, що пом`якшують покарання, визнав рецидив злочину за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вчинив інкримінований йому злочин в період умовно-дострокового звільнення, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває,

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше 5 разів притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше неодноразово звільнявся від відбування покарання з випробуванням та умовно-достроково, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, а також колегія суддів враховує те, що він не працює, суспільно-корисною працею не займається, стійких соціальних зв`язків не має, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, за місцем проживання характеризується посередньо, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69,75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 309 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції, а призначаючи остаточне покарання у відповідності до ч. 1 ст. 71 КК України, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Колегія суддів вважає, що наявність сина, якого необхідно виховувати, не може бути підставою для призначення покарання з випробуванням, оскільки ці обставини не утримали обвинуваченого від вчинення злочину середньої тяжкості.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 травня 2018 року стосовно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4