Єдиний унікальний номер 205/6049/18
Провадження №1-в/205/777/19
У Х В А Л А

08 квітня 2019 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

захисника - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність із Законом України від 15 квітня 2008 року «Про внесення змін до кримінального та кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності», -

В С Т А Н О В И В:
Вироком Дніпропетровського обласного суду від 23.09.1997 року ОСОБА_5 засуджено за ч.3 ст.140, ч.3 ст.142, ч.2 ст.145, п.п. «а», «г» ст.93 КК України (в ред. 1960 року) до смертної кари з конфіскацією майна. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 року вказаний вирок змінено в порядку ст.409 КК України, а саме замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.

В своєму клопотанні захисник засудженого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 порушує питання про приведення вироку у відповідність із Законом України від 15.04.2008 року «Про внесення змін до кримінального та кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності», мотивуючи своє клопотання наступним.

Рішенням Конституційного суду від 29.12.1999 року №11-рп/99 положення статті 24 КК України та низка положень особливої частини КК України (в ред. 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

22 лютого 2000 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправного трудового кодексів України», яким смертну кару, як виняткову міру покарання було виключено з Кримінального Кодексу України і введено новий вид покарання довічне позбавлення волі. Вказаний Закон набрав чинності 04 квітня 2000 року.

Таким чином, на думку захисника, оскільки в період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року кримінальний Закон передбачав максимальну межу покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, до засудженого ОСОБА_5 слід застосувати положення про дію Закону в часі, а саме замінити покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі на 15 років, з огляду на практику Верховного суду, викладену у рішенні від 29 серпня 2018 року.

В судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 та сам засуджений підтримали заявлене клопотання та прохали його задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на відсутність для цього законних підстав та хибне розуміння положень Закону захисником.

Суд, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вислухавши думку учасників судового засідання, вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо 26.01.2011 смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

За таких обставин, Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Як зазначив Конституційний Суд України, у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4 1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N10249/03).

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, тоді як в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість зміни закону тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483 - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша статті 25 Кодексу 1960 року, частина друга статті 87 Кодексу 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом (статті 28, 38, 39, 41, 42, 43, 44, 58 Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року; статті 107, 108, 109, 110, 112, 113, 114, 127, 151, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року). У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року ( 97433§), заява N 39458/02).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 371, 372, 537-539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність із Законом України від 15 квітня 2008 року «Про внесення змін до кримінального та кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності»- відмовити.

На ухвалу можуть бути подані апеляції до Дніпровського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

З оригіналом згідно: Суддя -

Секретар -