Справа №127/7070/19
Провадження №1-кп/127/222/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.01.2019 р. за № 0000093, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 КК України раніше судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 345 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

У період часу з 14:00 год. 13.01.2019 р. до 03:00 год. 14.01.2019 р. відповідно до розстановки сил та засобів Вінницького відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області, екіпаж ГРПП «Ліра - 202», до якого входили поліцейські вказаного відділу поліції - старший дільничний офіцер поліції капітан поліції ОСОБА_6 та інспектор СКОЗ майор поліції ОСОБА_7 , під час несення служби забезпечував публічну безпеку та громадський порядок на території м. Вінниці.

Під час виконання вищевказаними працівниками поліції, які відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» є працівниками правоохоронного органу, службових обов`язків, 14.01.2019 р. близько 01:30 год., знаходячись по вул. Брацлавській в м. Вінниці, вони помітили автомобіль марки «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , водій якого порушив правила дорожнього руху, а саме перетнув перехрестя вул. Брацлавської та вул. Некрасова в м. Вінниці на заборонений сигнал світлофора. В подальшому на перехресті вул. Брацлавської та вул. Замостянської в м. Вінниці, ОСОБА_7 , перебуваючи в службовому автомобілі, через опущене вікно службового автомобіля зробив зауваження водієві автомобіля марки «Daewoo Lanos» та в цей час помітив, що останній перебуває за кермом з явними ознаками сильного алкогольного сп`яніння, після чого водієві даного автомобіля було запропоновано зупинитись за перехрестям. Далі водій автомобіля марки «Daewoo Lanos» зупинився на узбіччі вул. Брацлавської в м. Вінниці, навпроти будинку № 62 та вийшов зі свого автомобіля. Під час його спілкування із працівниками поліції встановлено, що водієм автомобіля марки «Daewoo Lanos» виявився ОСОБА_5 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння.

Крім ОСОБА_5 , в його автомобілі також перебували ОСОБА_8 та двоє їх спільних неповнолітніх дітей. В подальшому ОСОБА_6 по рації було викликано допомогу. Почувши це, ОСОБА_5 з метою уникнення адміністративної відповідальності почав погрожувати ОСОБА_6 фізичною розправою, виражатись нецензурною лайкою в його адресу та повідомив, що забирає дітей та їде додому та ніхто не має йому перечити проти цього. На це поліцейські ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запропонували ОСОБА_5 припинити протиправні дії, повідомивши останнього, що в разі їх продовження він буде притягнутий до відповідальності.

На таке попередження ОСОБА_5 не відреагував та усвідомлюючи, що ОСОБА_6 є працівником правоохоронного органу, відмовившись виконати його законні вимоги, почав відходити від свого автомобіля, в результаті чого ОСОБА_6 схопив своєю рукою ОСОБА_5 за руку з метою зупинити його.

В цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на заподіяння тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу при виконанні ним службових обов`язків. Реалізовуючи цей злочинний умисел, ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що ОСОБА_6 є працівником правоохоронного органу та перебуває при виконанні службових обов`язків, 14.01.2019 р. близько 01:45 год., перебуваючи на узбіччі вул. Брацлавської в м. Вінниці навпроти будинку № 62, розвернувся та штовхнув останнього в груди, після чого намагався вдарити ОСОБА_6 кулаком правої руки, однак, останній ухилився. Проте, ОСОБА_5 не припинив свої спроби та умисно наніс один удар кулаком руки в область правої щоки ОСОБА_6 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження - синець з набряком м`яких тканин на обличчі справа, яке належить до легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив злочин за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Тому суд обмежується дослідженням в судовому засіданні показань обвинуваченого та відомостей, які характеризують особу останнього.

При вирішенні зазначеного кримінального провадження суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 13.12.2018 р. (справа № 191/550/16-к) зазначено, що положеннями частини другої статті 345 КК передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків. При цьому при скоєнні злочину, передбаченого статтею 345 КК, основним мотивом буде невдоволення виконанням потерпілим службових обов`язків або його службовою діяльністю. І кінцевою основною метою злочину є запобігти виконанню потерпілим службових обов`язків, припинити або змінити характер такого виконання чи вчинити посягання із помсти за діяльність у минулому.

Аналізуючи показання обвинуваченого, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт спричинення останнім тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу (поліції) під час виконання останнім службових обов`язків з метою уникнення від адміністративної відповідальності. Обвинувачений в судовому засіданні даної обставини не заперечував. Зокрема, обвинувачений не заперечував у судовому засіданні тієї обставини, що він розумів, що потерпілий є працівником поліції при виконанні ним службових обов`язків, проте завдав останньому удари, що призвело до виникнення в потерпілого тілесних ушкоджень. Характер і локалізація тілесних ушкоджень були встановлені під час досудового розслідування шляхом проведення відповідної судово-медичної експертизи, однак клопотання про дослідження відповідного висновку сторонами кримінального провадження в судовому засіданні заявлене не було в зв`язку з визнанням обвинуваченим зазначеної обставини. Умисного характеру своїх дій обвинувачений в судовому засіданні також не заперечував, однак повідомив, що не може обґрунтувати таку свою поведінку. Обвинувачений також в судовому засіданні не заперечував факту перебування у стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 345 КК, за ознаками умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості, проте надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину, у вчиненому розкаявся, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, згідно з приписами статті 89 КК є особою, раніше не судимою.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді обмеження волі. Суд дійшов до такого висновку, оскільки застережень щодо неможливості призначення покарання у виді обмеження волі, передбачених частиною третьою статті 61 КК. Крім того, в ході судового розгляду кримінального провадження не було доведено, що призначення покарання у виді обмеження волі не відповідатиме меті призначення кримінального покарання. Натомість суд не вважає обґрунтованим твердження сторони захисту, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе лише за умови призначення покарання у виді позбавлення волі.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. ( справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_5 у вчиненому розкаявся, згідно з матеріалами кримінального провадження майнова шкода не заподіяна і потерпілий претензій до обвинуваченого не має, суд приходить до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому останнього слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 345 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

Відповідно до частини першої статті 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Згідно з частиною першою та частино другою статті 76 КК зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: