печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000090 від 10.04.2018 року,-
В С Т А Н О В И В :
12.11.2018 року до провадження слідчого судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_3 про накладення арешту на майно вилучені в ходу проведення обшуку 07.11.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 в межах кримінального провадження №0000090 від 10.04.2018 року.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримала та просила задовольнити, разом з тим повідомила, що вказаний обшук було проведено на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України без ухвали слідчого судді та станом на дату розгляду клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно вказаний обшук легалізовано не було.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечувала та вказали на те, що в обшук було проведено без наявності ухвали слідчого судді, вказаний обшук не легалізовано, тобто вказане майно вилучене в незаконний спосіб та не може бути речовим доказом.

Згідно норми ст. 107 КПК України під час розгляду клопотання здійснювалась фіксація за допомогою технічних засобів.

Вивчивши клопотання, долучені до нього матеріали, заслухавши думку учасників судового розгляду слідчий суддя дійшов до наступних висновків.

З наданих в обґрунтування клопотання матеріалів вбачається, що 10.04.2018 року Київською місцевою прокуратурою №6 до ЄРДР під №0000090 внесено відомості про кримінальне правопорушення передбачене з попередньою кваліфікацією за ч. 2 ст. 364 КК України.

07.11.2018 року з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знарядь кримінального правопорушення або майна, ке було здобуте у результаті його вчинення, старшим слідчим СВ Печерського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_5 на підставі доручення прокурора Київської місцевої прокуратури №6 за участю понятих, було проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Прокурор вказує, що вилучені в ході проведення обшуку речі, а саме: ноутбук марки ASUS із написом MBVER:P500CA, D5NXCY087144187; мобільний телефон марки «Айфон 7 плюс» IMEI: НОМЕР_1 ; мобільний телефон марки «Samsung» IMEI: НОМЕР_2 та блокнот синього кольору є речовими доказами у кримінальному проваджені в розумінні ст. 98 КПК України, так як є знаряддям та предметами вчинення кримінального правопорушення, зберегли в собі його сліди та містять відомості, які можуть бути використані як доказ обставин та факту вчинення кримінального правопорушення під час кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Вирішуючи питання про можливість накладення арешту на вказані у клопотанні речі слідчий суддя приймає до уваги ту обставину, що вказані речі було вилучено під час проведення обшуку проведеного на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України без ухвали слідчого судді та те, що станом на момент розгляду клопотання про арешт майна вказаний обшук легалізовано не було. Відтак, оцінюючи відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні слідчий судя приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного клопотання та накладення арешту на вилучене майно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України,-
У Х В А Л И В :
У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000090 від 10.04.2018 року - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Повний текст ухвали буде проголошено 03.12.2018 року о 10:00 год

Слідчий суддя ОСОБА_1