Дата документу 19.12.2018 Справа № 311/2967/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 311/2967/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/34/18 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8

розглянула 19 грудня 2018 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Василівка Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 383, ч.2 ст. 384 КК України,

Встановлені вироком Василівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2018 року обставини:
11.08.2016, приблизно о 13 годині, знаходячись в приміщенні магазину «Мобітел», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, з метою обвинувачення особи у тяжкому злочині, будучи попередженим оперуповноваженим Василівського ВП ГУ НП в Запорізькій області лейтенантом поліції ОСОБА_10 під особистий підпис про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, усвідомлюючи, що насправді злочину не було вчинено, повідомив органу досудового розслідування під запис у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення завідомо неправдиві відомості про вчинення відносно нього тяжкого кримінального правопорушення, а саме, вказав, що 11.08.2016, о 12 годині 40 хвилин в приміщенні магазину «Мобітел», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_11 , погрожуючи йому вбивством та знищенням майна, вимагав у нього грошові кошти в сумі 10 тисяч доларів США, чого насправді не було.
11.08.2016, в період часу з 18 години до 19 години, знаходячись в приміщенні службового кабінету Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області, розташованого за адресою: вул. Шевченка, 36 в м. Василівка Запорізької області, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, з метою обвинувачення особи у тяжкому злочині, будучи визнаним потерпілим, під час досудового розслідування кримінального провадження № 0001718 від 11.08.2016 за ч. 2 ст. 189 КК України та попередженим слідчим під особистий підпис про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за дачу завідомо неправдивих показань, надав слідчому під запис у протоколі його допиту, як потерпілого, завідомо неправдиве показання, тобто повідомив про факти, які підлягали встановленню у кримінальному провадженні № 0001718 від 11.08.2016 за ч. 2 ст. 189 КК України і мали важливе значення для правильного вирішення справи, а саме, усвідомлюючи, що насправді злочину не було вчинено, вказав слідчому, що 10.08.2016 ОСОБА_11 погрожував йому вбивством та вимагав грошові кошти, а потім 11.08.2016, о 12 годині 40 хвилин, в приміщенні магазину «Мобітел», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_11 , погрожуючи йому вбивством та знищенням майна, які він сприймав реальними та дійсними, вимагав у нього грошові кошти в сумі 10 тисяч доларів США, чого насправді не було.

Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2018 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 383 та ч.2 ст. 384 КК України, та йому призначено покарання:
за ч.2 ст. 383 КК України у вигляді 2-х (двох) років 6-ти (шести) місяців позбавлення волі;
за ч.2 ст. 384 КК України у вигляді 2-х (двох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 2-х (двох) років 6-ти (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання, якщо він протягом 2-х (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
У відповідності зі ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Вказує, що судом не в повній мірі враховані обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину та суспільно-небезпечні наслідки, які настали внаслідок вчинених злочинів. Зазначає, що ОСОБА_7 свою вину не визнав та не розкаявся у своїх діях, жодним чином не сприяв ані слідству, ані суду в розкритті злочину. Крім того, байдуже ставлення з боку обвинуваченого до своїх дій та прав і свобод інших громадян потягло за собою порушення Конституційних прав іншої особи на свободу та особисту недоторканість, а також порушення нормальної діяльність усієї системи правосуддя, яка була використана ОСОБА_7 для досягнення власних цілей. Посилаючись на відсутність пом`якшуючої обставини, яка давала б підстави вважати, що ОСОБА_7 заслуговує на виправлення без ізоляції від суспільства, та позицію сторони захисту щодо невчинення обвинуваченим інкримінованих злочинів, вказує що суд недостатньо вмотивував своє рішення про застосування до засудженого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, і вважає, що його виправлення, фактично не відбуваючи покарання, буде неможливим та не сприятиме цілям кримінального провадження. Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 383 КК України у виді 2 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 384 КК України у виді 2 років позбавлення волі; на підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно до відбуття призначити 2 роки 6 місяців позбавлення волі, та обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 зазначає про законність оскаржуваного вироку, вважає, що застосування в даному випадку до обвинуваченого ст.ст. 75, 76 КК України в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання. Просить у задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та захисника, які висловили заперечення вимогам апеляційної скарги прокурора та наполягали на залишенні вироку суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить до наступного висновку.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів, про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст. 383, ч.2 ст. 384 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі та представленими сторонами доказами, які у повному обсязі досліджувалися у суді першої інстанції.

Зазначені висновки місцевого суду не оспорюються сторонами кримінального провадження, а тому відповідно ч.1 ст. 404 КК України, не є предметом апеляційного розгляду. Відтак суд апеляційної інстанції не проводить їх детальний аналіз та перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Що ж стосується судового рішення в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення за ч.2 ст. 383 КК України іншого розміру покарання, застосування за положеннями ст. 70 КК України іншого, більш обтяжливого принципу призначення покарання за сукупністю злочинів і безпідставність звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, судова колегія знаходить висновки суду достатньо аргументованими і переконливими.

Так, суд взяв до уваги: тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до злочинів середньої тяжкості, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також дані про особу обвинуваченого.

За матеріалами провадження ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, працевлаштований, має родину, на спец обліку у наркологічному диспансері не перебуває, має реєстрацію та постійне місце проживання, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, має подяку за місцем роботи.
При цьому судова колегія зауважує, що згідно ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Зазначені вимоги кримінального закону були виконані судом першої інстанції, а висновки суду з приводу можливості звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, посилаючись на виключно позитивні відомості стосовно особистості ОСОБА_7 , достатньо мотивовані.

При цьому судова колегія додатково звертає увагу на визнанні обвинуваченим при апеляційному розгляді провини і розкаянні, що згідно ст. 66 КК України слід віднести до пом`якшуючих покарання обставин, а також свідчить на користь обґрунтованості висновку суду про доцільність застосування до ОСОБА_7 положень ст.ст. 75,76 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання і, зокрема застосований принцип за ст. 70 КК України поглинання покарання повністю відповідає вимогам ст.ст. 65-67 КК України, є достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципу індивідуалізації покарання, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора про скасування вироку через його м`якість та про постановлення нового вироку з призначенням ОСОБА_7 покарання у вигляді реального його відбуття відсутні.

Судова колегія погоджується з висновком районного суду щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов`язків.

Призначене покарання та встановлений судом першої інстанції термін іспитового строку відносно ОСОБА_7 відповідають характеру та ступеню вчинених злочинних діянь, що також засвідчує дотримання судом принципу індивідуалізації покарання.

З міркувань першого притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, що виходить із висунутого обвинувачення, беручи до уваги відомості щодо особистості обвинуваченого, які є позитивними, наявності пом`якшуючих покарання обставин і відсутність обтяжуючих покарання обставин, судова колегія приходить до аналогічного висновку, що і суд першої інстанції про можливість звільнення винного від відбування покарання з випробуванням, що, на думку апеляційної інстанції, не зашкодить реалізації цілей покарання, а призначення відносно ОСОБА_7 іспитового строку на 2 роки буде додатковим дієвим засобом забезпечення належної соціальної і процесуальної поведінки обвинуваченого

Крім того, на думку колегії суддів, самі по собі наслідки, які настали в результаті вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, на які посилається прокурор, з огляду на вищенаведені обставини у сукупності, не є перешкодою для прийняття такого рішення.
Одночасно колегія суддів, відповідно до ст. ст. 8, 9 КПК України, враховує практику Європейського суду, так у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) встановлено, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» та звертає увагу на поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, зазначеного у постанові Верховного Суду від 1 лютого 2018 року (справа № 634/609/15-к, провадження № 51-658 км 17), яке охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а також відповідає позиції і практиці розгляду справ Європейського суду з прав людини, що передбачає відхилення апеляційної скарги прокурора.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
ВирокВасилівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винним за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 383, ч.2 ст. 384 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4