Ухвала
Іменем України
15 травня 2019 року

м. Київ
провадження № 51-2368 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 6 листопада 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2019 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, раніше судимого: 06 листопада 2014 року Калинівським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим терміном на 2 роки; 19 березня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 червня 2015 року вирок суду змінено та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим терміном 3 роки; 11 липня 2017 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області скасовано звільнення від відбування покарання з випробовуванням і направлено для відбування призначеного покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 червня 2015 року у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі;
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 червня 2015 року остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахується з моменту затримання - 16 серпня 2017 року.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2019 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, а апеляційну скаргу адвоката - задоволено частково, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2018 року , щодо ОСОБА_4 змінено.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону від 26 листопада 2015 року 838-VIII з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, ОСОБА_4 в строк відбування покарання зараховано строк тримання його під вартою з 16 серпня 2017 року по день набрання вироку законної сили - 11 березня 2019 року.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він в період часу з 10 грудня 2016 року по 19 грудня 2016 року, точної дати та часу не встановлено, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою швидкого збагачення, шляхом вільного доступу, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, вчинив крадіжку золотих виробів, а саме ланцюжка 585 проби вагою 4,53 г. та хрестика 585 проби вагою 1,7 г., які належали ОСОБА_5 , та в подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд, завдав матеріальну шкоду останній на загальну суму 6791 гривень 16 копійок.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений вказує на неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі засуджений не оскаржує висновків суду в частині доведеності його винуватості та кваліфікацію його дій.
Разом з цим, ОСОБА_4 зазначає про неврахування судами при призначенні покарання даних про його особу, зокрема того, що він був офіційно працевлаштований, не перебував на обліку у лікарів нарколога та психіатра, одружений, має дві вищі освіти та за місцем проживання характеризуються виключно позитивно.
Крім цього, засуджений просить зарахувати йому в строк відбування покарання відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення з 19 березня 2015 року по 3 червня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На думку колегії суддів ці вимоги є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу винного і призначив засудженому покарання у межах санкції статті, за якою його засуджено, однак не в максимальному його розмірі. У той же час враховуючи те, що ОСОБА_4 раніше був неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, не відбув покарання за попереднім вироком, не відшкодував завдану злочином шкоду, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення йому більш м`якого покарання.

Суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції та дійшов висновку про те, що таке покарання відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК України. Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною та обґрунтованою і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Прохання у касаційній скарзі про необхідність зарахування судом касаційної інстанції у строк відбування покарання ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення з 19 березня 2015 року по 03 червня 2015 року не заслуговує на увагу. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2019 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону від 26 листопада 2015 року 838-VIII з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, ОСОБА_4 в строк відбування покарання зараховано строк тримання його під вартою з 16 серпня 2018 року, тобто з дня затримання по даному кримінальному провадженню, по день набрання вироку законної сили - 11 березня 2019 року.
Разом з цим, засуджений ОСОБА_4 не позбавлений можливості звернутися до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого він відбуває покарання, із клопотанням про зарахування в строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення за іншими кримінальними провадженнями.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.

З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 6 листопада 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_3