Справа № 755/1540/17
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" грудня 2018 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007961 від 08.06.2016 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 198 КК України, встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що 06.06.2016 у невстановлений досудовим розслідуванням час, він перебував поблизу ломбарду ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і Компанія», маючи при собі документи, що посвідчують власну особу, а саме паспорт громадянина України, де до нього підійшла невідома останньому та невстановлена досудовим розслідуванням особа, яка запропонувала йому здати до ломбарду мобільний телефон марки «Samsung SM-G361H» IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 на його власні документи.

В подальшому, в ході розмови між ОСОБА_5 та невстановленою досудовим розслідуванням особою, ОСОБА_5 стало достовірно відомо про те, що вказаний мобільний телефон завідомо одержаний злочинним шляхом. У цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, який направлений на заздалегідь необіцяне отримання та збут майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, тож він погодившись на пропозицію невстановленої досудовим розслідуванням особи того ж дня здав мобільний телефон марки «Samsung SM-G361H» IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 до ломбардного відділення ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і Компанія», використавши паспорт громадянина України на своє ім`я.

Після вказаних дій, ОСОБА_5 та невстановлена досудовим розслідуванням особа отримавши грошові кошти від збуту вказаного мобільного телефону розподілили їх між собою за домовленістю та ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, чим завдав матеріальної шкоди потерпілій особі на загальну суму 3546 гривень 00 копійок.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаним в судовому засіданні свою вину у вчиненні цього кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини його скоєння, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, останній указав, що в період з 03.06.2016 перебував біля ломбардів (адреси не пом`ятає) на території Дніпровського району м. Києва з метою заробітку грошових коштів у спосіб визнаний в обвинуваченні, як дводенний.

06.06.2016 в обідній час доби, до нього підійшов невідомий останньому чоловік, середньої тіло будови, середнього зросту, чорні волосся та попрохав оформити договір застави у ломбарді на його ім`я. Предметом застави мав бути мобільний телефон марки «Samsung».

В подальшому, в ході розмови між ним та невстановленою досудовим розслідуванням особою, ОСОБА_5 стало відомо, що вказаний мобільний телефон є предметом вчиненого кримінального правопорушення і відповідно є одержаним злочинним шляхом. Не зважаючи на те, що ОСОБА_5 в той момент вже був обізнаним про те, що вказаний мобільний телефон здобутий (одержаний) злочинним шляхом, погодився отримати зазначений мобільний телефон та в подальшому оформити договір застави на своє ім`я з корисливих мотивів, оскільки мав отримати відповідну винагороду за вказані дії.

Далі, ОСОБА_5 отримав мобільний телефон, достовірно знаючи, що він одержаний злочинним шляхом, зайшов до приміщення ломбарду та оформив договір застави на свій паспорт громадянина України, предметом якого був мобільний телефон марки «Samsung», який був одержаний злочинним шляхом.

Після зазначених дій та отримавши грошові кошти від ломбарду за предмет застави, вийшов з приміщення ломбарду та передав невстановленій досудовим розслідуванням особі грошові кошти при цьому отримавши відповідну грошову винагороду від вказаної особи за вказані дії та з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Також, ОСОБА_5 наголосив суду, що він усвідомлював те, що він отримав від невідомої йому особи предмет одержаний злочинним шляхом та усвідомлює те, що він вчинив злочин.

Крім того, вказав, що вчинив дане кримінальне правопорушення, оскільки йому були необхідні грошові кошти для прожиття.

Разом з тим, вказав суду, що щиро кається у вчиненому кримінальному правопорушенні.

З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Згідно протоколів про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07.06.2016 та протоколів про попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві повідомлення про вчинення злочину потерпіла вказала, що 06.06.2016 о 03:00 год. за адресою: м. Київ, вул. Новаторів, 9 у неї в кабіні ліфта невідома особа заволоділа її майном.

Згідно даних протоколу огляду місця події від 07.06.2016 було оглянуто місце пригоди за адресою: м. Київ, вул. Новаторів, 9, де у потерпілої в кабіні ліфта невідома особа заволоділа її майном.

Як наслідок, суд враховує, що цими доказами підтверджується факт того, що майно яке обвинувачений здавав до ломбарду за домовленістю з невстановленою особою було дійсно одержаною злочинним шляхом.

Згідно відповіді генерального директора ПТ «ДОНКРЕДИТ» ОСОБА_6 . ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_3 виданий Орджонікідзевським МВГУ МВС в Дніпропетровській області 28.06.1998 року, отримував у Товариства фінансовий кредит, у тому числі, по договору від 06.06.2016 (1 предмет застави), а саме: мобільний телефон Samsung SМ-0361Н (ІМЕІ НОМЕР_1 / НОМЕР_2 ) оціночною вартістю 1104,50 грн.

Відповідно до гарантійних документів мобільний телефон марки «Samsung SM-G361H» має IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 належить потерпілій.

Тим самим цими доказами підтверджується те, що саме обвинувачений особисто та на свої власні документи здавав до ломбарду майно мобільний телефон здобутий неустановленою особою злочинним шляхом.

Дані докази за свою є належними та допустимим у розумінні норм КПК України.

Порушень вимог ст. 87, 103-104, 237 того ж Кодексу не установлено.

Як наслідок, указані матеріали у повній мірі підтверджують собою факт доведеності у провадженні обставин регламентованих ст. 91 КПК України, зокрема, те, що обвинувачений дійсно 06.06.2016 перебував поблизу ломбарду маючи при собі документи, що посвідчують власну особу, а саме паспорт громадянина України, де до нього підійшла невідома останньому та невстановлена досудовим розслідуванням особа, яка запропонувала йому здати до ломбарду мобільний телефон марки «Samsung SM-G361H» IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 на його власні документи, на, що він погодився та здав указане майно за запропонованим алгоритмом, розділивши кошти від збуту між собою за домовленістю.

Щодо протоколів пред`явлення особи для впізнання від 11.06.2016, то суд погоджується з позицією сторони обвинувачення (прокурора) про те, що останні доречно сприймати критично з огляду на те, що у ході цієї слідчої дії не було дотримано вимоги ст. 228 КПК України, які висуваються до фотознімків при здійсненні такого впізнання за ними (фотознімками). А тому, ці докази, на переконання суду, враховуючи положення параграфу 1 Глави 4 КПК України, рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, висновки ЄСПЛ у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, та у справі «Шабельника проти України», є недопустимими, оскільки останні не відповідають вимогам ст. 228 указаного Кодексу.

Також, у порядку ст. 325 КПК України, вирішено питання про можливість розгляду провадження без потерпілої ОСОБА_7 , так як з урахуванням думки учасників судового провадження, є можливим за її відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, у ракурсі норм ст. 91 того ж Кодексу, а претензій майнового характеру вона не має.
Будь-яких інших доказів сторонами не надавалося, свідки не заявлялися.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 198 КК України, за обставин, встановлених судом.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, винним у вчиненні яких визнається обвинувачений

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ст. 198 КК України, так як він вчинив заздалегідь не обіцяне отримання та збут майна, завідомо одержаного злочинним шляхом за відсутності ознак легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Адже, указаною статтею зазначеного Кодексу передбачено кримінальну відповідальність за заздалегідь не обіцяне придбання або отримання, зберігання чи збут майна, завідомо одержаного злочинним шляхом за відсутності ознак легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Об`єктом злочину є встановлений законом порядок придбання і відчуження майна, який забезпечує право власності.

Предметом злочину є майно, завідомо здобуте злочинним шляхом. Під майном, здобутим злочинним шляхом, слід розуміти майно, здобуте шляхом вчинення злочину.

Злочинний спосіб, у який здобуто таке майно, для кваліфікації діяння за ст. 198 значення не має. Це можуть бути, у тому числі, викрадення майна. Розмір майна, яке було предметом цього злочину, на кваліфікацію не впливає.

З об`єктивної сторони злочин полягає у заздалегідь не обіцяних діях з майном, завідомо здобутим злочинним шляхом, зокрема, у формі збуту.

Збут майна, завідомо здобутого злочинним шляхом, - це сплатне чи безоплатне відчуження майна іншій особі. Такі дії можуть бути вчинені у формі продажу, дарування, обміну тощо і з правової точки зору являють собою недійсні угоди.

Злочин вважається закінченим з моменту збуту.

Суб`єкт злочину загальний. Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом. Особа усвідомлює, що придбаває, збуває або зберігає майно, здобуте злочинним шляхом, і бажає вчинити такі дії. Усвідомлення того, що майно здобуте злочинним шляхом, є обов`язковою ознакою інтелектуального моменту умислу винного. При цьому точна обізнаність про характер та конкретні обставини вчиненого так званого предикатного злочину не вимагається.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (раніше судимий, не працює, не одружений, стан здоров`я (ВІЛ-інфекція, 4 клінічна стадія, залишкові зміни після перенесеного раніше туберкульозу легенів; дисциркуляторна посттравматична енцефалопатія ІІ ст. зі стійким цефалічним синдромом), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 198 КК України у виді позбавлення волі, зі звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов`язків з числа визначених його ст. 76 КК, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Адже, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред"явленому обвинуваченні за ст. 198 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1