АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/1533/16-к Номер провадження 11-кп/786/144/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.2 ст.153 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6
з участю прокурора ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8 ,
законного представника
потерпілої ОСОБА_9
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
обвинуваченого ОСОБА_14 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000325, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_14 та захисників в його інтересах адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , прокурора Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_15 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 червня 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду,

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Магдалинівка Дніпропетровської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта повна загальна середня, не одруженого, ФОП, не судимого, засуджено:
-за ч. 2 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Стягнуто з ОСОБА_14 на користь потерпілої ОСОБА_8 100 000 грн. заподіяної моральної шкоди.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_14 визнаний винуватим в тому, що 26.05.2016 року, близько 19.10 год. він, проїжджаючи на власному автомобілі марки Hyundai Santa Fe, державний номерний знак НОМЕР_1 , в с. Бродщина Кобеляцького району Полтавської області, погодився підвезти до м. Кобеляки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак не доїжджаючи до вказаного населеного пункту, з метою задоволення статевої пристрасті неприродним способом з потерпілою особою, всупереч її волі, поїхав на автомобілі в напрямку с. Гайове, де зупинився на ґрунтовій дорозі поблизу лісосмуги, після чого, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, яке ОСОБА_8 сприйняла як реальне, використовуючи свою фізичну перевагу, тримаючи останню за руки, вступив з нею в аногенітальний контакт, задовольнивши свою статеву пристрасть неприродним способом, щодо неповнолітньої особи.

Не погоджуючись з вироком, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись прокурор Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_14 , захисники в його інтересах ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати у зв`язку з тим, що інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України він не вчиняв.

Вказує на те, що під час досудового розслідування не було проведено жодних слідчих дій на встановлення відстані та часу необхідного для руху на автомобілі від с. Бродщина до школи інтернату через лісосмугу, за певний проміжок часу.

Звертає увагу на суперечності в показаннях потерпілої ОСОБА_8 .

В доповненнях до апеляційної скарги зазначає, що у висновку експерта № 61 не вказано дати утворення виявленого у ОСОБА_8 садна і почервоніння слизової оболонки в ділянці анального отвору.

На його думку, на підставі висновків експертиз № 51, № 61 та пояснення експерта ОСОБА_16 , зазначене вище садно у ОСОБА_8 утворилося в результаті навмисних дій безпосередньо ОСОБА_8 або при статевому контакті з її партером за тиждень до огляду експерта.

Захисник ОСОБА_13 в апеляційній скарзі просить вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21.06.2017 року відносно ОСОБА_14 скасувати, а кримінальне провадження направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Зазначає, що посилаючись на показання потерпілої як на доказ вини обвинуваченого, суд залишив поза увагою факти її суперечливих показань, які не узгоджуються з іншими матеріалами провадження та доказами, що суд залишив без правової оцінки.
Звертає увагу на те, що як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду потерпіла наполягала на тому, що під час зґвалтування обвинувачений утримував її за руки. В той же час на руках у жодній їх частині не виявлено тілесних ушкоджень, які б походили від сильного та тривалого здавлювання (утримання), а відсутність такого доказу спростовує показання потерпілої про застосування обвинуваченим фізичного насильства при сексуальному контакті.

При цьому не було виявлено у потерпілої і інших тілесних ушкоджень, характерних для фізичного насилля та насильницького сексуального акту.

Зазначає, що під час судового розгляду було допитано експерта ОСОБА_17 , яка складала експертний висновок № 51, і яка істотно піддала сумніву факт статевого контакту. Також, під час судового розгляду, стороною захисту було надано консультативні висновки спеціаліста кандидата медичних наук, судово- медичного експерта вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_18 , який також залишився поза увагою суду першої інстанції.

Вказує, що протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками є недопустимими доказами, оскільки вказані слідчі дії проведено з грубим порушенням вимог КПК. Так, під час впізнання рідними сестрами ОСОБА_19 , була присутня їх матір ОСОБА_9 . При цьому обом особам було надано фототаблиці з однаковим розташуванням фотознімку впізнаваємого обвинуваченого, а отже свідку та потерпілій було створено умови, за яких впізнаваємого неможливо було не впізнати.

Звертає увагу, що не можуть бути доказом і протоколи огляду місця події, які суд зазначив як доказами вини обвинуваченого. Вказані процесуальні документи не місять жодних даних про умисел, мотив, спосіб вчинення злочину та інших необхідних даних. Вказані протоколи лише містять відомості щодо місця і напрямку руху та зупинки автомобіля. Таким чином дані документи не містять в собі доказової сили.

Зазначає, що всі слідчі та процесуальні дії і рішення в даному кримінальному провадженні проведено не уповноваженими на те особами, що тягне за собою визнання їх, та відомостей, що містяться в них недопустимими доказами, оскільки відсутнє доручення прокурора керівнику органу досудового розслідування про його проведення у конкретному кримінальному провадженні.

Посилається також на не повну фіксацію судового розгляду, з огляду на пошкодження деяких фонограм, які неможливо прослухати.

В принесених доповненнях до апеляційних скарг, поданих захисниками ОСОБА_13 та ОСОБА_10 ставиться питання про скасування вироку Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21.06.2017 року та закриття кримінального провадження з підстав, передбачених ст.284 КПК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_14 .

Адвокат ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок

та закрити кримінальне провадження з підстави не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

У своїх доводах зазначає, що в матеріалах кримінального провадження, окрім як показань самої потерпілої, які постійно змінювались в процесі досудового розслідування та судового розгляду, докази які б підтвердили факт аногенітального контакту відсутні, а факт такого контакту спростовуються судово-медичними експертизами наявними в матеріалах справи, які були досліджені в судовому засіданні, однак стосовно яких суд першої інстанції, порушуючи норми ч. 3 ст. 374 КПК України не зазначив мотиви їх неврахування.

Крім того вказує, що експертом ОСОБА_17 не вказано у висновку про давність спричинення ушкоджень виявлених у ОСОБА_8 , що не виключає можливість виникнення садна як до інкримінованої події так і після.

Вказує, що показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_9 викладені у вироку, не відповідають фактичним показанням.

Вважає, що суд не повно дослідив обставини що підлягають доказуванню, речові докази у справі, а жодних доказів які б підтвердили винуватість ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України, стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано.

Захисники ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в апеляційній скарзі просять вирок суду скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_14 закрити, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості.

Вказують, що судом не надано належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_8 , які вона неодноразово змінювала та висновкам судово-імунологічних експертиз (№№ 596, 597, 598, 599, 600, 601, 602, 603, 604, 605, 606), в ході яких досліджувався одяг ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , та в ході яких будь-яких слідів біологічної речовини (сперми) на досліджуваних об`єктах виявлено не було.

Зазначають, що всі показання свідків щодо зґвалтування ОСОБА_8 , є показаннями з чужих слів, а саме, самої потерпілої ОСОБА_8 , які відповідно до ст. 97 КПК України не можуть визнаватися допустимими доказами, інші ж показання свідків не підтверджують факту зґвалтування ОСОБА_8 .

Вважають, що вина ОСОБА_14 є недоведеною.

Прокурор в поданій апеляційній скарзі просить вирок скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню, та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_14 покарання за ч. 2 ст. 153 КК України у виді 6 років позбавлення волі, застосувати спеціальну конфіскацію до автомобіля марки Hyundai Santa Fe, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить обвинуваченому, та безоплатно вилучити його у власність держави.

На обґрунтування вимог вказує на те, що ОСОБА_14 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України категорично заперечував. Також, судом не встановлено обставин, які пом`якшують покарання.

Суд не врахував думку потерпілої та її представника щодо призначення покарання ОСОБА_14 , а саме, неповнолітня ОСОБА_8 підтримала думку прокурора та прохала суд призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі, законний представник неповнолітньої (мати) наполягала на суворому покаранні.

Звертає увагу, що внаслідок вчиненого ОСОБА_14 злочину, потерпілій спричинені сильні моральні страждання, оскільки зруйноване її особисте життя, подія набула розголосу серед її оточення та за місцем проживання, що також впливає на звичайний уклад життя, викликає неприємні спогади та додає хвилювань.

Зібраними та наданими в ході розгляду справи доказами потерпіла характеризується позитивно, навчається добре, приймає активну участь у творчій самодіяльності закладу де навчається.

А тому вважає, що призначене покарання є явно несправедливим через м`якість.

Крім того, прокурор вказує на те, що судом не враховано положення п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України щодо автомобіля ОСОБА_14 , а саме, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо майно було використано як засіб чи знаряддя вчинення злочину.

Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржували.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_14 та захисників в його інтересах адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які подані апеляційні скарги підтримали в повному обсязі з підстав в них зазначених та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, виступ прокурора на підтримання поданої ним апеляційної скарги, заперечивши при цьому проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та в його інтересах захисників, думку потерпілої ОСОБА_8 та її законного представника ОСОБА_9 , які підтримали подану прокурором апеляційну скаргу та заперечили проти апеляційних скарг обвинуваченого та захисників в його інтересах, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.
Суд обґрунтовано визнав ОСОБА_14 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.153 КК України, у задоволенні статевої пристрасті неприродним способом із погрозою застосування фізичного насильства щодо неповнолітньої.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_14 у вчиненні цього кримінального првопорушення за встановлених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам справи і підтверджується доказами, зібраними і перевіреними в передбаченому законом порядку.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_14 та захисників адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те, що вина ОСОБА_14 не ґрунтується на доказах, позбавлені підстав і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі показаннями потерпілої ОСОБА_8 , даними нею в ході судового розгляду, які узгоджуються з іншими наданими суду доказами - даними висновків судово-медичної експертизи щодо потерпілої ОСОБА_8 , показаннями свідків.

Так, потерпіла ОСОБА_8 в ході судового розгляду в суді першої інстанції підтвердила, що ввечері 26.05.2016 року, зупинивши попутний транспорт, а саме автомобіль під керуванням ОСОБА_14 , поверталася з с.Бродщина до м.Кобеляки. Останній погодився підвезти її, однак по дорозі, звернув в бік під приводом об`їхати пост ДАІ. Зупинивши біля лісосмуги, ОСОБА_14 почав вимагати вступити з ним в статеві стосунки. Отримавши відмову, погрожував застосувати фізичну силу після чого частково зняв з неї одяг та тримаючи за руки задовольнив свою статеву пристрасть неприроднім способом. Після статевого акту ОСОБА_14 зробив декілька фотознімків ОСОБА_8 в оголеному вигляді, зазначивши, що дані фото він, в разі повідомлення нею про подію іншим особам, розповсюдить через мережу Інтернет.

Свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 підтвердили суду, що 26.05.16 на зупинці біля с.Бродщина вони допомагали ОСОБА_8 зупинити транспорт, щоб дістатися м.Кобеляки. На їх прохання зупинився автомобіль під керуванням ОСОБА_14 , який погодився відвезти ОСОБА_8 та до автомобіля якого остання і сіла. Свідок ОСОБА_21 також суду повідомила, що близько 20.30 год. їй зателефонувала ОСОБА_8 та повідомила про те, що чоловік, який її підвозив, зґвалтував її та фотографував на телефон в оголеному вигляді.

За даними висновку судово-медичної експертизи №51 від 14.06.2016 року, підтвердженими висновком комісійної судово-медичної експертизи №60 від 23.05.2017 року, при судово-медичній експертизі ОСОБА_8 виявлене садно і почервоніння слизової оболонки в ділянці анального отвору, які могли утворитися від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, якими міг бути і статевий член або інший предмет з подібними характеристиками. При цьому судово-медична експертна комісія, відповідаючи на запитання щодо часу отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, зокрема 26.05.16 чи в інший період, зазначила, що виявлені в потерпілої ОСОБА_8 27.05.16 р. тілесні ушкодження могли утворитися за обставин, на які вказує під експертна ОСОБА_8 .

За даними протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.05.16р. свідок ОСОБА_20 та потерпіла ОСОБА_8 серед представлених їм фотознімків вказали на фото з зображенням ОСОБА_14 , як на особу, яка підвозила ОСОБА_8 .

Відповідно до даних протоколу обшуку від 27.05.16 ОСОБА_14 добровільно видав працівникам поліції 2 мобільні телефони, в тому числі телефон марки Nokia 301 під час огляду якого, за даними протоколу огляду від 02.06.2016 р., на карті пам`яті телефону виявлено 170 фотознімків, серед яких маються фото із зображенням ОСОБА_8 , жіночих статевих органів та оголеної невідомої особи. Дані фото створені 26.05.16 в період часу з 19.51 до 19.52 год.

Стороною захисту як в ході судового, так і під час апеляційного розгляду порушувалося питання про визнання доказів в даному провадженні недопустимими. Зокрема, протоколу за результатами слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_8 з огляду на те, що така слідча дія проведена в службовому автомобілі правоохоронців, а не в автомобілі, який би за характеристиками відповідав автомобілю, належному обвинуваченому та за відсутності відповідного дозволу володільця на проведення такого експерименту в службовому автотранспорті. Такі доводи сторони захисту не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.240 КПК України - з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. В даному випадку, метою слідчого експерименту, проведеного з участю потерпілої було відтворення обставин події, що сталася 26.05.2016 р. та в даному випадку технічні характеристики та параметри транспортних засобів не вплинули на результати цього експерименту. Окрім того, положення ч.5 ст.240 КПК України передбачають наявність добровільної згоди особи на проведення слідчого експерименту в житлі чи іншому володінні особи, яка ними володіє. В даному випадку, слідчий експеримент проводився в службовому транспорті відділку поліції, а не конкретної особи, яка б і мала надати такий дозвіл.

Окрім того, сторона захисту прохає визнати недопустимими доказами протоколи пред`явлення для впізнання за фотознімками, проведені за участю потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_20 , з огляду на те, що обидва впізнання проведені з участю законного представника неповнолітніх ОСОБА_9 , в кожному з випадків фото з зображенням ОСОБА_14 було розташоване під №3, що на думку сторони захисту, створювало умови для потерпілої та свідка, за яких ОСОБА_14 неможливо було не впізнати. Окрім того, як потерпіла, так і свідок зазначили, що впізнали особу за формою обличчя та зачіски, однак не зазначали при цьому будь-яких рис обличчя.

Так, як вбачається зі змісту протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 272.05.16р. неповнолітні потерпіла ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_20 серед представлених фотознімків вказали на фото з зображенням ОСОБА_14 , як особи, що підвозила ОСОБА_8 26.05.16р. до м.Корбеляки, при цьому вказали на сукупність ознак, за яких саме вони і впізнали цю особу, що відображено і в самому протоколі. Ствердження сторони захисту про створення необхідних умов для потерпілої та свідка за яких вони б обов`язково впізнали саме ОСОБА_14 серед представлених фото є безпідставним, оскільки пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з потерпілою та свідком, окрім як з законним представником обох учасників їх матір`ю, проведено в присутності двох понятих та в короткий проміжок часу між собою, а саме впізнання за участю потерпілої ОСОБА_8 проведено 27.05.16р. з 15.40 до 16.00 год., а зі свідком ОСОБА_20 того ж дня, з 16.00 до 16.15 год., що спростовує висновки сторони захисту в цій частині.

Щодо посилання сторони захисту на визнання недопустимим доказом протоколу огляду від 02.06.16р., в ході якого було оглянуто мобільний телефон Нокіа 301, з огляду на наявність пошкодження упакування цього речового доказу, слід зазначити наступне. Дійсно, як вбачається зі змісту зазначеного протоколу-поліетиленовий пакунок в якому маються речі виявлені та вилучені під час обшуку домогосподарства в АДРЕСА_1 , в тому числі і мобільний телефон Нокіа 301 блакитного кольору, на момент огляду пошкоджений, однак слідчим при цьому не конкретизовано характер такого пошкодження та чи давало таке пошкодження можливість дістати з нього мобільний телефон без відкриття упакування. Не вбачається таких пошкоджень і з фото таблиці, доданої до протоколу огляду. Окрім того, сам обвинувачений ОСОБА_14 не заперечував та підтвердив суду, що дійсно ним було видано мобільний телефон Нокіа 301 блакитного кольору, та підтверджував наявність на ньому фотознімків потерпілої ОСОБА_8 .

Щодо відсутності на одязі ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , за даними висновків судово-імунологічних експертиз, що, як зазначають обвинувачений та його захисники, спростовує показання потерпілої ОСОБА_8 та підтверджує невинуватість ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого злочину, слід зауважити, що як зазначали потерпіла та обвинувачений після події кожен окремо прийняв душ, а потерпіла і випрала одяг, а нижню білизну труси викинула. Що стосується нижньої білизни обвинуваченого ОСОБА_14 то як відображено на а.3 висновку комісійної судово-медичної експертизи експертиза по трусах ОСОБА_14 не проводилася, так як кримінальне правопорушення сталося 26.05.16, а експертизу було призначено 02.06.16р. Зі слів експерта пройшов тривалий час після події що сталася 26.05.16р. біологічні сліди не збереглися, а тому проведення експертизи є недоречним. В подальшому речі ОСОБА_14 , які були вилучені в ході обшуку, серед яких були труси, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області було зобов`язано повернути останньому.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.153 КК України, наведені у вироку суду докази на підтвердження вини обвинуваченого належним чином перевірені судом, узгоджуються між собою, добуті без будь-яких порушень кримінального процесуального законодавства, тому в цій частині апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_14 та захисників обвинуваченого є безпідставними та задоволенню не підлягають.

В ході апеляційного розгляду захисниками ОСОБА_10 та ОСОБА_13 надано, як доказ, відеозапис часткового відтворення маршруту руху ОСОБА_14 , який відбувався 26.05.16р., що на думку сторони захисту спростовує показання потерпілої щодо часу для подолання маршруту від с.Бродщина до м.Кобеляки, де вийшла ОСОБА_8 з урахуванням часу для з`їзду з траси та вчинення щодо останньої насильницьких дій. Колегія суддів не приймає даний відеозапис, як належний доказ з огляду на те, що дане відтворення проведено за відсутності учасників події, які б підтвердили чи спростували саме ту швидкість руху автомобіля з якою захисники і подолали цю відстань, за відсутності даних, яким кроком йшла ОСОБА_8 від місця зупинки автомобіля ОСОБА_14 до інтернату. Окрім того, слід зауважити, що і сам обвинувачений в ході судового розгляду не заперечував того факту, що дійсно на прохання потерпілої ОСОБА_8 погодився її підвезти до м.Кобеляки та з`їжджав до лісосмуги біля с.Гайове Кобеляцького району, хоча і зазначав інші обставини події.

Не заслуговують на увагу і доводи захисника адвоката ОСОБА_13 в принесеній апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення цивільного позову законного представника неповнолітньої потерпілої.

Так, згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову законного представника неповнолітньої потерпілої до ОСОБА_14 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн. в повній мірі враховано засади розумності, виваженості та справедливості.
Винними діями ОСОБА_14 ОСОБА_8 заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що їх зазнала потерпіла в зв`язку з вчиненням щодо неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 153 КК України. З урахуванням характеру та обсягу моральних страждань і переживань, глибини фізичних страждань, порушення звичного способу та ритму життя ОСОБА_8 , завдана останній моральна шкода підлягає відшкодуванню саме у визначеному судом першої інстанції розмірі.
Не підлягає до задоволення і подана прокурором апеляційна скарга.
При призначенні ОСОБА_14 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, його стан здоров`я; відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання й дійшов правильного висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та необхідність обрання покарання у вигляді позбавлення волі, яке є справедливим і за своїм видом, і за розміром.
Підстав для визнання призначеного ОСОБА_14 покарання явно несправедливим за своїм розміром через м`якість немає.
З огляду на викладене колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Не підлягає до задоволення і апеляційна скарга прокурора в частині застосування спеціальної конфіскації до належного обвинуваченому автомобіля.

Згідно положень ст. 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого ч. 1 ст. 150, ст.154, ч. 1, 2 ст. 159-1, ч. 1 ст. 190, ст. 192, ч. 1 ст. 204, 209-1, 210, ч. 1, 2 ст. 212, 212-1, ч. 1 ст. 222, 229, 239-1, 239-2, ч. 2 ст. 244, ч. 1 ст. 248, 249, ч. 1, 2 ст. 300, ч. 1 ст. 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, ст. 363, ч. 1 ст. 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.
Автомобіль марки Hyundai Santa Fe д.н.з. НОМЕР_1 постановою слідчого від 27.05.2016 року було визнано речовим доказом, однак суд першої інстанції, вирішуючи питання про долю речових доказів відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК прийняв обґрунтоване рішення про його повернення власнику, оскільки автомобіль, з огляду на конкретні обставини вчинення злочину, в даному випадку не може бути визнано таким, що використаний саме як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення без використання якого вчинення злочину було неможливим чи надто складним.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_14 , захисників адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 та прокурора Кобеляцької місцевої прокуратури ОСОБА_15 залишити без задоволення, а вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 червня 2017 року відносно ОСОБА_14 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що тримається під вартою в той самий строк, з дня отримання копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4