Справа №473/1317/18 30.08.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/731/18 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0002227 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, громадянина України, який має базову середню освіту, одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працюючого водієм ТОВ «Траст-Карго», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України (надалі КК України).

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,
захисник ОСОБА_6 ,
обвинувачений ОСОБА_7 ,
потерпілий ОСОБА_9 ,
представник потерпілого ОСОБА_10 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
Просить вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року змінити, призначивши ОСОБА_7 більш м`яке покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами та, на підставі статті 75 КК України, ОСОБА_7 звільнити від призначеного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 76 КК України, а також змінити вирок в частині суми стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання роботи.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в сумі 2039 грн (дві тисячі тридцять дев`ять) грн. 64 коп., витрати на оплату правової допомоги в сумі 800 (вісімсот) грн. та моральну шкоду в сумі 18000 (вісімнадцять тисяч) грн.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
Не оспорюючи обставин кримінального правопорушення, встановлених судом першої інстанції, доведеності винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає що обвинуваченому може бути призначене покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки, це єдине джерело його заробітку.
Апелянт звертає увагу, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, характеризується за місцем свого проживання та роботи виключно позитивно, попередньо до відповідальності не притягувався, працює у ТОВ «Транс-Карго» водієм-навантажувачем, а також те, що позбавлення права керувати транспортними засобами обвинувачений втратить єдине джерело заробітку і не зможе в короткий строк відшкодувати, як матеріальну, так і моральну шкоду потерпілому.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.
Прокурор вважає вирок суду першої інстанції належним чином вмотивованим.
При цьому, на переконання прокурора, судом першої інстанції дотримано вимоги статті 65 КК України, а також враховано, що обвинувачений вчинив необережний злочин середньої тяжкості в сфері безпеки дорожнього руху, керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що істотно підвищує ступінь суспільної небезпеки вчиненого, та є вирішальним фактором при обранні виду та міри покарання.

Також, на переконання прокурора, не заслуговують уваги і твердження захисника щодо зменшення розміру моральної шкоди.
Представник потерпілого вважає, що позиція захисту, з посиланням на однобічність та неповноту судового слідства, є бажанням ухилитися від кримінальної відповідальності.
Зазначає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 повністю підтверджується дослідженими в суді першої інстанції доказами.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 5 листопада 2017 року о 01 годині 55 хвилин, керуючи технічно справним мопедом «Suzuki Addres V50», без номерного знаку, в порушення пункту 2,9 «а» ПДР, тобто перебуваючи в стані сп`яніння, пункту 2.1 «а» ПДР України, тобто не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а саме категорії «А1», та пункту 2.3 «г» ПДР України, тобто під час руху на мопеді не був одягнений у захисний мотошолом, в умовах недостатньої видимості, в нічний час, тобто в темний час доби, в ясну погоду, без дощу, без туману та штучних явищ, що погіршували б видимість у напрямку руху, рухаючись по освітленій ліхтарями міського електроосвітлення проїжджій частині вул. 228 Стрілецької дивізії у м. Вознесенську Миколаївської області, у напрямку від території КУ «Вознесенська ЦРЛ» до перехрестя з вул. Барвінковою (колишня назва вулиця Косіора), грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.3 ПДР України, а саме: не виконуючи належним чином вимог вказаних Правил, тим самим своїми діями створив небезпеку для життя та здоров`я громадян, під час керування транспортним засобом проявив неуважність, відповідним чином не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, передньою частиною керованого ним мопеду скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 .
Надалі, після наїзду водій ОСОБА_7 в порушення вимог пункту 2.10 «а» та «в» ПДР України, знову відновив на ньому рух та уїхав з місця виникнення ДТП у бік магазину «Алекс», тим самим залишив місце пригоди та перемістив транспортний засіб, що мав причетність до пригоди.
Внаслідок виниклої дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) пішохід - ОСОБА_9 з отриманими травмами доставлений для надання медичної допомоги до КУ «Вознесенська ЦРЛ». У ОСОБА_9 після виниклої ДТП мали місце тілесні ушкодження у вигляді: рани в ділянці правої брови, множинних саден в ділянці обличчя, тулуба та нижніх кінцівок, закритого перелому кісток лівої гомілки, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я та відсутності небезпеки для життя.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційний скарзі, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги, пояснення потерпілого, представника потерпілого та прокурора, які заперечували проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) за обставин наведених у вироку, що, як і кваліфікація дій за частиною 1 статті 286 КК України, апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.
Відповідно до статті 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до вимог, викладених в пунктах 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є необережним злочином середньої тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_7 , який позитивно характеризується, як за місцем проживання, так і за місцем роботи, в силу статті 89 КК України, є таким, що не має судимості, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, відсутність обставин, які обтяжують покарання, обставини, які пом`якшують її покарання - щире каяття, добровільне часткове відшкодування збитків, думку потерпілого, який просив його суворо не карати, висновок досудової доповіді, згідно якої виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, і дійшов висновку, що з метою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів ОСОБА_7 необхідно призначити основне покарання у виді позбавлення волі із звільнення від його відбування з випробуванням на підставі статті 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 76 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд, оскільки покарання обвинуваченому призначено відповідно до вимог статей 65 67 КК України, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
За змістом апеляційної скарги, апелянтом фактично оспорюються призначене йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно роз`яснень, викладених в пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 і статті 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме пунктів: 2.1 «а», тобто керував мопедом «Suzuki Addres V50», без номерного знаку, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а саме категорії «А1»; 2.3 «г» ПДР України, тобто під час руху на мопеді не був одягнений у захисний мотошолом, в умовах недостатньої видимості, в нічний час; 2.9 «а», тобто перебуваючи в стані сп`яніння; 1.3, 1.5, 2.3 «б», тобто створив небезпеку для життя та здоров`я громадян, проявив неуважність, відповідним чином не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, залишив місце пригоди та перемістив транспортний засіб, що мав причетність до пригоди.
Враховуючи ступінь суспільної небезпечності, грубі порушення правил дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_7 , перш за все, керування транспортним засобом у стані сп`яніння, залишення місця дорожньо-транспортної пригоди, а відтак, переміщення транспортного засобу, що мав причетність до пригоди, не вжиття заходів для надання медичної допомоги потерпілому та виклику бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, суд першої інстанції обґрунтовано застосував таке додаткове покарання, як позбавлення права керувати транспортними засобами, що відповідає вимогам закону та загальним засадам призначення покарання, з чим погоджується і апеляційний суд.
За наведеного, є безпідставними посилання апелянта на роботу обвинуваченого ОСОБА_7 водієм, як підставу для не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Що стосується цивільного позову ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 , то він вирішений відповідно до статей 127, 128, 129 КПК України, статей 23, 1166, 1167, 1187 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до статті 23 ЦК України, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.
Так, суд першої інстанції, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру відшкодування за цивільним позовом потерпілого ОСОБА_9 , виходив з доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у дорожньо-транспортній пригоді.
Апелянтом не оспорюється сума матеріальних збитків, тому апеляційним судом в цій частині вирок не переглядається.
Апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо спричинення потерпілому ОСОБА_9 , в результаті протиправних дій обвинуваченого, і моральної шкоди, яка полягала в сильному фізичному болю, нервовій напрузі, додаткових зусиллях для організації свого життя.
Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції, відповідно до положень частини 3 статті 23 ЦК України, в повному обсязі враховано характер правопорушення, глибину душевних страждань потерпілого, ступеня вини обвинуваченого, інші обставини, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховано вимоги розумності і справедливості.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, у тому числі на які посилається апелянт, та які б були безумовною підставою для зміни вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Також не виявлено і порушень основних засад кримінального провадження, у тому числі верховенства права.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в:

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: