Дата документу Справа № 325/1697/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 325/1697/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/945/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.309, ч.2 ст.307 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт.Приазовське Запорізької області, не одруженого, не працюючого, має на утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з середньою освітою, який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.309, ч.2 ст.307 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

прокурор Приазовського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури ОСОБА_11 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 05 лютого 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.309 КК України до 6 місяців арешту та виправдано за ч.2 ст.307 КК України.

Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишений без змін до 21 березня 2018 року. Строк відбування покарання постановлено рахувати з 21 вересня 2017 року.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на проведення судової експертизи в розмірі 494,80 гривень.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор просить вказаний вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років, за ч.2 ст.309 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ч.1 ст.70 КК України, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд, надаючи оцінку зібраним стороною обвинувачення доказам, прийшов до хибного висновку, що вони є недопустимими, тому що не були відкриті стороні захисту в порядку ст.290 КПК України, оскільки зібрані під час досудового розслідування докази є похідними саме від ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року, якою надано дозвіл на проведення негласної слідчої дії із втручанням у приватне спілкування: аудіо - відео контроль за особою ОСОБА_6 . Зазначена ухвала апеляційного суду з об`єктивних причин не могла бути відкритою стороні захисту під час досудового розслідування, а була відкритою та досліджена судом безпосередньо, що в свою чергу не дає жодних підстав суду для визнання її недопустимим доказом, та в свою чергу недопустимими всі інші докази як похідні від неї. Прокурор на власний розсуд може прийняти рішення про розсекречування, поряд із результатами негласних слідчих (розшукових) дій, й ухвали слідчого судді, адже саме прокурор згідно з положеннями ч.1 ст.255 КПК України, визнає необхідним використання тих чи інших матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій як доказів після їх проведення, відповідно і доведення їх допустимості покладається на нього.

Посилання суду на те, що прокурором не підтверджено факт відкриття стороні захисту постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину від 12 вересня 2017 року є необґрунтованим, оскільки чинний КПК України не передбачає такого обов`язку прокурора. Суд фактично став на сторону захисту, порушуючи принцип об`єктивності, не посилаючись на жодні офіційні документи чи показання свідків, дійшов висновку, що стороною обвинувачення не відкрито стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України постанову прокурора від 12 вересня 2017 року, що в даному випадку є неприпустимим. Відсутність вказаної постанови в реєстрі матеріалів досудового розслідування можна пояснити технічною помилкою, що також не дає підстав вважати, що сторону захисту з вказаним документом не було ознайомлено.

Останні показання ОСОБА_12 судом не могли та не повинні були братись до уваги, оскільки в обвинуваченого та свідка між собою склались гарні стосунки, а тому в обох на меті наявна ціль щодо уникнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що 21 вересня 2017 року приблизно о 14 годині 30 хвилин, він, знаходячись на подвір`ї багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , діючи з єдиним умислом з метою особистого вживання, незаконно, без мети збуту зберігав при собі особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонений опій ацетильований, до 14 години 30 хвилин 21 вересня 2017 року, коли був зупинений працівниками поліції, на подвір`ї багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 , та при проведенні поверхневого огляду у нього працівниками поліції було виявлено та вилучено медичний шприц об`ємом 5 мл, у якому містився особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонений опій ацетильований, загальною масою 1,243 г.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, за наступних обставин.

21 вересня 2017 року о 10-00 годині, він, знаходячись по вул.Приморська в с.Миронівка Приазовського району Запорізької області, маючи умисел на незаконне зберігання з метою збуту, а також на незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, діючи з корисливих мотивів, взяв грошові кошти в розмірі 400 гривень у ОСОБА_12 з метою збуту останньому особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено опій ацетильований, який незаконно зберігав при собі, з метою збуту. Того ж дня, приблизно о 13 годині 45 хвилин, знаходячись на подвір`ї багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , незаконно, шляхом продажу за 400 гривень, збув ОСОБА_12 в одноразовому медичному шприці об`ємом 5 мл наповнений особливо небезпечним наркотичним засобом опієм ацетильованим загальною масою 1,518 г, згідно з висновком експерта №18-136 від 12 жовтня 2017 року. Такі дії ОСОБА_6 кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.2 ст.307 КК України, як незаконне зберігання з метою збуту, та незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, просила вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 , які заперечували проти доводів та вимог апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржуваний вирок суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався.

Висновки суду, викладені у вироку, про невинуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні з дотриманням положень кримінального процесуального закону, та на думку колегії суддів, є правильними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину за цим обвинуваченням не визнав та пояснив, що він не продавав ОСОБА_12 наркотичний засіб, а сам придбав його у третіх осіб на прохання ОСОБА_12 для нього і для себе для особистого вживання. Зазначив, що ОСОБА_12 є його знайомим і вони разом вживали наркотичні засоби. Крім того, раніше він на прохання ОСОБА_12 неодноразово купляв у інших осіб наркотичний засіб для ОСОБА_12 і для себе. Так само, 21 вересня 2017 року о 10-00 годині він зустрівся з ОСОБА_12 в с. Миронівка Приазовського району Запорізької області для того, щоб на прохання ОСОБА_12 придбати для нього у третіх осіб наркотичний засіб опій ацетильований. Вони разом сіли в автобус, який прямував до м.Мелітополя. В автобусі ОСОБА_12 передав йому грошові кошти в сумі трохи більше 400 гривень, і домовились, що він зателефонує ОСОБА_12 , коли купить наркотики, щоб зустрітись. При цьому, яка має бути кількість наркотичних засобів, вони не оговорювали. ОСОБА_12 вийшов з автобуса в смт. Приазовське Запорізької області, а він поїхав далі до м.Мелітополя для придбання наркотичних засобів. В м.Мелітополі ОСОБА_6 в цей же день у інших осіб придбав за 400 гривень наркотичний засіб - опій ацетильований у двох шприцах, для себе і для ОСОБА_12 . Потім, він повернувся на автобусі в смт.Приазовське і, зателефонувавши ОСОБА_12 , домовився про зустріч в смт.Приазовське, для того, щоб віддати йому наркотичний засіб. Того ж дня приблизно о 14-00 годині він зустрівся з ОСОБА_12 біля будівлі туалету в смт.Приазовське і передав йому один шприц з придбаним для нього наркотичним засобом, а інший шприц залишив собі для особистого вживання. Приблизно о 14-00 годині 30 хвилин в смт.Приазовське Запорізької області його зупинили працівники поліції і вилучили в нього шприц з наркотичним засобом, який він залишив собі.

Суд першої інстанції, перевіряючи вказані доводи ОСОБА_6 , заявлені на свій захист, вірно звернув увагу та зазначив у вироку, що доводи обвинуваченого прокурором не спростовані належними та допустимими доказами.

Так, сторона обвинувачення як на докази вини ОСОБА_6 , посилалась на показання свідка ОСОБА_12 , а також на письмові докази, зібрані в ході проведення оперативно-розшукових заходів та при проведенні слідчих дій, тощо.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні 12 грудня 2017 року пояснив, що з ОСОБА_6 він знайомий давно, так як вони мешкають в одному селі. Раніше вони разом вживали наркотичні засоби. Якось в середині серпня 2017 року ОСОБА_6 запропонував йому, що якщо є гроші може продати наркотичний засіб опій, раніше він ніколи йому не продавав. Він погодився і звернувся до поліції, щоб про це повідомити. Через деякий час ОСОБА_13 подзвонив йому і сказав, що в нього є наркотичний засіб, і на завтра треба готувати гроші. Потім йому в с.Миронівка в машині працівники поліції дали 500 гривень в присутності понятих. Як саме оформлювалась передача грошей він не пам`ятає. Зранку вони зустрілись з ОСОБА_13 в с. Миронівка, останній сказав, що треба почекати, він повідомить по телефону. Те, що ОСОБА_13 кудись поїде за наркотиками, він заздалегідь не знав. Вони разом сіли в автобус, він розрахувався за проїзд за себе, а залишок коштів в сумі - приблизно 460 гривень, віддав ОСОБА_13 для придбання наркотичного засобу. Він доїхав до смт. Приазовське і там вийшов, а ОСОБА_13 поїхав далі, можливо в Мелітополь, куди точно їхав ОСОБА_13 він не знає, той сказав, що привезе наркотики. В цей же день ОСОБА_13 подзвонив йому і сказав, що приніс і треба зустрітись, вони зустрілись біля будівлі туалету в смт.Приазовське і там ОСОБА_13 віддав йому опій, який він віддав працівникам поліції.

Натомість в судовому засіданні 11 січня 2018 року під час додаткового допиту, ОСОБА_12 змінив показання і вказав, що його показання про те, що ОСОБА_6 продав йому наркотичний засіб, є неправдивими. Так, ОСОБА_6 неодноразово раніше на його прохання купляв наркотики у інших осіб для них обох, оскільки вони обидва вживали наркотичні засоби. І в цей раз так само він сам звернувся до ОСОБА_6 і сам телефонував йому, щоб той купив наркотичний засіб у інших осіб в м.Мелітополі для особистого вживання. Зазначив, що свідомо оговорив ОСОБА_6 через особисту образу на нього.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що восени 2017 року, у другій половині дня, він був запрошений працівниками поліції в якості понятого, і був присутнім коли у ОСОБА_6 на вулиці біля будівлі банку «Райффайзен Банк Аваль» в смт.Приазовське з карману брюк, вилучили шприц з коричневою рідиною, при цьому був присутнім ще один понятий. Тоді ОСОБА_6 пояснив, що це його і для власного вживання.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що в якості понятого був присутнім при затриманні ОСОБА_6 , той сам дістав з карману брюк шприц з коричневою рідиною, біля банку «Аваль» в смт. Приазовське.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив у вироку, що показання свідків, зокрема змінені показання свідка ОСОБА_12 , узгоджуються з показаннями обвинуваченого та обставинами провадження і спростовують збут ОСОБА_6 наркотичного засобу, оскільки саме ОСОБА_12 був ініціатором придбання обвинуваченим наркотичного засобу у третіх осіб.

Також суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що постанова прокурора про контроль за вчиненням злочину від 12 вересня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року та постанова про об`єднання кримінальних проваджень не були відкриті стороні захисту в порядку, передбаченому ст.290 КПК України, оскільки як вбачається з матеріалів провадження, зазначені процесуальні документи були долучені до матеріалів провадження після закінчення досудового розслідування.

Разом з цим, всі інші докази, надані прокурором, є похідними від зазначених.

Відповідно до частини другої статті 290 КПК України, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одна одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази (частини одинадцята, дванадцята статті 290 КПК).

Отже, з вищенаведених положень закону вбачається, що невідкриття матеріалів сторонами в порядку цієї статті є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази. При цьому, відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів.

Чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який згідно з частиною дванадцятою статті 290 КПК, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування.

Отже, факт ознайомлення з матеріалами справи після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі.

Частина дванадцята статті 290 КПК фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обв`язку щодо відкриття матеріалів, яка полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, невідкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їх доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2017 року.

Крім того, відповідно до наданих суду матеріалів захисник ОСОБА_10 ознайомився з матеріалами досудового розслідування на 95 аркушах 70 найменувань документів, при цьому, в порушення вимог ч.9 ст.290 КПК України, зазначення найменувань документів, які саме були відкриті стороні захисту, в протоколі відсутні. Будь-які відомості про існування постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину та про об`єднання кримінальних проваджень відсутні в реєстрі матеріалів досудового розслідування.

Колегія суддів вважає непереконливими доводи прокурора про те, що стороні захисту надавалась при виконанні положень ст.290 КПК України постанова прокурора про контроль за вчиненням злочину від 12 вересня 2017 року, через наступне.

Обґрунтовуючи свою позицію, прокурор вказав на те, що стороною захисту надані копії опису матеріалів та копії документів, які не завірені, особи, які могли б підтвердити факт виготовлення опису та копій матеріалів кримінального провадження саме такого, який наявний у адвоката - відсутні.

Разом з цим, в матеріалах провадження відсутні об`єктивні дані про те, що вказаний доказ дійсно відкривався стороні захисту.

Посилання прокурора на те, що чинний кримінальний процесуальний кодекс не передбачає обов`язку прокурора відкривати стороні захисту постанову прокурора про контроль за вчиненням злочину, є необґрунтованими та суперечать вимогам КПК України, а саме ст.290 КПК України.

В судовому засіданні прокурор визнав, що ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року про надання дозволу на аудіо- відео контроль особи дійсно не відкривалась стороні захисту, оскільки була розсекречена вже в ході судового розгляду справи. При цьому будь-яких доказів щодо об`єктивної неможливості розсекречення даної ухвали раніше і надання до неї доступу в порядку, передбаченому КПК України, прокурором не надано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що докази, які були здобуті в результаті проведення негласних слідчих дій, не можна визнати допустимими та враховувати при постановленні вироку. Крім того, обвинувачений не був повідомлений стороною обвинувачення у строк не пізніше звернення до суду з обвинувальним актом про обмеження його конституційних прав в результаті проведення стосовно нього негласних слідчих дій.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.8 КПК України, врахував практику Європейського суду з прав людини та послався на рішення Суду від 09 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії», у якому вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що він особисто заявив клопотання про оголошення перерви з можливістю розсекречення ухвали апеляційного суду, є також непереконливими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи провадження в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, дослідивши та оцінивши сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Доводи, прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не провів всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх обставин кримінального провадження, не надав належної оцінки всім доказам у справі, є безпідставними.

Посилання прокурора на те, що суд не мав брати до уваги змінені показання свідка ОСОБА_12 через те, що у останнього з обвинуваченим складися добрі стосунки, є непереконливими, в тому числі і тому, що ОСОБА_12 є свідком обвинувачення, та на показання останнього від 12 грудня 2017 року посилається прокурор в апеляційній інстанції як на доказ вини ОСОБА_6 .

Також, на думку колегії суддів, є припущеннями доводи прокурора про можливий незаконний вплив захисника - адвоката ОСОБА_10 на вказаного свідка, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цього прокурором не надано.

Також, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що у зв`язку в виправданням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, дії останнього слід перекваліфікувати з ч.2 ст.309 КК України на ч.1 ст.309 КК України, а саме незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту, виключивши повторність.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених в судовому засіданні, належним чином оцінених судом, і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

В судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину за вказаним обвинуваченням визнав повністю, та пояснив, що дійсно він 21 вересня 2017 року зберігав при собі у кармані штанів для власного вживання наркотичний засіб опій ацетильований у шприці, і 21 вересня 2017 року в смт.Приазовське Запорізької області біля будівлі банку «Райффайзен Банк Аваль» зазначений наркотичний засіб в нього вилучили працівники поліції.

Висновки суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення підтверджується дослідженими в установленому порядку доказами, які наведені в оскаржуваному вироку, а саме: показаннями свідка ОСОБА_12 , який був оперативним покупцем, та показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , залученими органом досудового розслідування в якості понятих.

Показання свідків узгоджуються з письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими судом під час розгляду провадження, а саме:

- протоколом огляду від 21 вересня 2017 року, відповідно до якого слідчим у присутності понятих на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 проведений огляд ОСОБА_6 , в ході якого в правій кишені спортивних брюк виявлено і вилучено медичний шприц об`ємом 5 мл, наповнений світло-коричневою рідиною на 1,5 мл (т.1 а.п.77);

- висновком експерта № 18-135 від 12 жовтня 2017 року, згідно з яким, рідина світло-коричневого кольору масою 1,243 г, яка знаходиться у медичному шприці з маркуванням до 5 мл, містить особливо небезпечний наркотичний засіб опій ацетильований, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 0,030 г (т.1 а.п.81-84).

При призначенні ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.309 КК України суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Враховуючи фактичні обставини провадження та відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення останньому покарання у межах санкції ч.1 ст.309 КК України - у виді арешту строком на 6 місяців.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування або зміну оскаржуваного вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Приазовського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 05 лютого 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.309 КК України, та виправдано за ч.2 ст.307 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4