Провадження №11-кп/772/897/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
зі секретарем: ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року, якою в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання достроково або заміну невідбутого покарання більш м`яким відмовлено,

в с т а н о в и в:
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання достроково або заміну невідбутого покарання більш м`яким відмовлено.
Приймаючи рішення суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що Законодавством України не передбачена можливість перегляду судом першої інстанції вироків, які набули законної сили з підстав виникнення після набрання вироком законної сили обставин, що пом`якшують покарання засудженого, окрім як на підставі cт.74 КК України, в разі усунення законом караності діяння, призначення засудженому міри покарання, що перевищує санкцію нового закону.
За таких обставин, а також враховуючи, що вироком Апеляційного суду Полтавської області від 09.04.2010, ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за п.1, п.4, п.9 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України та, на підставі ст.ст.70, 71 КК України до довічного позбавлення волі, тобто судом було враховано усі обставини, які мають значення для справи та міри призначеного покарання, яка визнана справедливою, суд приходить до переконання про неможливість задоволення клопотання засудженого ОСОБА_8 про фактично перегляд вироку Апеляційного суду Полтавської області від 09.04.2010 та відповідно до ч.1 cт.69 КК України заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі ОСОБА_8 на більш м`яке з зазначених в його клопотанні підстав.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та звільнити його достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, мотивуючи свої вимоги тим, що суд першої інстанції першої інстанції відмовився застосувати Конвенцію та практику ЄСПЛ, посилаючись на відсутність механізму звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни, чим порушив міжнародний договір та його право передбачене ст.28 Конституції України. Також суд першої інстанції проігнорував, що інститут помилування не задовольняє вимог ст.3 Європейської конвенції в частині вимог існування реалістичної перспективи звільнення від довічного покарання.
Заслухавши засудженого ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 , які підтримали вимоги викладені в апеляційній скарзі та просили їх задовольнити, прокурор заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення.

Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 09.04.2010, ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за п.1, п.4, п 9 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 ст.ст.70, 71 КК України засуджено до довічного позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням - статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року).
Посилання засудженого ОСОБА_8 на порушення cт.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суд з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтерта інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності збоку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає необґрунтованим, оскільки ч.1 cт.87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 cт.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, Кримінальним Кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до роз`яснень п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш мяким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.
Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року, якою в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання достроково або заміну невідбутого покарання більш м`яким відмовлено залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : (підпис)

Згідно з оригіналом