В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10.09.2018 Справа №607/13072/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000995 від 05.04.2018 року про обвинувачення:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та м. Тернопіль, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 19.10.2007 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу на суму 510 гривень;

- 26.07.2012 року Гусятинським районним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 213 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт;

- 03.01.2013 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік;

- 17.12.2014 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 296, ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців;

- 08.12.2017 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.1, 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки,

-- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,
-- за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2018 року близько 07 години 30 хвилин у ОСОБА_6 , який спільно із ОСОБА_7 перебував на зупинці громадського транспорту по вул. Максима Кривоноса у м. Тернополі виник злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману.

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на заволодіння чужим майном шляхом обману з корисливих мотивів, 04 квітня 2018 року близько 07 години 30 хвилин, ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку, перебуваючи на зупинці громадського транспорту по вул. Максима Кривоноса у м. Тернополі, взяв у ОСОБА_7 його мобільний телефон марки Huawei Y5 2017 Grey моделі MYA-U29 вартістю 2 789, 10 грн. під приводом здійснення телефонного дзвінка. ОСОБА_9 , не підозрюючи про злочинний намір ОСОБА_6 , добровільно передав останньому свій мобільний телефон марки Huawei Y5 2017 Grey моделі МУАІ U29.

В подальшому, отримавши вказаний мобільний телефон, ОСОБА_8 не маючи наміру його повернути, імітуючи здійснення кількох телефонних дзвінків, відійшов в бік на кілька метрів. Після цього ОСОБА_8 , скориставшись тим, що ОСОБА_7 відволікся та не спостерігав за його діями, покинув місце злочину, розпорядившись вказаним мобільним телефоном на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 2 789,10 гривень.

Таким чином, ОСОБА_8 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

29 червня 2018 року між потерпілим ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_3 укладено угоду про примирення, згідно умов якої вони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій підозрюваної за ч. 2 ст. 190 КК України за встановлених у обвинувальному акті обставин, істотних для даного кримінального провадження, ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість у зазначеному злочинному діянні, відшкодував завдані збитки.

Також вказаною угодою визначено покарання, яке повинен понести ОСОБА_3 , а саме: за ч. 2 ст. 190 КК України у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2017 року за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на термін 3 роки, на підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з випробуванням на термін 2 роки виконувати самостійно.

В угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про примирення, встановлені ст. 473 КПК України та наслідки її невиконання.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про примирення, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 468 КПК України в кримінальному провадженні може бути укладена угода між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим про примирення.

Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє відмову від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 1 ст. 473 КПК України характер обвинувачення та вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди є добровільним, тобто, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам норм КПК України.

Враховуючи вищевикладене, заслухавши думку обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника, які просять суд затвердити угоду про примирення, позицію потерпілого ОСОБА_7 , викладену у заяві, де він вказує на те, що угоду про примирення він підтримує та просить її затвердити, думку прокурора, яка заперечує проти затвердження угоди, мотивуючи тим, що покарання, визначене в угоді суперечить загальним засадам призначення покарання, вивчивши обвинувальний акт, матеріали кримінального провадження, перевіривши угоду про примирення, яка відповідає вимогам ч. 3 ст. 469, ст. 471 КПК України, з`ясувавши в обвинуваченого, що він розуміє викладені в ч. 5 ст. 474 КПК України обставини, зокрема, те, що він має право на справедливий судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують та має права: мовчати і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення, мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатись самостійно, допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України; характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, переконавшись, що укладення даної угоди сторонами є добровільним, суд вважає за необхідне ухвалити у даному провадженні вирок відносно ОСОБА_3 , яким затвердити угоду про примирення від 29 червня 2018 року, укладену між підозрюваним ОСОБА_3 та потерпілим ОСОБА_7 та визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України за викладених в угоді обставин та з врахуванням пом`якшуючих обставин, а саме: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутності претензій з боку представника потерпілого, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити узгоджену сторонами міру покарання, яка відповідає загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що твердження прокурора про те, що покарання, яке визначене сторонами угоди про примирення суперечить загальним засадам призначення покарання не знайшло свого підтвердження при здійсненні підготовчого судового засідання та спростовується вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Так, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України під час іспитового строку за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено останньому міру покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки. Санкцією ч. 2 ст. 190 КК України (за злочин, за яким обвинувачується ОСОБА_3 за даним обвинувальним актом) передбачено, окрім іншого, і штраф у розмірі від 50 до 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що і визначено в угоді, самостійне виконання покарання за вироками ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. Така ж позиція викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», де роз`яснено, що у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК та призначення покарання, яке згідно з частиною 3 статті 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги статті 71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.

Окрім того, суд вважає необхідним стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 судові витрати в дохід держави, а саме: вартість проведення судової товарознавчої експертизи № 522/18-22 від 25.04.2018 року у розмірі 1144 грн., що підтверджується актом №1 здачі-приймання висновку експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ МЮ України.

Керуючись наведеним, а також ст.ст. 314, 370, 373, 374, 471, 473-475, 476 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Затвердити укладену 29 червня 2018 року між потерпілим ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_3 угоду про примирення.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначити йому за даними кримінальними правопорушеннями узгоджене сторонами покарання із у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (тисяча сімсот) грн. в дохід держави.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за цим вироком повністю приєднати не відбуте покарання за попереднім вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2017 року та остаточно ОСОБА_3 вважати засудженим за ч. 2 ст. 190 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та до штрафу в розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (тисяча сімсот) грн. в дохід держави, які згідно ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

Стягнути із ОСОБА_3 вартість проведення судової товарознавчої експертизи №522/18-22 від 25.04.2018 року у розмірі 1144 (тисяча сто сорок чотири) грн. в дохід держави.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Копії вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддяОСОБА_1