Постанова

Іменем України
19 червня 2018 року

м. Київ
справа № 757/26602/15-к

провадження № 51-1078км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який приймав участь під час розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000097, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Вересня Поліського району Київської області, жительки АДРЕСА_1 , такої, що судимості не мала,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за обвинувальним актом щодо вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 КК, у зв`язку з дійовим каяттям. Кримінальне провадження за цим обвинувальним актом закрито.

Згідно з ухвалою суду органом досудового розслідування ОСОБА_6 за обвинувальним актом обвинувачено у складанні та видачі як службовою особою завідомо неправдивого офіційного документа, тобто у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 КК.

А саме в тому, що вона 12 червня 2014 року о 01:45, перебуваючи на посаді заступника начальника відділення зв`язку «Бориспіль» центру поштового зв`язку № 3 та будучи службовою особою, вчинила службове підроблення склала та видала завідомо неправдивий офіційний документ шляхом нанесення, а саме поставлення поштового штемпеля з датою «10 червня 2014 року» на поштовому відправленні з апеляційною скаргою, що не відповідало дійсності, який було передано для надіслання до Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Тобто ОСОБА_6 склала і видала завідомо неправдивий офіційний документ.

На вказану ухвалу районного суду суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської областіОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, яка на підставі частини 3 статті 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року була повернута йому як така, що подана особою, яка не має права її подавати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року скасовано вказану ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року ОСОБА_7 поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 та відкрито провадження за його апеляційною скаргою на вказану ухвалу.

У результаті розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року змінено ухвалу районного суду щодо ОСОБА_6 , якою вона звільнена від кримінальної відповідальності за обвинувальним актом про вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 КК, у зв`язку з дійовим каяттям та кримінальне провадження закрито. Постановлено виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на обставини обвинувачення судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 375 КК, а також в порядку статті 404 КПК - на обставини обвинувачення прокурора Київської області ОСОБА_8 , першого заступника прокурора Київської області ОСОБА_9 , начальників відділів прокуратури Київської області ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_12 , прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури ОСОБА_13 . У решті ухвалу залишено без зміни.

Вимоги, наведені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції незаконно взяв до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_7 , оскільки той не є суб`єктом оскарження ухвали першої інстанції і на нього не поширюються положення частини 2 статті 24 КПК.
Крім того, зазначає прокурор, що відповідно до частини 4 статті 404 КПК суд апеляційної інстанції не вправі розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції. Вважає, що ОСОБА_6 висунуто обвинувачення без будь-якої форми співучасті з іншими особами. У зв`язку з чим, на його думку, суд апеляційної інстанції вийшов за межі наданих повноважень. На обґрунтування таких доводів прокурор посилається на висновки Верховного Суду України у постановах № 5-217кс16, № 5-218кс16, № 5-347кс15.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, й перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає на таких підставах.
Мотиви Суду
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року було констатовано, що ОСОБА_7 не належить до суб`єктів оскарження рішення районного суду на підставі статті 393 КПК.
Касаційний суд (на момент постановлення рішення) своєю ухвалою від 01 грудня 2016 року скасував ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року про повернення апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження.
Прийняте рішення мотивовано тим, що у суду апеляційної інстанції не було підстав вважати, що ухвала районного суду, яку ОСОБА_7 оскаржував в апеляційному порядку, не стосувалася його прав як суб`єкта апеляційного оскарження відповідно до статті 393 КПК, а також не взяв до уваги положення пунктів 1, 17 частини 1 статті 7 та статті 24 КПК. Також вказувалося і на неврахування висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 03 березня 2016 року №5-347кс15, який відповідно до вимог статті 458 КПК є обов`язковим для всіх судів загальної юрисдикції.
На виконання вказівок суду касаційної інстанції суд апеляційної інстанції під час проведення підготовчих дій по апеляційні скарзі ОСОБА_7 вирішив питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження рішення районного суду, про що постановив ухвалу від 16 січня 2017 року.
Змінюючи ухвалу першої інстанції від 16 грудня 2015 року, суд апеляційної інстанції встановив, що розгляд даного кримінального провадження проводився щодо ОСОБА_6 , а ОСОБА_7 , матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження, а також ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 участі в ньому не брали. А також встановив те, що суд першої інстанції зазначив прізвище кожного з них, їх посади та інші обставини як то: час, дату та місце, за яких, на переконання органу досудового розслідування, були вчинені кримінальні правопорушення, зокрема ОСОБА_7 - за частиною 2 статті 375 КК.
Викладені в ухвалі щодо ОСОБА_6 фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, навіть з посиланням на зміст обвинувального акта, особами, стосовно яких не ухвалений обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили, суд апеляційної інстанції розцінив неприпустимим з огляду на засади кримінального провадження, що містяться в приписах частини 1 статті 7 та презумпцію невинуватості згідно зі статтею 17 КПК.
На підставі статті 404 КПК такі ж порушення констатовано і щодо прокурора Київської області ОСОБА_8 , першого заступника прокурора Київської області ОСОБА_9 , начальників відділів прокуратури Київської області ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_12 , прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури ОСОБА_13 .
Перевіряючи висновки суду апеляційної інстанції за касаційною скаргою прокурора щодо виходу за межі апеляційних вимог, неправильного встановлення суб`єкта оскарження рішення суду першої інстанції відповідно до статті 393 КПК, а також щодо непоширення на ОСОБА_7 положень частини 2 статті 24 КПК, тощо, Суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини 1 статті 55, пункту 8 частини 2 статті 129 Конституції України та офіційного тлумачення відповідних правових норм, наведеного у рішенні Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012, право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій. Однією з таких засад є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Перегляд судових рішень судом вищого рівня гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Таким чином, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
У пункті 10 статті 393 КПК суб`єктами, які вправі подати апеляційну скаргу, визначені інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Надаючи вказівки суду апеляційної інстанції відповідно до статті 458 КПК (що діяла на час постановлення судом касаційної інстанції ухвали), суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що названа процесуальна норма поширюється на ОСОБА_7 , оскільки його ім`я згадується у мотивувальній частині ухвали суду першої інстанції як суб`єкта вчинення кримінального правопорушення, яке хоч і опосередковано, але перебуває в причинно-наслідковому зв`язку з протиправними діями, вчиненими ОСОБА_6 , які їй ставилися за провину.
Відповідно до частини 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), частини 2 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини 1 статті 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основоположних конституційних принципів судочинства відображено в частині 1 статті 62 Конституції України, частини 1 статті 17 КПК. Згідно з цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Досліджуючи мотивувальну частину пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, Суд встановив, що вчинення дій, передбачених частиною 1 статті 366 КК (складання та видача останньою завідомо неправдивого офіційного документа) було злочинним результатом домовленості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які сприяли судді ОСОБА_7 у винесенні завідомо неправосудного рішення та невнесенні апеляційної скарги на таке рішення, а також за злочинною змовою для приховування раніше вчиненого злочину вказані особи та ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 реалізували свій злочинний намір за допомогою ОСОБА_11 та ОСОБА_6 .
Наведені формулювання допускаються навіть з вказівкою на виділення матеріалів стосовно ОСОБА_7 в окреме провадження.
Встановлення доведеним у судовому рішенні цього обвинувачення (з вказівкою на обвинувальний акт) при закритті кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за частиною 1 статті 366 КК у зв`язку з дійовим каяттям, Суд також розцінює таким, що стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_7 та впливає на право апеляційного оскарження попри те, що він не був учасником даного кримінального провадження.
Така преюдиція щодо винуватості ОСОБА_7 у кримінальних правопорушеннях грубо порушує передбачені статтею 7 КПК загальні засади кримінального провадження, зокрема засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, принципів верховенства права й законності, а також суперечить нормам КПК щодо вільної оцінки доказів.

Натомість міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.
Цей висновок відповідає і змісту статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції, згідно з якою кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку.

Наведене також узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 51-2105км18.
Водночас відповідно до практики Європейського суду з прав людини порушення принципу презумпції невинуватості може також статися в разі певних процесуальних припущень, через які особа вважається винною без установлення її вини в загальному процесі та відповідно до певного стандарту доведення («Клуві проти Франції», п. 42 - 54).
Як і більшість обмежень статті 6 Конвенції, принцип презумпції невинуватості можна захистити на національному рівні, якщо органи влади вживатимуть належних заходів до прийняття судового рішення з метою уникнути негативних наслідків руйнівних заяв («Арріго та Велла проти Мальти»).
Усупереч пункту 1 статті 6 Конвенції порушення принципу презумпції невинуватості оцінюють не на фоні провадження в цілому, а радше як окремий процесуальний недолік. Спірну фразу аналізують на основі кумулятивного аналізу трьох таких елементів: а) процесуального етапу та контексту, у якому зроблено заяву; б) її формулювання; в) її значення («Дактарас проти Литви», п.42 - 45).
Крім того, посилання прокурора на вихід суду апеляційної інстанції за межі апеляційних вимог ОСОБА_7 не відповідає змісту вимог статті 404 КПК та наведеного обвинувачення щодо інших осіб.
Враховуючи викладене, Суд стверджує, що ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою, у зв`язку з чим касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд

ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року, якою змінено ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 шляхом виключення з мотивувальної частини посилання на обставини обвинувачення судді Бориспільского міськрайонного суду Київської області ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 375 КК, а також в порядку статті 404 КПК - на обставини обвинувачення прокурора Київської області ОСОБА_8 , першого заступника прокурора Київської області ОСОБА_9 , начальників відділів прокуратури Київської області ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_12 , прокурора Бориспільської міжрайонної прокуратури ОСОБА_13 , залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________ _______________________ ________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3