Справа № 496/6033/15-к
Провадження № 1-кп/496/62/18
У Х В А Л А

21 серпня 2018 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченої ОСОБА_4 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307, ч.1 ст.318 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Біляївського районного суду Одеської області знаходиться вказане вище кримінальне провадження.
Ухвалою суду від 26 грудня 2017 року обвинувальний акт був призначений до підготовчого судового засідання.
15 червня 2018 року ухвалою суду було призначено судовий розгляд вказаного кримінального провадження.
У судовому засіданні захисником обвинуваченої було заявлено клопотання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню у новому судовому розгляді та згідно якого просить визнати недопустимим всі докази зі сторони обвинувачення та визначити наступний обсяг доказів, що підлягають дослідженню, а саме допит обвинуваченої ОСОБА_5 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.06.2016 року у вказаній справі Біляївським райсудом винесено виправдувальний вирок, відповідно до якого ОСОБА_5 визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. При розгляді апеляційних скарг прокурорів на зазначений вирок апеляційним судом Одеської області в ухвалі від 15.09.2016 року вказано, що відсутність частини звукозапису судового засідання є підставою для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, а також зазначено про невідповідність вироку вимогам ст. 374 КПК України (акцентовано увагу виділенням жирним шрифтом частини тексту ухвали щодо необхідності зазначення формулювання обвинувачення в мотивувальній частині вироку). У той же час, ухвала Біляївського районного суду від 26.02.2016 року в якої всі докази сторони обвинувачення, зібрані під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000155, визнано недопустимими, а також визначено наступний обсяг доказів, що підлягають дослідженню та порядок їх дослідження: допит обвинуваченої ОСОБА_5 є чинною. Вказана ухвала Біляївського райсуду від 26.02.2016 року, якою всі докази у справі визнано недопустимими, набрала законної сили, не скасована, відповідно до ч.2 ст. 21 КПК України є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню на всій території України та діє на теперішній час. В апеляційну скаргу на вирок суду від 09.06.2016 року прокурором включено заперечення на вказану ухвалу від 26.02.2016 року, однак зазначені заперечення прокуратури не прийнято до уваги апеляційною інстанцією, що підтверджується змістом ухвали апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року, тому захисник стверджує що, на час нового розгляду ухвала Біляївського райсуду від 26.02.2016 року залишається чинною. Також в клопотанні захисник посилається, на те, що ні обвинуваченій, ні захиснику не здійснено відкриття матеріалів відповідно до положень ст. 290 КПК України, у зв`язку з чим ОСОБА_5 не ознайомлена ані з жодним доказом у кримінальному провадженні, ані з матеріалами провадження взагалі. Позиція прокурора не відкривати обвинуваченій та захиснику жодного доказу з матеріалів кримінального провадження та не використовувати будь-які матеріали в суді підтверджується протоколом про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 30.11.2015 року, відповідно до якого прокурор Біляївської міжрайпрокуратури ОСОБА_6 , який був процесуальним керівником та старшим групи прокурорів, розглянувши матеріали досудового розслідування №0000155 від 12.02.2015 року не пред`явив жодного з документу чи інших матеріалів провадження. Вказаний протокол підписано прокурором Біляївської міжрайпрокуратури ОСОБА_6 . Крім того, факт не відкриття стороні захисту матеріалів, як того вимагає ст.290 КПК України, неодноразово підтверджено прокурорами у своїх клопотаннях про повернення обвинувального акту, наданими у судові засідання 18.10.2017 року та 04.05.2018 року.

Обвинувачена ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримала клопотання захисника, також нею було надано письмову думку щодо вказаного клопотання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню у новому судовому розгляді.
Прокурор у судовому засіданні заперечувала проти заявленого клопотання, при цьому посилалася на письмове заперечення.
Крім того, прокурором було надано клопотання в порядку ст. 350 КПК України та клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів в порядку ст. 333 КПК України.
Захисник та обвинувачена у судовому засіданні щодо вказаних клопотань прокурора пояснили, що вони не знайомі з клопотаннями, а тому не можуть висловити свою думку.
Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали обвинувального акту, клопотання захисника та заперечення на нього, а також дослідивши надані клопотання прокурора, суд приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 09.06.2016 року у вказаній справі Біляївським районним судом Одеської області було винесено вирок, згідно якого ОСОБА_5 було визнано невинуватою та виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року, вирок Біляївського районного суду Одеської області від 09.06.2016 року скасовано, призначено новий судовий розгляд кримінального провадження в тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.
Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд погоджується з доводами прокурора, які зазначені в першому пункті заперечення в частині, того, що ухвала Біляївського районного суду Одеської області від 26.02.2016 року, якою всі докази у справі визнано недопустимим не має юридичних наслідків при повторному судовому розгляді, оскільки ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016 року, вирок Біляївського районного суду Одеської області від 09.06.2016 року скасовано, призначено новий судовий розгляд кримінального провадження в тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.
Що стосується заперечення прокурора Іллічівської місцевої прокуратури на клопотання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню у новому судовому розгляді, а саме, що стосується пунктів 2-4 вказаного заперечення, то суд не погоджується із вказаними доводами прокурора, оскільки обставини викладені в заперечені спростовуються матеріалами справи, а також поясненнями самої обвинуваченої та захисника.
Дійсно слідчим суддею Біляївського районного суду розглядалась скарга адвоката ОСОБА_4 від 18.12.2015 року на бездіяльність слідчого та прокурорів у кримінальному провадженні №496/5906/15-к.
28.12.2015 року до Біляївського райсуду надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 для розгляду по суті та ухвалою суду від 29.12.2015 року призначено підготовче засідання по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_5 . З документами, наданими захиснику слідчим суддею в процесі розгляду скарги від 18.12.2015 року на бездіяльність слідчого та прокурорів, адвоката ознайомлено 29.12.2015 року. Тобто, на дату ознайомлення з документами під час розгляду скарги - 29.12.2015 року, до суду не тільки надійшов обвинувальний акт, але й судом у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.
У зв`язку з тим, що на момент надходження (28.12.2015 року) обвинувального акту до суду, стороні захисту не відкрито стороною обвинувачення матеріали кримінального провадження, то, з урахуванням вимог ч. 12 ст. 290 КПК України, фактично у зв`язку з розглядом скарги на бездіяльність адвокат знайомився з документами, серед яких не було жодного допустимого доказу. Дата ознайомлення адвоката з документами - 29.12.2015 року підтверджується доповненням до скарги на бездіяльність слідчого та прокурора від 18.12.2015 року, в якому зазначено саме дату 29.12.2015 року ознайомлення з матеріалами справи.
Крім того, не відкриття обвинуваченій та захиснику жодного доказу з матеріалів кримінального провадження також свідчить протокол про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 30.11.2015 року, відповідно до якого прокурор Біляївської міжрайонної прокуратури ОСОБА_6 , розглянувши матеріали досудового розслідування №0000155 від 12.02.2015 року не пред`явив жодного з документу чи інших матеріалів провадження. Вказаний протокол підписаний лише прокурором, підписи захисника та обвинуваченої відсутні.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді. Надання доступу до матеріалів включає в себе можливість робити копії або відображення матеріалів.
Суд зауважує, що чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який згідно з частиною дванадцятою статті 290 КПК, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування. Коли стороні обвинувачення відомі всі докази, що і було встановлено в судовому засіданні, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі.
Таким чином, не відкриття матеріалів стороною обвинувачення в порядку статті 290 КПК України після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими доказами, що узгоджується з правовим висновком ВСУ від 16.03.2017 у справі № 5-364кс16.
Порядок отримання доказів з процесуальних джерел, яким є показання, речові докази, документи, висновки експертів, інші процесуальні дії, встановлюється вимогами КПК України і передбачає дотримання певних вимог: належний суб`єкт отримання доказів, законність процесуального джерела доказів, належність процесуального порядку отримання та належність фіксації результатів слідчої дії.
Статтею 63 Конституції України встановлено, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист.
У пункті 8 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначено, що під час здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції судам слід звернути увагу на наступне:
- роз`яснивши обвинуваченому суть обвинувачення, головуючий має з`ясувати в учасників судового провадження думку про те:
1) які докази необхідно дослідити. Суд, керуючись загальними засадами здійснення кримінального провадження, перед безпосереднім дослідженням доказів має забезпечити змагальність, рівність сторін, свободу в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, самостійного обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, здійснення ними інших процесуальних прав, зокрема щодо подання клопотання про визнання доказів недопустимими, а також відомостей, які свідчать про їх очевидну недопустимість, тощо. Слід зазначити, що доказами у кримінальному провадженні згідно зі ст. 84 КПК є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Застосоване законодавцем при наданні визначення поняття "докази" формулювання "фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку" та положення ч. 3 ст. 17 КПК про те, що обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, свідчать, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості;
2) в якому порядку слід досліджувати докази.
Статтею 89 КПК України визначено, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
На підставі ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду як джерело права.
У своєму рішенні по справі № 47287/99 «Перес проти Франції» від 12.04.2004 року ЄСПЛ вказав, що «…дія ст. 6 Конвенції полягає і в тому, щоб серед іншого, зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи».
Також, ЄСПЛ нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції, де необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та ін. проти Австрії»).
Право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», а також «Даллос проти Угорщини»).
Відсутність вказаної вище інформації істотно порушує вимоги, передбачені підпунктами «а» та «b» п. 3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковану Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року), зокрема що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:
«а» бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;
«b» мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;
До загальних засад кримінального провадження, визначених ст. 7 КПК України відноситься право на захист, яке, згідно ч. 1 ст. 20 КПК України полягає у наданні особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, можливості надати відповідні пояснення з приводу обвинувачення, збирати і подавати докази, та реалізовувати процесуальні права, передбачені КПК України.
Гарантією забезпечення права особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, на захист є серед іншого дотримання стороною обвинувачення вимог закону при винесенні процесуальних рішень.
Статтею 13 Європейської конвенції з прав людини передбачено право особи на ефективний засіб правового захисту в разі порушення його прав, також і в тому разі, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Що стосується клопотань прокурора в порядку ст. 350 КПК України та клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів в порядку ст. 333 КПК України.
Згідно ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі й документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку). Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.
Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Частиною 3 ст. 62 Конституції України закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.
Рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року надано офіційне тлумачення положення першого речення ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, необхідно розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України Про оперативно-розшукову діяльність, особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.
Згідно частин 1-3ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ КПК України з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом. Під час розгляду клопотання про надання тимчасового доступу до речей і документів суд також враховує причини, через які доступ не був здійснений під час досудового розслідування.
Згідно ч. 4 ст. 333 КПК України під час розгляду клопотання суд враховує значення обставин, про встановлення або перевірку яких просить особа, яка звернулася з ним, можливість їх встановлення або перевірки шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та причини, з яких не були здійснені належні дії для їх встановлення чи перевірки на стадії досудового розслідування. Суд відмовляє в задоволенні клопотання прокурора, якщо він не доведе, що слідчі (розшукові) дії, про проведення яких він просить, не могли бути проведені під час досудового розслідування через те, що не були і не могли бути відомі обставини, які свідчать про необхідність їх проведення.
Як вбачається із клопотань прокурора про надання тимчасового доступу до речей і документів, прокурор посилається на те, що в ході судового розгляду 31.07.2018 року захисником ОСОБА_7 було подано клопотання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню у новому судовому розгляді в частині визнання всіх доказів сторони обвинувачення недопустимими та визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню в ході судового розгляду лише допит обвинуваченої. 18.12.2015 року до Біляївського районного суду Одеської області надійшла скарга захисника на дії прокурора та слідчого по кримінальному провадженню, до якого подано доповнення, в якому захисник стверджує про ознайомлення стороною захисту із усіма матеріалами справи, у зв`язку з чим просить надати доступ до матеріалів судової справи 496/5906/15-к, що перебувала у провадженні слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області з можливістю використання як докази відомостей, які в них містяться.
Інших причин, з яких не були здійснені належні дії на стадії досудового розслідування, прокурор не наводить.
Згідно ч.2 ст. 333 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про надання тимчасового доступу до речей і документів суд також враховує причини, через які доступ не був здійснений під час досудового розслідування.
На підставі наведеного суд не вбачає підстав для задоволення клопотання прокурора, так як захисником та обвинуваченою у судовому засіданні було зазначено, що причиною звернення адвоката зі скаргою до слідчого судді стало ненадання відповідей стороною обвинувачення на чисельні клопотання підозрюваної та тривале неповідомлення ОСОБА_5 щодо ходу та результатів розслідування та датою ознайомлення з документами є 29.12.2015 року, коли до суду вже надійшов сам обвинувальний акт.
Крім того, будь-яке намагання сторони обвинувачення дослідити в судовому засіданні докази, які не відкрито з матеріалами провадження стороні захисту, тобто зміна наміру прокурора, яким прийнято рішення про невідкриття матеріалів, є порушенням права на захист ОСОБА_5 і у разі дослідження доказів в суді обвинувачена позбавлена можливості реалізувати процесуальні права, передбачені діючим КПК України.

Статтею 2 КПК України закріплено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що закріплено статтею 8 КПК України.
На підставі наведеного, суд прийшов до переконання, що клопотання захисника ОСОБА_7 про визнання доказів недопустимими та визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню підлягає задоволенню, з обов`язковим допитом обвинуваченої, відповідно до ч. 4 ст. 349 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 86, 87, 89, 94, 290, 349, 350 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів залишити без задоволення.

Клопотання захисника ОСОБА_7 про визнання доказів недопустимими та визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню - задовольнити.

Визнати недопустимими всі докази сторони обвинувачення, зібранні під час досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 318 КК України, внесеному до ЄРДР за №0000155.
Встановити наступний обсяг та порядок дослідження доказів по даному кримінальному провадженню:
-допит обвинуваченої ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Біляївського районного суду
Одеської області ОСОБА_1 .