Справа № 744/884/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/284/2018
Категорія - ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000151 від 02 липня 2017 року, за апеляційною скаргою начальника Семенівського відділу Менської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2017 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Чорнозем, Семенівського району, Чернігівської області, з повною загальною середньою освітою, не працюючого, інваліда третьої групи, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Семенівського районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання на підставі ч. 1 ст. 69 КК України у виді арешту на строк 6 місяців.

Строк відбування ОСОБА_7 покарання у виді арешту визначено рахувати з моменту його фактичного затримання після набрання вироком законної сили.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурором була подана апеляційна скарга в якій він просить вирок суду скасувати в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання внаслідок його м`якості та виключити з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції посилання на обставину, яка пом`якшує покарання «наявність на утриманні у обвинуваченого малолітніх дітей».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеності його вини, звертає увагу на те, що суд при призначенні ОСОБА_9 покарання безпідставно визнав пом`якшуючою злочин обставину, що характеризується наявністю на його утриманні малолітніх дітей, оскільки він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, а тому стверджує, що в даному випадку пом`якшуючою обставиною є лише відсутність претензій з боку потерпілої до обвинуваченого, в зв`язку з чим, застосування норм ч. 1 ст. 69 КК України є неможливим, так як для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом необхідна наявність не менше двох обставин, що пом`якшують покарання. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому діяв без врахування норм, викладених в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 вересня 1994 року № 9 «Про судову діяльність в умовах загострення в Україні криміногенної ситуації», відповідно до якої в умовах загрозливо-невпинного зростання злочинності практика призначення мір покарання повинна відповідати як вимогам закону про врахування характеру і ступеню суспільної небезпечності конкретно вчиненого злочину, особи винного і обставин справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, так і характеру та стану злочинності в суспільстві.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 02 липня 2017 року приблизно о 15 год. 20 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у дворі домоволодіння по АДРЕСА_1 , в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, переслідуючи мету спричинення тілесних ушкоджень, умисно завдав одного удару стамескою по голові ОСОБА_10 , в результаті чого остання, згідно висновку експерта 391 від 18 серпня 2017 року отримала тілесні ушкодження у в вигляді відкритої черепно-мозкової травми: відкритого вдавленого перелому лівої тім`яної кістки, забою головного мозку з легким клінічним перебігом, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Своїми умисними діями, що виразилися в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який просив задовольнити вимоги, викладені в поданій апеляційній скарзі, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , щодо необґрунтованості доводів скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вказані висновки суду ніким з учасників розгляду справи не оспорюються.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст. 121 КК України є вірною і також ніким з учасників кримінального провадження не заперечується.

Аналізуючи доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та безпідставного застосування вимог ст. 69 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема: форми вини, мотиву, цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Між тим, при встановленні і визнанні декількох пом`якшуючих покарання обставин, суд першої інстанції повинен співставити їх кількісні та якісні характеристики, як такі, що досить істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи з індивідуальних особливостей конкретної справи, та перебувають в такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність призначення винному мінімального покарання в межах санкції відповідної статті або переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, посередньо характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров`я та є інвалідом ІІІ групи, разом з тим, взято до уваги як пом`якшуючі покарання обставини, зокрема, відсутність претензій з боку потерпілої, та наявність на його утриманні малолітніх дітей, так і обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, під час розгляду кримінального провадження враховано і позицію потерпілої з приводу призначення обвинуваченому покарання.

Співставляючи визнані пом`якшуючі покарання обвинуваченому обставини, за своїми якісними та кількісними характеристиками, як такі що досить істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, місцевий суд, на переконання колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому основного покарання за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за даний злочин.

Саме такий розмір, вид та форма відбування обвинуваченим основного покарання є необхідними та достатніми для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, призначене судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання, на думку колегії суддів, є належно обґрунтованим та в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а тому немає підстав вважати його явно несправедливим внаслідок м`якості, як на цьому наполягає апелянт.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи прокурора щодо безпідставного визнання судом такої пом`якшуючої обставини, як наявність на його утриманні малолітніх дітей, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 перебуває у шлюбі з ОСОБА_11 та має двох малолітніх дітей, отримує пенсію по інвалідності, та на даний час батьківських прав не позбавлений, незважаючи на те, що неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції вказав, що оскільки є непрацюючим, то надає потерпілій ОСОБА_10 допомогу у веденні домашнього господарства та у вихованні дітей, забирає їх із дитячого дошкільного навчального закладу.

Виходячи з вищенаведеного, можна дійти висновку про усвідомлення ним протиправної поведінки, та на думку колегії суддів є підтвердженням того, що обвинувачений зробив відповідні висновки, а тому зазначені обставини в їх сукупності істотно знижують ступінь тяжкості злочину і небезпечності винної особи для суспільства.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 , як в ході досудового розслідування, так і під час судового слідства як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не визнав своєї вини, однак судом не було встановлено обставин які б свідчили про те, що обвинувачений становить істотну небезпеку для суспільства, не встановлено та не наведено таких даних і в апеляційній скарзі прокурора.

Всі обставини, на які посилається в своїй апеляційній скарзі прокурор, судом при визначенні покарання враховані, а тому підстав для погіршення становища обвинуваченого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу начальника Семенівського відділу Менської місцевої прокуратури ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4