11-кп/775/176/2018(м)
263/2718/17

Категорія: ч.2 ст.121 КК України Суддя 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року Колегія суддів судової палати у кримінальних

справах Апеляційного суду Донецкої області

у складі: головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000006 від 01.01.2017 року за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , прокурора Маріупольської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.12.2017 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Маріуполя Донецької області, громадянин України, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , визнаний винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 01.01.2017 року приблизно о 08.00год., у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , в ході конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин із співмешканкою ОСОБА_11 , з метою спричинення тілесних ушкоджень, утримуючи в правій руці ніж, розташовуючись по відношенню до останньої стоячи, коли остання знаходилась в положенні лежачи, умисно завдав вказаним ножем один удар в область лівого стегна, чим спричинив останній тілесне ушкодження у вигляді колото-різаної рани внутрішньої поверхні лівого стегна з повним перетином стегнової артерії, яка за ступенем тяжкості відноситься до тяжких ушкоджень, як небезпечних для життя у момент їх заподіяння та які потягли за собою смерть.

Смерть ОСОБА_11 настала внаслідок колото-різаного поранення внутрішньої поверхні лівого стегна з ушкодженням стегнової артерії, ускладнене загальним малокрів`ям органів, як наслідок гострої зовнішньої кровотечі.

Не погодившись з вироком суду, захисники обвинуваченого ОСОБА_7 адвокати ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та прокурор подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї просить оскаржуване судове рішення скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, негайно звільнити ОСОБА_7 з під варти.

На обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції, на його думку дійшов помилкового висновку про наявність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Підставами для скасування вироку суду зазначає:

1. Вирок суду постановлено з порушенням таємниці наради суддів, оскільки з журналу судового засідання від 19.12.2017 року вбачається, що після останнього слова обвинуваченого суддя видалився до нарадчої кімнати о 14.54.38, а вийшов з нарадчої кімнати для оголошення рішення о 15.12.53, тобто для складання вироку у судді пішло приблизно 11 хвилин, а тільки проголошення цього вироку зайняло 50 хвилин. Одже, суддя заздалегідь, ще до видалення до нарадчої кімнати склав вирок за межами нарадчої кімнати, з порушенням таємниці наради суддів

2. Під час підготовчого судового засідання 28.02.2017 року суд першої інстанції також порушив таємницю наради суддів, оскільки після обговорення клопотання прокурора ОСОБА_12 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд видалився до нараджчої кімнати, а після повернення не оголосив ухвалу, а продовжив судовий розгляд, і тільки після другого видалення до нарадчої кімнати і повернення з неї оголосив рішення за клопотанням прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, тому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 був продовжений незаконно, а тому таке рішення підлягає скасувіанню, а останній негайному звільненню з під варти.

3. Суд першої інстанції продовжив обвинуваченому строк тримання під вартою під час підготовчого засідання з порушенням вимог ч.3 ст.315 КПК України за правилами, які визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2017 від 23.11.2017 року.

4. Підготовче судове засідання було проведено щодо обвинувального акту, який був вручений обвинуваченому менш ніж за 5 днів з дня вручення (отримання) йому копії обвинувального акту, що є порушенням права обвинуваченого на захист під час підготовчого судового засідання, оскільки під час цього судового засідання з`ясовувалися питання, передбачені ст.314 КПК України. Вважає, що у обвинуваченого не було достатньо часу для ознайомлення з обвинувальним актом, що призвело до незаконного призначення справи до судового розгляду.

5. Зазначає, що вирок ухвалено неповноважним складом суду, який відповідно до п.5 ч.1 ст.35 КПК України підлягав відводу, оскільки з протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями, суддю ОСОБА_1 було обрано по судовій справі з Єдиним унікальним номером 263/2718/17, а в оскаржуваному судовому рішенні зазначено Єдиний унікальний номер 263/2318/17, по якому відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями був обраний суддя ОСОБА_13 .

6. Вказує, що судовий розгляд стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 проведений по кримінальному провадженні з Єдиним унікальним номером 263/2718/17, але будь-якого вироку за даною кримінальною справою судом першої інстанції не приймалось, а за оскажуваним вироком по кримінальній справі з Єдиним унікальним номером 263/2318/17 будь-якого судового розгляду не проводилось.

7. Суд першої інстанції при проведенні судового розгляду порушив вимоги ст. 349 КПК України і не визначив обсяг доказів, які будуть досліджуватись та порядок їх дослідження, що позбавляє суд апеляційної інстанції визначитись, в якому порядку розглядалася справа і досліджувалися зібрані у ній докази. Обвинуваченому ще до початку дослідження доказів фактично не було відомо які саме докази сторона обвинувачення буде надавати суду і досліджувати в судовому засіданні, що порушило його право на захист. Зазначає, що суд першої інстанції обгрунтував вирок доказами, обсяг і порядок дослідження яких судом не встановлювався.

8. Вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.ч.9,12 ст.290 КПК України допустив як докази відомості, що містяться в матеріалах, які не були відкриті стороною обвинувачення стороні захисту, оскільки у долученому до обвинувального акту реєстрі не міститься даних про факт відкриття матеріалів кожною стороною протилежній стороні по закінченні досудового розслідування і письмового підтвердження факту надання таких матеріалів, тому суд першої інстанції був позбавлений можливості пересвідчитись у тому, що права сторін на досудовому розслідуванні не були порушенні і що є порушенням права на захист обвинуваченого.

9. На думку апелянта, вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам п.п. 1,3 ч.3 ст.374 КПК України, оскільки у вироку суд тільки перелічив наявні в матеріалах справи докази, але не надав їм будь-якої правової оцінки з точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності, що суперечить практики ЄСПЛ.

Вважає, що в мотивувальній частині вироку відсутні належні і достатні формулювання обвинувачення з посиланням на достовірні докази, а висновок суду грунтується на припущеннях і суперечливих доказах, які суд не усунув і не навів мотивів, з яких відкинув одні докази, а інші взяв до уваги.

Зазначає, що ОСОБА_7 визнав себе винним частково та пояснив, що не мав умислу на заподіяння смерті потерпілої, мав мету налякати потерпілу, щоб заспокоїти її та вдарив ножем у диван, проте в цей момент ОСОБА_11 різко смикнула ногою і ОСОБА_7 з необережності потрапив їй у ногу в області стегна, і ніж увійшов з незначним проникненням у ногу, а оскільки потерпіла була одягнена, він не помітив поранення, пропонував їй допомогу, але остання відмовилась і вкрилась ковдрою червоного кольору.

Вказує, що умислом ОСОБА_7 не охоплювалося заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а щодо смерті потерпілої, то в його діях вбачається необережна вина.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції фактично визнав правдивими покази обвинуваченого в суді про те, що він наносив удар ножем з метою залякування, спрямовуючи його у диван, але на думку суду, ОСОБА_7 мусив усвідомлювати суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачати, що внаслідок такої його поведінки може бути заподіяно шкоду здоров`ю потерпілої, оскільки удар спрямовувався у невелику площу поверхні дивана і поміж двох нешироко розтавлених ніг потерпілої. З урахуванням того, що обвинувачений знаходився у стані алкогольного сп`яніння, він, на думку суду, можливо допускав той факт, що може нанести ушкодження ОСОБА_11 , тобто діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за яким особа хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоровю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції апелянт вважає непослідовними і суперечливими, такими, що суперечать формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним, оскільки, з одного боку суд фактично визнав правдивими покази ОСОБА_7 про те, що він наносив удар з метою залякування, а не з метою заподіяння тілесних ушкоджень із невизначеним (неконкретизованим) умислом, спрямовуючи цей удар у диван, а не в потерпілу. Цей висновок суду суперечить його подальшому висновку про те, що потрапивши ножем в область лівого стегна потерпілої в результаті того, що вона смикнула ногою, ОСОБА_7 діяв з невизначеним умислом.

Вважає що суд вийшов за межі обвинувачення, яке визнано судом доведеним, відповідно до якого ОСОБА_7 з метою спричинення тілесних ушкоджень, утримуючи в правій руці ніж, розташувавшись по відношенню до останньої стоячи, коли остання находилась в полоржені лежачи, умисно завдав ножем один удар в область лівого стегна.

Захисник ОСОБА_9 просив скасувати вирок суду першої інстанції, ухвалити новий вирок, яким дії ОСОБА_7 кваліфікувати за ч.1 ст.119 КК України як вбивство через необережність у формі недбалості, та призначити йому покарання за цією статтею із застосуванням ст.75 КК України, та за наявності підстав, передбачених Законом України «Про амністію у 2016 році», звільнити останнього від відбування покарання.

Вказує, що на час події потерпіла відповідно до висновку судово-медичної експертизи, знаходилась у важкому стані алкогольного сп`яніння, а саме 4,31% у крові, 5,13 % у сечі, що викликає істотну зміну у поведінці такої особи, у адекватності її дій та у сприйнятті оточуючої реальності. Саме потерпіла взяла у руки ніж і погрожувала обвинуваченому, з метою припинення цих дій ОСОБА_7 вибив ніж у неї з рук, підняв його не з метою нанесення тілесних ушкоджень, а з метою віднести на кухню для унеможливлення подальших протиправних дій та погроз ножем зі сторони ОСОБА_11 . Ушкодження потерпілою було отримано внаслідок того, що вона раптово змінила положення ноги, в результаті чого ОСОБА_7 потрапив не у диван, а у ногу потерпілої, тому внаслідок саме дій потерпілої вона отримала вказане тілесне ушкодження.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи глибина ранового каналу не встановлена, не зміг назвати глибину ранового каналу експерт і при допиту у судовому засіданні, та повідомив, що у кожної особи стегнова артерія знаходиться на різній глибині, встановити глибину знаходження стегнової артерії у нозі потерпілої не вбачається можливим навіть приблизно.

Зазначає, що доводи ОСОБА_7 про те, що ніж увійшов у ногу незначно, жодним чином ніякими доказами не спростовуються, натомість, він пропонував їй надати допомогу, але отримав відмову у грубій формі.

ОСОБА_7 надавав показання послідовно, в ході слідчого експерименту при проведенні досудового розслідування, і при судовому розгляді, лише трохи їх уточнивши, тобто він не міняв свою позицію.

Пояснення ОСОБА_7 збігаються з висновком судово-медичного експерта, який вказав, що при нанесенні удару по необережності, як це вказує ОСОБА_7 , не виключено утворення тілесних ушкоджень при цих обставинах, а у судовому засіданні пояснив, що з моменту отримання ОСОБА_11 тілесного ушкодження у вигляді колото-різаної рани могло пройти до доби, при цьому вона могла самостійно рухатись (ходити).

Показання ОСОБА_7 збігаються з показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які пояснили у судовому засіданні, що обвинувачений знаходився у шоковому стані, коли дізнався про смерть потерпілої, намагався привести її до тями, з ним сталася істерика. Свідок ОСОБА_15 вказав у суді, що ОСОБА_7 не зазіхав на нього ножем, не намагався взяти ніж у руки, а ніж він прибрав зі столу «від гріха подалі».

Вказане свідчить про те, що на момент приходу свідків ОСОБА_7 не знав, що ОСОБА_11 мертва, і не міг в це повірити.

Потерпілий ОСОБА_16 не повідомив нічого про обставини події, ОСОБА_11 його дочка, між ним та обвинуваченим склалися неприязні стосунки, у судовому засіданні потерпілий надав пояснення, що ОСОБА_7 бив його дочку, а кілька років тому порізав їй обличчя, тому на думку захисника, необхідно критично оцінювати показання потерпілого, окрім того, вони не підтвердженні документально.

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 не підтвердили у судовому засідання показання потерпілого ОСОБА_16 .

Вважає, що висновки цитологічних експертиз не підтверджують та не спростовують наявність чи відсутність у діях ОСОБА_7 умислу, оскільки відповідно до цих експертиз, у обвинуваченого і ОСОБА_11 одна і таж група крові, натомість наявність крові на певних речах і предметах, проте чиєї крові невідомо, підтверджує лише подію злочину, але ніяк не умисел. Судово-медичний експерт у судовому засіданні пояснив, що після отримання тілесного ушкодження ОСОБА_11 могла самостійно пересуватися, оскільки нерв не пошкоджено, могла жити до доби з даним тілесним ушкодженням.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_7 не ставиться в провину заподіяння легких тілесних ушкоджень на обличчі та шиї ОСОБА_11 , які не пов`язані зі смертю. Експерт у судовому засіданні пояснив, що ці ушкодження могли утворитися за добу до смерті, а обвинувачений заперечує факт їх заподіяння.

На думку захисника, проведені три слідчі експерименти під час досудового розслідування за участю ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в кабінеті № 13 Центрального ВП ГУНП за адресою вулиця Фонтанна, 87, а саме протоколи цих слідчих дій з відеозаписами; протокол огляду трупа, який проводився у приміщенні бюро СМЕ, висновки усіх цитологічних (біологічних) екпертиз не є належними та допустимими доказами, оскільки проведенні з порушенням ч.5 ст.240, ч.2 ст.233 КПК України без ухвали слідчого судді або згоди на проведення слідчого експерименту в кабінеті відділу поліції від власника (володільця).

Зазначає, що ОСОБА_7 завдавав удар не в потерпілу ОСОБА_11 , а цілеспрямовано у сторонній предмет (диван) з метою залякати потерпілу та спонукати її припинити протиправні дії (образи) на його адресу. Удар був нанесений один, невеликої сили, не у життєво важливий орган (ногу), ніж увійшов на невелику глибину, обвинувачений попав у ногу потерпілої виключно внаслідок того, що в цей момент вона раптово змінила положення ноги, в результаті чого ОСОБА_7 потрапив не у диван, а у ногу потерпілої, тому внаслідок саме дій потерпілої вона отримала вказане тілесне ушкодження. Тому захисник не погоджується в висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_7 діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом.

Вважає, що твердження, яке міститься як в обвинувальному акті, так і в вироку суду про те, що ОСОБА_7 умисно завдав ножем один удар в область лівого стегна, не знайшло свого підтвердження при розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції.

На думку захисника, висновку суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тому неможливо змінити вирок суду у частині зміни кваліфікації дій ОСОБА_7 та призначення покарання без скасування судового рішення.

Зазначає, що ОСОБА_7 вину у завданні з необережності ОСОБА_11 тілесного ушкодження, внаслідок якого настала її смерть, визнав у повному обсязі, у цьому щиро покаявся, що відповідно до ст.66 КК України є обставиною, що пом`якшує покарання, окрім того, страждає на тяжке та невиліковне захворювання ВІЛ, що було визнано судом першої інстанції обставиною, що пом`якшує покарання.

Тому вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання за ч.1 ст.119 КК України у суду є всі підстави для призначення йому покарання з іспитовим строком відповідно до ст.75 КК України.

Крім того, відповідно до Закону України «Про амністію у 2016 році», який набрав чинності 07.09.2017 року, передбачено звільнення від відбування покарання осіб, засуджених за ч.1 ст.119 КК України, які страждають на СНІД (ІІІ, ІV клінічні стадії за кваліфікацією ВООЗ).

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження і істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обгрунтування апеляційної скарги прокурор вказує, що суд першої інстанції, ухвуалюючи вирок щодо ОСОБА_7 , у мотивувальній частині формулючи доведене обвинувачення прийшов до висновку про наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ст. 121 ч.2 КК України.

Одночасно, в тій же мотивувальній частині, надаючи оцінку зібраним доказам суд фактично зазначає, що в діях ОСОБА_7 вбачаються ознаки складу злочину, передбаченого ст. 119 КК України, а у резолютивній частині вироку судом ОСОБА_7 визнається винним за ч.2 ст. 121 КК України.

Таким чином, судове рішення згідно з положеннями ст. 411 КПК України вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду, викладені у судовому рішенні містять істотні суперечності.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисників, які підтримали свої апеляційні скарги та скаргу прокурора, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та частково апеляційні скарги захисників, просив вирок суду скасувати з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_8 та прокурора підлягають задоволенню, а захисника ОСОБА_9 - частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевірівши доводи апеляційних скарг захисників та прокурора про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження і істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів знаходить їх слушними.

Так, відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим та мотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 374 ч.3 п. 2 КПК України, у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення за ч.2 ст. 121 КК України, зокрема у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілої.

З вироку суду, з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вбачається, що ОСОБА_7 в ході конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин із співмешканкою ОСОБА_11 , з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно завдав ножем один удар в область лівого стегна, чим спричинив останній тілесне ушкодження, яка за ступенем тяжкості відноситься до тяжких ушкоджень, як небезпечних для життя у момент їх заподіяння та яке потягло за собою смерть.

Тоді як, у мотивувальній частині, в ході оцінки зібраних доказів суд зазначає наступне: «із фактичних обставин справи обвинувачений ОСОБА_7 в ході конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою залякування взяв у руку ніж, цілеспрямовано попрямував до дивану, де знаходилась у лежачому положенні ОСОБА_11 , та наніс удар поміж ніг останньої. Наносячи ножем удар з метою залякування, спрямовуючи його у диван, ОСОБА_7 мусив усвідомлювати суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачати, що внаслідок такої його поведінки може бути заподіяно шкоду здоров`ю потерпілій, оскільки удар спрямовувався у невелику площу поверхні дивана та поміж двох нешироко розставлених ніг потерпілої, та враховуючи алкогольний стан обвинуваченого, можливо допускав той факт, що може нанести ушкодження ОСОБА_11 , тобто ОСОБА_7 діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого особа хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди. У настанні смерті потерпілої присутня лише необережна форма вини …».

Таким чином, суд фактично зазначає, що в діях ОСОБА_7 вбачаються ознаки складу злочину, передбаченого ст. 119 КК України.

Отже, суд в мотивувальній частині вироку при формулюванні обвинувачення встановив, що ОСОБА_7 діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого особа хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди, у настанні смерті потерпілої присутня лише необережна форма вини, тоді як в резолютивній частині вироку визнав ОСОБА_7 виним в умисному заподіянні потерпілій тяжкого тілесного ушкодження, від якого настала смерть, тобто висновок суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, суперечить формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним.

З урахуванням наведеного слід вважати, що суд за висунутим обвинуваченням кримінальне провадження по суті фактично не розглянув, висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, що за змістом ст.409 КПК України є однією з підстав для скасування вироку, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 1 статті 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.

За наведених обставин, вирок суду не може вважатись законним, обґрунтованим і мотивованим, тому підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок із-за істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, а тому доводи, викладені в апеляційних скаргах захисників слід перевірити при новому розгляді кримінального провадження, виходячи з усіх обставин справи.

При новому розгляді справи суду першої інстанції належить усунути вказані порушення вимог кримінального процесуального закону, прийняти заходи, передбачені КПК України щодо повного та всебічного дослідження доказів по справі, правильно встановити фактичні обставини скоєння кримінального правопорушення, з урахуванням апеляційних вимог апелянтів, після чого прийняти по кримінальному провадженню законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Згідно матеріалів кримінального провадження до обвинуваченого ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, захисник ОСОБА_8 заявив клопотання про скасування запобіжного заходу.

Колегія суддів вважає, що ризики, які дають підстави для тримання ОСОБА_7 під вартою наявні, оскільки він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, в силу своєї асоціальної поведінки та зловживання алкогольними напоями, може вчинити інше кримінальне правопорушення, що вбачається з даних про особу обвинуваченого, тому є підстави вважати, що при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу він не буде виконувати процесуальні обов`язкине.

На підставі викладеного, колегія суддів дійша висновку про відсутність підстав для зміни або скасування застосованого щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та вважає необхідним продовжити вказаний запобіжний захід, задовольнивши клопотання прокурора та відмовивши в задоволенні клопотання захисника.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та прокурора задовольнити повністю, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.12.2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.

ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою у ДУ «Маріупольський слідчий ізолятор» продовжити на 60 днів по 15 липня 2018 року включно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4