Постанова
Іменем України

01 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 163/2535/16-к
провадження № 51-3456км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 07 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 31 січня 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000313, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Антонівки Володимирецького району Рівненської області, мешканки АДРЕСА_1 , раніше судимої:
- 22 листопада 2005 року Камінь-Каширським районним судом Волинської області за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн.;

- 26 квітня 2006 року Локачинським районним судом Волинської області за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням від відбування покарання на підставі статей 75, 79 КК з іспитовим строком 1 рік;
- 20 липня 2007 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців зі звільненням від відбування покарання на підставі статей 75, 76 КК з іспитовим строком 3 роки;
- 30 жовтня 2009 року Турійським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 185 КК, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців;
- 11 лютого 2015 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців зі звільненням від відбування покарання на підставі статей 75, 76 КК з іспитовим строком 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Любомильського районного суду Волинської області від 07 вересня 2017 року ОСОБА_6 :
- визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст.71 КК, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 11 лютого 2015 року, сукупністю вироків, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
- визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), у зв`язку з недоведеністю її вини у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 31 січня 2018 року вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 залишено без зміни.
Згідно вироку суду, ОСОБА_6 визнана винною у тому, що вона 23 червня 2016 близько 15:00, вільно увійшовши у незакритий на замок житловий будинок АДРЕСА_2 , повторно таємно викрала грошові кошти в сумі 3500 грн та 2250 доларів США, які згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 23 червня 2016 становили 56002,50 грн, а всього коштів в сумі 59502,50 грн, які намагалась винести з вказаного житлового будинку, однак своїх злочинних намірів до кінця не довела з причин, що не залежали від її волі, оскільки на виході з будинку вона була виявлена сином ОСОБА_8 ОСОБА_9 , виконавши при цьому усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.
Крім того ОСОБА_6 обвинувачувалась у тому, що вона повторно, 22 червня 2016 року приблизно о 13:30, шляхом відкриття вхідних дверей, які були закриті на навісний замок, однак на ключ не замкнені, проникла в середину житлового будинку АДРЕСА_3 , звідки таємно викрала належні ОСОБА_10 кошти в сумі 850 грн, чим завдала останній майнової шкоди на вказану суму.
Дії ОСОБА_6 по даному епізоду кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно.
Однак, судом першої інстанції ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК, у зв`язку з недоведеністю її вини у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що в основу вироку покладено докази, що безпосередньо не досліджувались судом, а зібраними доказами не доведено винуватості ОСОБА_6 у вчиненні замаху на крадіжку. Вказує, що протокол огляду місця події не можна вважати допустимим доказом, оскільки його складено з порушенням вимог кримінального процесуального закону. На думку захисника, судом було обмежено право сторони захисту на безпосередній допит осіб, оскільки в якості свідків не було допитано понятих, які приймали участь у огляді місця події. Також вважає, що було допущено порушення права засудженої на захист, яке полягало у залученні до слідчих дій неграмотної ОСОБА_6 без участі захисника. Неповноту судового розгляду та допущені порушення кримінального процесуального розгляду суд апеляційної інстанції залишив поза увагою.
Позиції інших учасників судового провадження
У поданих запереченнях прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, вказує про безпідставність доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , вважає постановлені щодо ОСОБА_6 судові рішення законними та обґрунтованими.
У судовому засіданні прокурор вважав доводи касаційної скарги захисника безпідставними, судові рішення законними та обґрунтованими.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Отже, колегія суддів при касаційному розгляді виходить із обставин кримінального провадження, встановлених судами.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у закінченому замаху на таємне заволодіння чужим майном, вчиненому повторно та кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК наведено докладні мотиви. Оцінка доказів відповідно до вимог ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, що постановив вирок.

Матеріали провадження свідчать, що суди першої і апеляційної інстанцій ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Мотивуючи висновок про винуватість засудженої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_8 , яка пояснила, що на окрик сина зайшла до будинку де виявила раніше їй не знайому ОСОБА_6 та, перевіривши, виявила відсутність грошей у сховку, свідка ОСОБА_9 , який затримав засуджену на місці злочину, протоколом огляду місця події, висновком дактилоскопічної експертизи, відповідно до якого сліди пальців рук, виявлені на підручнику в якому зберігались гроші та на вхідних дверях будинку належать ОСОБА_6 , іншими письмовими документами, тощо.
Твердження захисника ОСОБА_7 щодо порушень кримінального процесуального закону під час здійснення огляду місця події та оформлення слідчої дії відповідним протоколом не знайшли свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження, протокол огляду місяця події відповідає вимогам статей 104, 237 КПК.
У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які б викликали сумніви в їх достовірності. Всі докази, покладені судом в основу обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.
Крім того, згідно матеріалів кримінального провадження під час розгляду в суді першої інстанції неодноразово викликались для допиту в якості свідків поняті ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які, будучи належним чином повідомлені, жодного разу до суду не з`явились у зв`язку з чим суддею на обговорення виносилось питання про зміну порядку дослідження доказів та продовження розгляду кримінального провадження без залучення вказаних осіб. Під час обговорення вказаного питання сторона захисник та засуджена висловили думку про можливість продовження розгляду кримінального провадження без допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . У зв`язку з цим, суд касаційної інстанції не може погодитись з доводами захисника про обмеження прав сторони захисту на безпосередній допит осіб.
Таким чином, сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК.

Неспроможними є твердження захисника про порушення права на захист засудженої через відсутність захисника при вчиненні певних слідчих дій з огляду на наступне. ОСОБА_6 хоч і є неграмотною, проте обізнана зі своїми процесуальними правами та механізмом їх захисту, які їй неодноразово роз`яснювались. Під час досудового слідства засудженій надавалась відповідна правова допомога захисником. У ході судового розгляду кримінального провадження інтереси ОСОБА_6 відстоювало двоє захисників. Крім того, засуджена та її захисники зі скаргами на порушення гарантованих прав в установленому законом порядку не звертались.
Переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та прокурора, апеляційний суд, в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, розглянувши в повному обсязі доводи апеляцій сторони обвинувачення та захисту, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК, навівши докладні мотиви прийнятого рішення.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону органами досудового розслідування, судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні не виявлено, тому законних підстав для скасування постановлених відносно засудженої ОСОБА_6 судових рішень за доводами касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , Верховний Суд не убачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 07 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 31 січня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3