Ухвала
Іменем України

04 червня 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-6037зно18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Брусилівського районного суду Житомирської області

від 16 травня 2008 року, вироку Апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2009 року й ухвали Верховного Суду України від 24 вересня 2009 року,
встановив:
27 квітня 2018 року засуджений ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Брусилівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2008 року, вироку Апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2009 року й ухвали Верховного Суду України від 24 вересня 2009 року.
У заяві засуджений порушував питання про перегляд матеріалів кримінальної справи щодо нього за нововиявленими обставинами.
Доводи заяви обґрунтовував невірною кваліфікацією його дій апеляційним судом по епізодах крадіжок майна потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК (заперечував наявність в його діях кваліфікуючої ознаки «проникнення»), а також фальсифікацією матеріалів кримінального провадження по епізоду умисного вбивства ОСОБА_7 (зазначав, що обвинувачення ґрунтується на неправдивих показаннях свідків; потерпіла чинила тиск на слідство; безпідставно повторно призначено і проведено експертизу за № 1083, яку він вважає сфальсифікованою та такою, що суперечить експертизі за № 735) та епізоду умисного вбивства

ОСОБА_8 (зазначав про застосовування незаконних методів досудового розслідування щодо нього та свідків сторони захисту; вважав висновок експертизи № 150 недопустимим доказом; вказував на порушення права обвинуваченого на захист у зв`язку з наданням неякісної юридичної допомоги захисником).
Також ОСОБА_4 посилався на те, що апеляційний суд допустив неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, його висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження,

а призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості.
На думку засудженого, під час перегляду вироку Апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2009 року Верховний Суд України неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості (ст. 414 КПК).
Ухвалою судді Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 травня 2018 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Брусилівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2008 року, вироку Апеляційного суду Житомирської області

від 14 квітня 2009 року й ухвали Верховного Суду України від 24 вересня 2009 року на підставі ч. 3 ст. 464, ч. 1 ст. 429 КПК залишено без руху через відсутність обґрунтування щодо інстанційності суду, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування обставин, наведених у заяві, та надано п`ятнадцятиденний строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.
22 травня 2018 року засуджений подав до Верховного Суду заяву, в якій вказує, що у заяві від 27 квітня 2018 року докладно навів та обґрунтував наявність підстав, які, на його думку, свідчать про помилковість судових рішень, ухвалених щодо нього судами першої, апеляційної і касаційної інстанцій та необхідність повторного перегляду його справи за нововиявленими обставинами.
У той же час, усупереч пунктам 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК засуджений у заяві не зазначив обставин, що могли вплинути на судове рішення касаційного суду, але не були відомі й не могли бути відомі касаційному суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду (натомість надає копії документів із матеріалів кримінального провадження, переглянутого судами апеляційної й касаційної інстанцій).
Також він не навів обґрунтування, суд якої інстанції першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин, на які вказує засуджений, з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин (які вплинути на судове рішення касаційного суду, але не були відомі й не могли бути відомі касаційному суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду).
Крім того, ОСОБА_4 посилається на положення ч. 2 ст. 463 КПК згідно яких заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами у разі вчинення суддею злочину, внаслідок якого ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення, подається до суду тієї інстанції, суддею якої він був, разом з тим, на підтвердження цієї підстави не долучив до заяви доказів відповідно до ч. 4 ст. 459 КПК.
Наведене свідчить, що засуджений недоліки заяви не усунув, а тому відповідно до вимог, передбачених ч. 3 ст. 464, п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК, її слід повернути.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 464, 429 КПК, Верховний Суд
постановив:
Повернути засудженому ОСОБА_4 його заяву про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Брусилівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2008 року, вироку Апеляційного суду Житомирської області

від 14 квітня 2009 року й ухвали Верховного Суду України від 24 вересня 2009 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3