пр. № 1-кс/759/1823/18
ун. № 759/6725/18
У Х В А Л А
Так 08 липня 2016 року між ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (позикодавець), та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (позичальник), було укладено договір позики про наступне: позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 3 300 000 грн., а позичальник зобов`язується повернути вказані грошові кошти не пізніше 15 липня 2016 року.
27 липня 2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , було укладено договір про відступлення права вимоги зі іпотечним договором, від 08 липня 2016 року. Відповідно до п. 1.1 вказаного договору ОСОБА_5 передає ОСОБА_7 , правом вимогу за іпотечним договором предметом якого було перелічене вище не рухоме майно.
Того ж дня 27 липня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , було укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики від 08 липня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_7 , отримав право вимоги від ОСОБА_6 , грошових коштів в сумі 3 300 000 грн.
27 листопада 2017 року між ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 , нібито було укладено договір про розірвання договору позики від 08 липня 2016 року.
28 листопада 2017 року нібито ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_5 представляти його інтереси під час укладання цивільно правових договорів, а саме, право підпису договору про розірвання іпотечного договору від 08 липня 2016 року.
Того ж дня 28 листопада 2017 року між ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності видної 28.11.2017 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 , було укладено договір про розірвання іпотечного договору від 08 липня 2016 року.
Однак органу досудового розслідування стало відомо від ОСОБА_7 , в ході опитування останнього, що він жодних довіреностей на ОСОБА_5 та договорів про розірвання договору позики не підписував, тому з метою перевірки показів останнього та притягнення винних до кримінальної відповідальності органом досудового розслідування було отримано ухвалу слідчого судді ОСОБА_9 про тимчасовий доступ до речей та документів, відповідно до якої було вилучено оригінал довіреності яка була видано від імені ОСОБА_7 на ОСОБА_5 , та оригінал договору про розірвання договору позики, який було підписано між нібито ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Згідно висновку судового експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи було встановлено що: підпис у довіреності що зареєстрована в реєстрі під № 3532 від 28.11.2017 навпроти прізвища ОСОБА_7 виконано не ОСОБА_7 а іншою особою. Підпис у договорі про розірвання договору позики від 27.11.2017 напроти прізвища ОСОБА_7 , - виконано не ОСОБА_7 а іншою особою.
Таким чином в наслідок протиправних дій невстановлених на даних час органом досудового розслідування осіб, та халатних дій нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , потерпілому ОСОБА_7 , була завдано матеріального збитку на суму 3 300 000 грн., шляхом продажу його майна, на користь третьої особи.
В подальшому як було встановлено органом досудового розслідування вказане майно, а саме будинок та дві земельні ділянки, було продано гр. ОСОБА_6 на користь третьої особи, а саме ОСОБА_10 , договір про купівлю-продаж виданий 17.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .
В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав та пояснив, що незастосування цього заходу зумовить труднощі та неможливість виконання вироку в частині забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову, чи перешкоджатиме встановленню істини по провадженню внаслідок того, що таке майно може бути незаконно відчужене іншими особам. Одночасно слідчий просив розглядати клопотання без виклику ОСОБА_10 , оскільки в органу досудового розслідування наявні достатні підстави вважати, що у разі судового виклику ОСОБА_10 існує реальна загроза зміні чи знищенню майна, на яке необхідно накласти арешт.
Враховуючи підстави і мотиви клопотання, суд вважає за можливе розглядати клопотання без виклику ОСОБА_10 .
Вислухавши думку слідчого, дослідивши клопотання і додатки до нього, вважаю, що клопотання підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Так, згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України - заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу укримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Так, у зв`язку з вищевикладеним слідчий суддя вважає наявними підстави для накладення арешту даного майна, оскільки слідчим доведено, що у разі незастосування такого заходу забезпечення існують ризики приховування, відчуження цього майна.
Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення клопотання.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України,
Клопотання слідчого Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, лейтенанта поліції ОСОБА_3 -задовольнити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва через Святошинський районний суд протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1