Постанова
Іменем України
20 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 480/2397/14-к
провадження № 51-2649 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
потерпілого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції).

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_6 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000989 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глинжеми Резницького району Молдови, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2016 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_6 залишені без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він 21 липня 2013 року приблизно о 18.30 год. на території СВТ «Рябінушка» поблизу с. Кир`яківка Миколаївської області під час словесної сварки з ОСОБА_7 умисно наніс біля трьох ударів дерев`яним бруском в обличчя, праве та ліве передпліччя потерпілого. Після цього обвинувачений зайшов на територію своєї дачної ділянки, де взяв невстановлену в ході досудового розслідування вогнепальну зброю та здійснив один постріл в бік ОСОБА_7 , чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції встановив, що органом досудового розслідування не було проведено всіх необхідних першочергових дій по виявленню та фіксації доказів, що вплинуло на повноту розслідування (не оглянуто належним чином місце вчинення злочину, не вилучено речові докази, не опитано можливого підозрюваного ОСОБА_9 та не залучено його до огляду місця події), протокол огляду речового доказу жилету суд визнав недопустимим доказом, що має своїм наслідком визнання недопустимим доказом висновку судово-балістичної експертизи. Крім того, суд дійшов висновку, що в наданих стороною обвинувачення доказах наявні протиріччя, які не були усунуті під час досудового розслідування, зокрема, шляхом призначення відповідних експертиз. На підставі досліджених у судовому засіданні доказів місцевий суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази не підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпілий просить скасувати судові рішення внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Потерпілий зазначає, що суд дав необґрунтовану та однобічну оцінку доказам, оскільки вони отримані законним шляхом і є допустимими, проігнорував показання свідків, безпідставно відмовив у долученні до матеріалів провадження документів, що характеризують особу обвинуваченого, та зробив невірний висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_8 . Суд апеляційної інстанції усупереч ст. 419 КПК України не навів в ухвалі докладних мотивів, з яких відкидає доводи потерпілого та його представника.

Представник потерпілого ОСОБА_6 у касаційній скарзі висловлює аналогічні доводи щодо неправильної оцінки судом першої інстанції доказів, невзяття до уваги показань свідків та безпідставності визнання недопустимими ряду доказів. Також вказує на невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому відсутнє формулювання обвинувачення. Вказує на те, що ухвала апеляційного суду не містить спростування доводів, наведених в апеляційних скаргах, а тому вона не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Потерпілий та його представник у судовому засіданні підтримали касаційні скарги в повному обсязі та просили їх задовольнити.
Прокурор у суді касаційної інстанції просив задовольнити скарги частково, скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

За приписами ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому безумовно повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

Проте, зазначена ухвала вимогам кримінального процесуального закону не відповідає.

Як убачається з матеріалів провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він умисно наніс ОСОБА_7 близько трьох ударів дерев`яним бруском в обличчя та область правого і лівого передпліччя, після чого взяв невстановлену вогнепальну зброю, з якої здійснив постріл у бік потерпілого. Згідно висновку експерта ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді крововиливу в області лівої верхньої кінцівки, крововиливу та саден в області правого плеча, крововиливу на обличчі, крововиливу та садна в область лівого надпліччя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Тілесні ушкодження у вигляді крововиливу та садна в області лівого надпліччя могли утворитися в результаті впливу тупого твердого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею, не виключено в результаті дотичного поранення при пострілі. Всі інші тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів.

Тобто, ОСОБА_8 інкримінувалося те, що він заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження двома способами: шляхом пострілу з невстановленої вогнепальної зброї та шляхом ударів дерев`яним бруском.

Місцевий суд під час судового розгляду не спростував висновків експертизи від 22 липня 2013 року про наявність у потерпілого легких тілесних ушкоджень, проте по суті усупереч вимогам ст. 94 КПК України оцінив його лише в тій частині, яка стосувалася тілесних ушкоджень, отриманих в результаті пострілу. Натомість комплекс тілесних ушкоджень у вигляді крововиливу в області лівої верхньої кінцівки, крововиливу та саден в області правого плеча, крововиливу на обличчі не знайшов умотивованої оцінки в рішенні суду. При цьому місцевий суд допитав у судовому засіданні експерта, що проводив зазначену експертизу, який підтвердив свій висновок та пояснив, що утворення вищевказаних тілесних ушкоджень при одноразовому падінні тіла виключається. А що стосується утворення цих тілесних ушкоджень при неодноразовому падінні тіла, то така можливість експертом не виключалася, хоча він стверджував, що таких даних під час проведення експертизи йому надано не було та це питання не було предметом дослідження.

Тобто, місцевий суд під час розгляду даного кримінального провадження усупереч вимогам ст. 337 КПК України розглянув його не в повному обсязі пред`явленого обвинувачення, фактично не дав оцінки усім наявним у потерпілого тілесним ушкодженням, кожне з яких (згідно висновку експерта) відноситься до легких тілесних ушкоджень і саме по собі може бути підставою для встановлення складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України.

Суд апеляційної інстанції у свою чергу не звернув на це порушення уваги, не дав умотивованої відповіді на доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора, потерпілого та його представника, щодо наявності у потерпілого ОСОБА_7 комплексу легких тілесних ушкоджень. Відхиляючи доводи апеляційних скарг, суд зазначив, що висновок судово-медичної експертизи щодо характеру та механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого був зроблений на підставі недостатніх матеріалів, наданих експерту для дослідження, та ненадання об`єктивних вихідних даних.

Проте, апеляційний суд не взяв до уваги того, що ані під час досудового розслідування ані в суді не було спростовано того факту, що ОСОБА_8 наносив потерпілому удари дерев`яним бруском, а також було встановлено наявність у ОСОБА_7 комплексу легких тілесних ушкоджень. Тобто, апеляційний суд не перевірив дотримання місцевим судом вимог статей 337, 374 КПК України, залишив поза увагою факт спричинення потерпілому тілесних ушкоджень не тільки від пострілу з вогнепальної зброї, але й інших ушкоджень, та не дав вичерпної відповіді на усі доводи, наведені в апеляційних скаргах, чим порушив вимоги ст. 419 цього Кодексу.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги потерпілого та його представника слід задовольнити частково. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції.

З цих підстав суд ухвалив:

Касаційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 червня 2017 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3