Постанова
Іменем України
26 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 489/3363/15-к
провадження № 51-2439км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004757 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Миколаєва, проживаючого у АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше судимого, осатаній раз - 26 січня 2016 року вироком Заводського районного суду м. Миколаєва за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 березня 2016 року вирок в частині призначення покарання змінено та визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років без конфіскації майна.

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за: ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки; ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт.
На підставі ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених за даним вироком та за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2016 року, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців.
ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він 02 березня 2015 року приблизно о 22:00 годині, діючи за попередньою змовою з невстановленою під час досудового розслідування особою, знаходячись поблизу буд. № 134 на вул. Космонавтів в м. Миколаєві, маючи умисел на заволодіння чужим майном, діючи повторно, відкрито, шляхом ривку заволодів майном ОСОБА_8 , а саме золотими ланцюгами один - вагою 17,22 г довжиною 42 см. вартістю 8 696, 10 грн., другим - вагою 3,57 г. довжиною 35 см. вартістю 1802,85 грн, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 10498,95 грн. З викраденим майном з місця скоєння злочину ОСОБА_7 та невстановлена особа зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсудом.
10 березня 2015 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в кв. АДРЕСА_3 , діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, таємно, шляхом вільного доступу, викрав майно ОСОБА_10 , а саме золотий ланцюжок вартістю 12625 грн, золотий браслет із пристебнутою перлиною білого кольору, вартістю 6060 грн та інші коштовності, а також грошові кошти в сумі 3000 грн, завдавши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду в розмірі 32792 грн. З викраденим майном ОСОБА_7 та ОСОБА_9 місце події залишили, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Крім того, у середині грудня 2014 року, точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , шляхом зловживання довірою, знаходячись на перехресті вулиць Космонавтів та Кірова в м. Миколаєві, під приводом тимчасового користування, взяв у ОСОБА_11 її мобільний телефон марки «Lenovo S960 Vibe X» вартістю 4815 грн. В подальшому ОСОБА_7 розпорядився телефоном на власний розсуд, завдавши тим самим потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду на зазначену суму.
10 січня 2015 року приблизно о 18:00 годині ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, знаходячись поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Космонавтів, 142 в. м. Миколаєві під приводом тимчасового користування взяв у ОСОБА_11 її планшет марки «Samsung Tab2-85100» вартістю 4500 грн. В подальшому ОСОБА_7 розпорядився планшетом на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду на зазначену суму.
За епізодом викрадення майна 01 вересня 2014 року у потерпілої ОСОБА_12 ОСОБА_7 виправдано за недоведеністю у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2016 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 стосовно якого судові рішення не оскаржуються.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисникпросить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. При цьому вказує на те, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та у ньому всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не надано належну оцінку доводам його апеляційної скарги про недоведеність вини засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України щодо потерпілої ОСОБА_8 (епізод від 02 березня 2015 року).
.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу захисника прокурор просить залишити її без задоволення як безпідставну.
У судовому засіданні захисник підтримав подану скаргу, прокурор заперечував проти задоволення скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Стаття 434 КПК України передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 190 КК України та призначене покарання у касаційному порядку не оскаржуються.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винність засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України (за епізодом відкритого викрадення майна ОСОБА_8 ) за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.
Так, судом правильно зроблений висновок на підставі показань потерпілої ОСОБА_8 , яка впізнала в суді засудженого, як особу, що вчинила відносно неї злочин; даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02 березня 2015 року; повідомленнями ПТ «Ломбард-скарбниця», за даними якого ОСОБА_13 неодноразово звертався до ломбардних відділень ПТ «Ломбард-скарбниця», у тому числі і 02 березня 2015 року з приводу закладу золотих ланцюгів, показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_13 неодноразово звертався до нього з приводу закладу до ломбардів золотих виробів.
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України,у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення злочинів, його наслідки, зазначив дії і роль засудженого.
Судом об`єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності, доказів та їх достатності для постановлення вироку. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України (епізод від 02 березня 2015 року), кваліфіковано судом правильно.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, оскільки, апеляційний суд не надав відповідей на доводи його апеляційної скарги, є необґрунтованими з таких підстав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисником ОСОБА_6 було подано апеляційну скаргу, в якій останній просив переглянути вирок місцевого суду, при цьому посилався на недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, вказував на неналежну оцінку судом доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, розглядаючи кримінальне провадження, апеляційний суд ретельно перевірив об`єктивність оцінки наведених у вироку доказів. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено, а стосовно доводів апеляційної скарги, наведено відповідні мотиви їх необґрунтованості. Так, апеляційний суд, відхиляючи доводи сторони захисту щодо непричетності засудженого до вчинення злочину за епізодом від 02 березня 2015 року, обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_8 , яка під час апеляційного розгляду наполягала, що саме ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вчинили відносно неї злочин останній тримав її, а ОСОБА_7 зірвав ланцюжки, вагу яких вона не пам`ятає. Вказані показання потерпілої у сукупності з іншими доказами були ретельно перевіреними та оцінені судом апеляційної інстанції, а тому висновок апеляційного суду про те, що вказані докази спростовують доводи засудженого та його захисника про непричетність ОСОБА_7 до відкритого заволодіння майном ОСОБА_8 є правильним. З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів.
За таких обставин, підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних доказів у колегії суддів немає з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції передбачених ст. 438 КПК України.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 дотримався вимог ст. 419 КПК України, належним чином проаналізував всі доводи поданої на вирок місцевого суду апеляційної скарги захисника, на кожний з доводів дав вичерпну відповідь.
Призначене покарання засудженому ОСОБА_7 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статей 65, 70 КК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а ухвала апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3