УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2018 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника володільця майна гр. ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу адвоката ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 120 161 001 000 130 02 від 15.10.2016 в інтересах володільця майна ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві щодо неповернення ОСОБА_3 вилученого майна.

Скарга обґрунтована тим, що у провадженні вказаного органу досудового розслідування здійснюється слідство у кримінальному провадженні № 120 161 001 000 130 02 за ч. 3 ст. 289 КК України, у якому 21.03.2017 автомобіль «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 , вилучений у останньої та на теперішній час утримується органом досудового розслідування.

Вказаний транспортний засіб, на думку заявника, безпідставно перебуває під контролем органу досудового розслідування, оскільки ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2018 рішення слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва від 16.11.2016 щодо накладення на вказаний автомобіль арешту скасовані.

У зв`язку з цим представник володільця майна просила ухвалити рішення про повернення автомобіля його добросовісному набувачу.

У судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_5 скаргу підтримала, наполягала на її задоволенні з наведених вище підстав.

Слідчий Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги, до суду не прибув, про наявність поважних причин неявки суд не повідомив.

Зазначена обставина в силу ч.3 ст.306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представника власника майна, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.
Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.
З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження нерухомим майном.
Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).
Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.
Крім того, наведена засада закріплена у ст. 16 КПК та визначає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.
Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам.
Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.
Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.
Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.
Як встановлено під час розгляду скарги, слідчим Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві вилучений ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 120 161 001 000 130 02 вилучений автомобіль «Тойота», номер кузова НОМЕР_2 , та ключі від нього.

У подальшому, арешт автомобіля, накладений 16.11.2016, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2018 скасований, що у силу ч.2 ст.171 КПК покладало на слідчого обов`язок повернути таке майно особі, у якої воно вилучене
Отже, наявність рішення про відмову у застосуванні до вилученого майна арешту відносить це майно до категорії тимчасово вилученого, яке підлягає негайному поверненню.
Невиконання вказаної вище норми свідчить про бездіяльність слідчого, яка відповідно до ч.1 ст. 303 КПК може бути оскаржена до слідчого судді.
Отже, своїм рішенням від 05.02.2018 Апеляційний суд м. Києва відмовив у застосуванні арешту до вилученого у ОСОБА_3 автомобіля, що поклало на слідчого, який здійснює досудове розслідування у вказаному провадженні, обов`язок повернути транспортний засіб його володільцю.
Слідчий, не прибувши до суду та не спростувавши наведені заявником обставини, позбавив слідчого суддю можливості взяти до уваги інші обставини, ніж ті, що наведені вище.

Водночас, слідчий суддя враховує, що вказане вище кримінальне провадження порушене за фактом незаконного заволодіння автомобілем «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_3 . Тобто, вказаний транспортний засіб є предметом злочинних посягань, отже, є речовим доказом у провадженні, тому потребує подальшого збереження.
Слідчий суддя також бере до уваги, що в силу ч.1 ст.100 КПК речовий доказ, який вилучений стороною кримінального провадження, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю.

Як вище зазначено, під контроль слідчого майно ОСОБА_3 перейшло 21.03.2017, арешт на нього не накладений.

Сукупність вищезазначеного свідчить про обґрунтованість скарги, що є підставою для її задоволення.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 22, 169, 171, 173, 303, 309 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в :
Скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов`язати слідчого, яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 120 161 001 000 130 02 від 15.10.2016, повернути ОСОБА_3 або її представнику автомобіль марки Toyota Camry, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , та ключі від нього.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1