АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши 02 серпня 2018 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0001226 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_10 , прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Цим вироком ОСОБА_8 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України, як умисні дії, що виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році», звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, призначеного даним вироком суду.
Питання щодо речових доказів та судових витрат вирішено у відповідності до закону.
Цим вироком ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

07.05.2017 року приблизно о 14 годині 00 хвилин ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «БМВ 318 І» реєстраційний номер НОМЕР_1 , належним ОСОБА_12 , рухався в Шевченківському районі м. Дніпро по пр. Б.Хмельницького з боку вул. Б.Кротова в напрямку вул. Дніпропетровської зі швидкістю 87,5 км/год. Під час руху ОСОБА_8 , порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, здійснюючи рух зі швидкістю, яка перевищує встановлені межі в населених пунктах (60,0 км/год), заходів до зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля не виконав, та в районі перехрестя з с. Мирне зіткнувся з автомобілем «ВАЗ-21093», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водію ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинено тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.
Порушення Правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «БМВ 318І» реєстраційний номер НОМЕР_1 , не виконав вимоги п. 12.4 та 12.9 Правил дорожнього руху України, невиконання яких знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.
В апеляції потерпілий просить скасувати вирок та ухвалити новий з врахуванням тяжкості скоєного злочину та особи обвинуваченого.

В обґрунтування вказав, що відсутні підстави для застосування ЗУ Про амністію у 2016 році, оскільки відсутні документи в підтвердження наявності доньки у обвинуваченого. Крім того, в ході досудового розслідування ОСОБА_8 не було прийнято мір щодо компенсації матеріальної та моральної шкоди. ОСОБА_13 вказав, що судом з власної ініціативи зазначено у вироці, що ДТП сталося з вини обох учасників, з чим він категорично не згоден.

Щодо залишення без розгляду цивільного позову потерпілий вказав, що судом умисно зазначено, що кримінальне процесуальне законодавство має прогалини по відношенню до цивільного процесуального законодавства, а тому не було прийнято мір по забезпеченню цивільного позову. Крім того, при наявності підстав для призначення більш суворої міри покарання, суд обмежився звільненням обвинуваченого від покарання.

Прокурор в своїй апеляційні скарзі просив скасувати вирок та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортним засобом. На підставі п. в ч. 1 ст. 1 ЗУ Про амністію у 2016 році звільнити від призначеного покарання. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування вказав, що вважає вирок незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки судом в резолютивній частині вироку суд не зазначив про призначення або ж не призначення обвинуваченому факультативного додаткового покарання, а саме позбавлення права керувати транспортним засобом.

Заслухавши прокурора, яка частково підтримала доводи і вимоги апеляції прокурора, а саме просила тільки скасувати в частині цивільного позову і призначити новий розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в решті вирок залишити без змін, потерпілого, який підтримав доводи і вимоги своєї апеляції і також підтримав вимоги прокурора області в частині скасування цивільного позову і направлення його на розгляд в порядку цивільного судочинства, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти заявлених вимог, проаналізувавши доводи, які викладені в апеляціях і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду першої інстанції стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілим та прокурором не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Щодо доводів потерпілого на м`якість покарання і безпідставність звільнення обвинуваченого від відбування покарання із застосуванням ЗУ Про амністію у 2016 році, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При обранні міри і розміру покарання суд першої інстанції, як вбачається з вироку, врахував особистість обвинуваченого, а саме відсутність судимостей у Болтенкова, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває та має позитивну характеристику за місцем проживання, а також те, що він вперше вчинив неумисний злочин. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідно до положень ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення. Обставин, які б обтяжували покарання відповідно до положень ст. 67 КК України не встановлено.
На переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_8 судом першої інстанції в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, при зазначеному, є в повній мірі справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення більш суворого покарання, колегія суддів не вбачає.

Також за заявою захисника на підставі п. «в» ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році, суд звільнив обвинуваченого від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, призначеного даним вироком, оскільки обвинувачений має малолітню дитину ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно якої не позбавлений батьківських прав, що підтверджується матеріалами справи і дослідженими у суді першої інстанції, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_15 , де батьком дитини вказаний обвинувачений ОСОБА_8 та довідкою Управління-служби у справах дітей виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради про відсутність відомостей щодо позбавлення ОСОБА_8 батьківських прав.

За вказаних обставин ствердження потерпілого про незаконність застосування до обвинуваченого амністії є безпідставним, оскільки відповідно до наведеного вище рішення суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі п. в ч. 1 ст. 1 ЗУ Про амністію у 2016 році є таким, яке відповідає нормам чинного законодавства та підтвердженим доказами, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, а тому в цій частині вимог потерпілого про призначення обвинуваченому більш суворого покарання не підлягають задоволенню.

Разом з тим доводи прокурора в апеляційній інстанції і потерпілого про скасування вироку в частині цивільного позову і призначення нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду вироку виходячи з наступного.

Так, ч. 1 ст. 129 КПК України визначено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частина 3 вказано статті зазначає, що у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

В свою чергу, положенням ч. 1 ст. 326 КПК України встановлено, що якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду, крім випадків, встановлених цією статтею. Цивільний позов може бути розглянутий за відсутності цивільного позивача, його представника чи законного представника, якщо від нього надійшло клопотання про розгляд позову за його відсутності або якщо обвинувачений чи цивільний відповідач повністю визнав пред`явлений позов.

Отже, виходячи з аналізу вказаних норм кримінального процесуального законодавства встановлено, що суд першої інстанції залишивши цивільний позов ОСОБА_16 без розгляду діяв не у відповідності до вказаних норм закону.

Окрім того належним і зрозумілим чином не вмотивував своє рішення в цій частині.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України вказані порушення є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а отже вирок суду в частині цивільного позову підлягає скасуванню з направленням справи для вирішення питання в порядку цивільного судочинства.
Щодо доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність з посиланням на те, що суд першої інстанції призначаючи покарання не вказав без позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів вважає їх необґрунтованими і безпідставними.
Сам факт не зазначення судом першої інстанції при призначенні покарання без позбавлення права керування транспортними засобами не є суттєвим і таким, що вплинуло на законність і обґрунтованість ухваленого судом вироку, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни вироку з цього приводу.
Враховуючи вказане, а також думку прокурора, яка в апеляційному суду не підтримала зазначених доводів і вимог прокурора, який надав апеляцію, тому колегія суддів вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню в цій частині.
З огляду на викладене, оскільки апеляційний суд позбавлений можливості постановити судове рішення, то за відсутності іншого законодавчо визначеного способу забезпечення виконання завдань кримінального судочинства змушений застосувати найприйнятніший спосіб розгляду кримінального провадження в частині цивільного позову у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, тому керуючись загальними засадами кримінального провадження п.2, п.16, п. 17 ст. 7 КПК України, колегія суддів, вважає необхідним частково задовольнити апеляційні скарги потерпілого та прокурора, вирок суду скасувати в частині вирішення цивільного позову і направити провадження в цій частині до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 7, 9, 404, 405, 409 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 , прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року, щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині вирішення цивільного позову, а провадження в цій частині направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4