У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
слідчого ОСОБА_3
власника майна - ОСОБА_4
розглянувши клопотання заступника начальника СВ Узинського ВП Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0002545 від 17.05.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України про арешт майна, -

в с т а н о в и в :
До слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання заступника начальника СВ Узинського ВП Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури ОСОБА_5 про накладення арешту на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 виданий 30.06.2009 року Білоцерківським РВ ГУ МВС України в Київській області, визначивши заборону відчуження арештованого майна в якості способу обтяження.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 15.05.2017 року до Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області з письмовою заявою звернулася ОСОБА_6 в якій просить притягнути до відповідальності невідому особу яка шляхом обману її тітки ОСОБА_7 заволоділа її квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
В ході досудового розслідування встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належала на праві власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та 14.04.2017 року між власницею квартири ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 укладено договір купівлі продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який зареєстровано в реєстрі за №1286.
Допитана в якості потерпілої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомила про те що ніяку квартиру вона нікому не продавала та поведінка потерпілої викликала підозру у її недієздатності.
В зв`язку з підозрілою поведінкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно останньої було проведено судово-психіатричну експертизу № 66 ц, згідно якої ОСОБА_7 страждала на час вчинення правочину щодо продажу квартири, яка мала місце 14.04.2017 року на хронічне психічне захворювання органічні психічні розлади у вигляді судинної деменції (МКХ-10; F 01.9). За своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
ОСОБА_7 з урахуванням її вікових особливостей, рівня розумового розвитку та індивідуально-психічних особливостей не могла на час вчинення правочину щодо продажу квартири, яка мала місце 14.04.2017 року розуміти характер та зміст дій, які були з нею вчинені.
В зв`язку з тим, що ОСОБА_7 під час вчинення правочину щодо продажу квартири, яка мала місце 14.04.2017 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому є підстави вважати що вказаною квартирою заволоділи незаконно, а тому сама квартира за адресою: АДРЕСА_2 , являється предметом злочину.
Слідчий у судовому засіданні клопотання підтримав, просив суд задовольнити.
Власник майна ОСОБА_4 в судовому засіданні, узгодивши свою позицію із адвокатом, просить клопотання про накладання арешту квартири залишити без задоволення, посилаючись на те, що вважає себе добросовісним покупцем квартири, не знав, що ОСОБА_7 страждає на психічне захворювання.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.
Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.
Крім того, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) ЄСПл зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16.10.2008 року).
Враховуючи вищевикладене, оцінюючи розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження з метою запобігання порушення справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими йому законом і завданнями цього кримінального провадження, тривалість досудового розслідування, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню, а саме слід накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 .
Проаналізувавши вищенаведені обставини, вивчивши матеріали клопотання, приходжу до висновку, що на час розгляду клопотання є достатньо підстав вважати, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та ст.167 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 98, 170-173, 309 КПК України, -
у х в а л и в :
Клопотання заступника начальника СВ Узинського ВП Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0002545 від 17.05.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України про арешт майна - задовольнити.
Накласти арешт на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 виданий 30.06.2009 року Білоцерківським РВ ГУ МВС України в Київській області, визначивши заборону відчуження арештованого майна в якості способу обтяження.
Ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим.
На ухвалу може бути подана апеляція до Київського Апеляційного суду протягом п`яти діб з дня її винесення.
Ухвала складена та проголошена 24 жовтня 2018 року

Слідчий суддяОСОБА_1