Ухвала
Іменем України
11 червня 2018 року

м. Київ
справа № 161/7019/17

провадження № 51-6594 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Луцька Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 307 КК на строк 4 роки;
за ч. 2 ст. 307 КК на строк 6 років із конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Судом ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні на території м. Луцька суспільно небезпечних діянь у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, у середині березня 2017 року ОСОБА_4 незаконно придбав у невстановлений досудовим розслідуванням час, у невстановленому місці порошкоподібну речовину, яка містить у своєму складі психотропну речовину амфітамін. Цю речовину він переніс і зберігав за місцем свого проживання з метою збуту.
Так, ОСОБА_4 21 березня 2017 року о 18:10 та 27 березня 2017 року о 17:30 год. у під`їзді будинку АДРЕСА_2 під час проведення оперативної закупки незаконно збув ОСОБА_5 за 250 грн та 500 грн порошкоподібну речовину, яка містить у своєму складі амфітамін вагою 0,0107 г та 0,081 г відповідно.
Апеляційний суд змінив вирок місцевого суду і призначив ОСОБА_4 : за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності; за ч. 1 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 2 роки, а відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з конфіскацією всього майна, що належить на праві приватної власності.
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням прокурора, суд апеляційної інстанції всупереч ст. 65 КК не врахував повною мірою ступеня тяжкості вчинених діянь та всіх даних про особу винного і, не вмотивувавши належним чином свого рішення, необґрунтовано застосував до ОСОБА_4 положення ст. 69 КК, що потягнуло за собою невиправдану м`якість призначеного покарання. Вважає, що оспорювана ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Події злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_4 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 307 та ч. 2 ст. 307 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування ст. 69 вказаного Кодексу та несправедливості призначеного засудженому покарання через м`якість не можна визнати обґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.
Згідно зі ст. 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Положеннями ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, апеляційний суд, пом`якшуючи ОСОБА_4 покарання, не порушив указаних норм права.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, згаданий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчинених злочинів виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретних кримінальних правопорушень.
Разом із цим апеляційний суд урахував дані про особу ОСОБА_4 , який раніше не був судимий, свою вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому та позитивно характеризується.
Також апеляційний суд узяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та установлені пом`якшуючі обставини, а саме щире каяття ОСОБА_4 , активне сприяння розкриттю злочину, наявність на його утриманні малолітньої дитини, і визнав, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд апеляційної інстанції умотивовано вирішив призначити засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК.
Разом з тим, апеляційний суд врахував обсяг дій засудженого та розміри збутої ОСОБА_4 психотропної речовини. І саме тому обрав захід примусу, що належить відбувати реально.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права, а призначене покарання ОСОБА_4 відповідає його меті й загальним засадам і є справедливим.
Ухвала апеляційного суду відповідає статтям 370, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання та справедливість обраного ОСОБА_4 покарання, прокурор у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 єва ОСОБА_3