АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1565/18 Справа № 191/3764/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2018 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000424, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2018 року, щодо

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження:
с. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської
області, громадянина України, який зареєстрований за
адресою:
АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою:
АДРЕСА_2 ,
раніше судимого:
-24.10.2012 року Синельниківським міськрайонним
судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст.122 КК
України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки
зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК та іспитовим строком тривалістю 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:
В апеляційний скарзі та доповненні до неї обвинувачений ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує на те, що суд не встановив точний час, коли було скоєно правопорушення та нанесена травма потерпілій, що має істотне значення для встановлення його непричетності до нанесення травми потерпілій, кваліфікації його дій, а так само кваліфікації кримінального правопорушення. Зазначає, що судом не дана оцінка показанням свідків, які вказували на його непричетність до нанесення травми потерпілій.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про скасування вироку та ухвалення свого вироку, яким просить визнати винним ОСОБА_6 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2012 року і остаточно призначити покарання ОСОБА_6 у виді покарання на строк 7 років 6 місяців. Строк відбуття покарання рахувати з дня затримання, тобто з 15 березня 2014 року. Зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 15 березня 2014 року (початок перебування під вартою) по момент розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Обвинуваченого ОСОБА_6 просить звільнити з-під варти в залі Апеляційного суду Дніпропетровської області у зв`язку з відбуттям покарання.
Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує на те, що органами досудового розслідування відносно ОСОБА_6 було двічі внесено відомості до ЄРДР за одним і тим же номером, але за різними статтями КК України, а саме: 15 березня 2014 року за ч. 2 ст. 156 КК України, а 17 квітня 2014 року за ч. 3 ст. 153 КК України. Зазначає, що висновки суду грунтуються на припущеннях та не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Вказує на ігнорування органами досудового розслідування первинних зібраних доказів та пояснень потерпілої. Вважає, що органами досудового розслідування та судом першої інстанції допущена однобічність та неповнота дослідження обставин провадження, обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження належним чином не з`ясовані, сам факт здійснення обвинуваченим статевих зносин з потерпілою ОСОБА_9 повністю не доказаний. Звертає увагу на постанови про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення, відповідно до яких слідчим безпідставно змінювалась правова кваліфікація кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 156 КК України на ч. 3 ст.153 КК України та з ч. 3 ст. 153 КК України на ч. 4 ст. 152 КК України.
Також звертає увагу на неналежність доказу протоколу отримання зразків для експертизи від 21 березня 2014 року у потерпілої ОСОБА_9 , згідно протоколу відібрання зразків у потерпілої ОСОБА_9 було відібрано 2,0 мл рідкої крові в 2-х мл шприц, а експерту на дослідження надійшов 5,0 мл шприц з кров`ю в кількості 5 мл. При цьому експерт ОСОБА_10 у суді пояснила, що на дослідження поступив 10 мл шприц з кількістю крові 2 мл, про що зроблений запис у журналі реєстрації та в протоколі відібрання крові у потерпілої.
Крім того, вважає недопустимим доказом висновок експерта-імунолога № 125 від 13 травня 2014 року з додатками щодо встановлення наявності крові малолітньої потерпілої ОСОБА_9 на нижній білизні обвинуваченого через те, що в протоколі її огляду не вказано про наявність крові на ньому.
Не погоджується з посиланням суду, що ОСОБА_6 характеризується посередньо, оскільки в матеріалах справи є позитивна характеристика, відповідно до якої ОСОБА_6 має вищу освіту, проживав з цивільною дружиною та сином, займався ремонтом автомобілів, за характером спокійний, врівноважений, скарг від сусідів не надходило, на обліку у лікаря психіатра не перебуває. Не погоджується також з посиланням суду на обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, а саме рецидив злочину. Вважає, що обвинуваченому слід зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 15 березня 2014 року по день прийняття рішення по суті Апеляційним судом Дніпропетровської області включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дня позбавлення волі.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2018 року засуджено ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_6 частково приєднано не відбуту частину покарання за попереднім вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2012 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з 15 березня 2014 року (початок перебування під вартою) по 20 червня 2017 року (до дня набрання чинності закону про внесення змін до ч. 5 ст. 72 КК України) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_11 визнано винним у тому, що він 15 березня 2014 року, приблизно о 02.30 годині (більш точний час встановити не надалося можливим), знаходився в стані алкогольного сп`яніння в приміщенні будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , в зальній кімнаті, де у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на вчинення статевих зносин із використанням безпорадного стану та застосуванням фізичного насильства у відношенні малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей же день та час ОСОБА_6 , усвідомлюючи значення і суспільно - небезпечний характер власних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді спричинення фізичної та моральної шкоди малолітній потерпілій, керуючись злочинним умислом, спрямованим на вчинення статевих зносин, використовуючи безпорадний стан малолітньої, переніс малолітню ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка до цього часу спала, з дивану на ліжко, після чого зняв з неї одежу, оголив її та став руками закривати рот та здавлювати шию, подавляючи волю останньої до опору, після чого вступив з нею у статеві зносини природнім способом. В результаті злочинних дій ОСОБА_6 малолітній потерпілій ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: лінійного непереривного розриву промежини (шкіри, м`язового шару), слизової оболонки пристінку піхви, дівочої перетинки, відповідно 6-ти годинам умовного циферблату годинника, розташованих на одній лінії, саден та гематоми шиї і лівого надпліччя.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити в повному обсязі, думку прокурора, який апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника просив залишити без задоволення, а вирок суду - без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах й доповненні, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та зазначеними у вироку доказами, є законним і обгрунтованим.
З викладеними в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 доводами про те, що він не вчиняв кримінального правопорушення, пов`язаного зі згвалтуванням, тобто статевими зносинами із застосуванням фізичного насильства та використанням безпорадного стану, вчиненого щодо малолітньої, апеляційний суд не може погодитися.
Так, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, за наведених у вироку обставин підтверджено показаннями малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , яка в суді першої інстанції в присутності законного представника та педагога пояснила, що ОСОБА_6 , вдаривши її по обличчю, ліг на неї зверху, потім однією рукою стиснув її шию, а іншою закривав рота, щоб вона не кричала, одночасно з цим вона стала відчувати біль в області інтимної гігієни, та в яких вона вказала на обставини вчинення 15 березня 2014 року ОСОБА_6 кримінального правопорушення щодо неї.
Малолітня свідок ОСОБА_12 , сестра потерпілої, в своїх показаннях, даних в судовому засіданні, показала, що серед ночі вона прокинулася від крику сестри. Потім прийшла іі бабуся - ОСОБА_13 , та почала світити ліхтарем в обличчя чоловіку, якого вона впізнала, саме це був знайомий її мами на ім`я ОСОБА_14 , який стояв поруч з ліжком, на якому лежала її сестра ОСОБА_15 , яка потім перебігла до неї на диван та вона бачила на останній кров.
Показання ОСОБА_12 збігаються з показаннями бабусі ОСОБА_13 , яка, крім того, бачила, що ОСОБА_6 , коли вона посвітила ліхтариком на ліжко, був роздягнений до поясу, а онучка ОСОБА_15 була під ним.
Показання малолітньої потерпілої, її законного представника та свідків по справі були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, - часу, місця, способу вчинення злочину та особи, яка його вчинила.
Крім того, вказані показання об`єктивно підтверджені даними висновку експерта ОСОБА_16 . Синельниківського міжрайонного відділення КЗ Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи ДОР № 2-П від 22 березня 2014 року, висновку судово-медичної комісійної експертизи № 58 від 06 травня 2014 року, висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 86-Д від 18 липня 2014 року щодо виявлення тілесних ушкоджень на тілі малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , а саме: саден і гематоми шиї і лівого надпліччя та розриву промежини з переходом на слизову оболонку пристінку піхви та дівочу перетинку, який виник внаслідок перерозтягнення дівочої перетинки, порожнини пристінку піхви, промежини, що зазвичай виникає внаслідок введення твердого предмету, відсутність клітин піхвового епітелію та клітин особи жіночої генетичної статі на статевому члені під час проведення обстеження ОСОБА_6 15 березня 2014 року (Висновок експерта № 1-П Синельниківського міжрайонного відділення), не свідчить, що не цим предметом заподіяно тілесне ушкодження; та висновками судово-імунологічних експертиз про виявлення на трусах, які були одягнені на ОСОБА_6 в ніч на 15 березня 2014 року, наявності крові людини, при дослідженні якої не виключена можливість походження сліду крові від особи, якою в даному випадку є потерпіла ОСОБА_9 ; виявлення у піднігтьовому вмісті обох рук підозрюваного ОСОБА_6 клітин середнього шару епідермісу та білку людини, при отримуванні результатів дослідження яких не виключена можливість змішування клітин від двох чи більше осіб, при цьому не можна виключити можливість домішку клітин підозрюваного ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 ; встановлення на вилучених речах, в тому числі на наволочці, фрагменті тканини - простирадлі, наявності крові людини, походження якої можливе від ОСОБА_9 ; судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз про отримання зі слідів крові та біологічних слідів на трусах підозрюваного ОСОБА_6 препаратів ДНК жіночої статевої належності, які співпадають з генотипом потерпілої ОСОБА_9 , ДНК крові на трусах підозрюваного ОСОБА_6 походить від потерпілої ОСОБА_9 з ймовірністю не менше 99,8%. Частота поширення подібної комбінації генетичних ознак складає 5,2 10-12, що означає, що вказана комбінація генетичних ознак зустрічається у 5,2 жінок на трильон. Проведенням молекулярно-генетичного порівняльного аналізу препаратів ДНК, виділених з біологічних слідів на трусах ОСОБА_6 , чоловічої статевої належності, виявлено співпадання їх генотипу з генотипом ОСОБА_6 з ймовірністю не менше 99,3%. Частота поширення подібної комбінації генетичних ознак складає 1,7 10-12, що означає, що вказана комбінація генетичних ознак зустрічається у 1,7 чоловіків на трильон.
Такі докази узгоджуються з даними, які містяться в протоколі огляду та вилучення, а також іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, зміст яких докладно наведений у вироку.
Висновкам експертиз суд дав належну оцінку з точки зору законності, повноти, всебічності, наукової обгрунтованості, відповідності матеріалам справи, питання, що виникли при їх перевірці, вирішив шляхом допиту в судовому засіданні експертів ОСОБА_16 та ОСОБА_10 й дані, що містяться в таких висновках, обгрунтовано поклав в основу вироку як допустимі й достовірні докази.
Доводи захисника щодо неналежності доказу, а саме протоколу отримання зразків для експертизи від 21 березня 2014 року у потерпілої ОСОБА_9 , а саме рідкої крові в кількості 2 мл, при цьому згідно висновку експерта № 183 к від 24 березня 2014 року на дослідження було надано 5-ти мл шприц з кров`ю в кількості 5,0 мл, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції експерт ОСОБА_10 пояснила, що на дослідження поступив 10 мл шприц з кількістю крові 2 мл, про що зроблений запис в журналі реєстрації та в протоколі відібрання крові у потерпілої, однак в самому висновку, в описовій частині, секретарем-машиністом була допущена технічна помилка, на результати дослідження дана помилка ніяк не вплинула.
Як убачається з матеріалів, досліджених судом, зразки біологічного матеріалу ОСОБА_9 та ОСОБА_6 були відібрані медичним працівником під час огляду потерпілої та підозрюваного у відповідних протоколах; а також слідчим із дотриманням вимог ст.ст. 40, 104, 223, 242, 245 КПК України на підставі постанов від 15 березня 2014 року, 20 березня 2014 року, 02 червня 2014 року, належним чином процесуально оформлені і визнані речовими доказами.
Судові експертизи проведені відповідно до вимог ст.ст. 242, 243 КПК України в межах кримінального провадження № 0000424, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 березня 2014 року, на підставі мотивованих постанов слідчого від 15 березня 2014 року, 20 березня 2014 року, 19 квітня 2014 року, 16 червня 2014 року, 20 червня 2014 року.
Як зазначено експертами у дослідницьких частинах висновків, зразки надійшли до експертних установ в опечатаному вигляді й цілісність упаковки порушена не була, що виключало можливість доступу сторонніх осіб до об`єктів дослідження та їх підміни.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про те, що предметом експертного дослідження були саме ті зразки біологічного матеріалу, які вилучені в потерпілої та обвинуваченого у встановленому законом порядку.
Висновки експертів за проведеними у провадженні судовими експертизами є об`єктивними, такими, що відповідають фактичним обставинам провадження, які належним чином мотивовані, аргументовані та науково обгрунтовані, тому сумнівів у суду не викликають.
При цьому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неприйняття до уваги висновку експерта ОСОБА_16 № 2-П від 22 березня 2014 року відносно малолітньої потерпілої ОСОБА_9 в частині механізму спричинення тілесних ушкоджень в області промежини шляхом забою о бильце ліжка ділянкою між ніг, так як дані висновки спростовані висновками комісійних експертиз № 58 від 06 травня 2014 року та № 86-Д від 18 травня 2014 року.
Таким чином, всебічно і повно дослідивши обставини провадження, суд дійшов обгрунтованого висновку про винність ОСОБА_6 в згвалтуванні малолітньої.
Проявів упередженості щодо ОСОБА_6 як з боку слідчих органів, так і суду вивченням матеріалів провадження не виявлено.
Доводи захисника щодо відсутності в протоколі огляду даних про наявність крові на плавках, в зв`язку з чим вважає недопустимим доказом висновок експерта-імунолога № 125 від 13 травня 2014 року з додатками щодо встановлення наявності крові на трусах, апеляційний суд не приймає до уваги, так як під час проведення огляду від присутніх осіб зауважень та заперечень не надходило, ОСОБА_6 не заперечував, що це були його плавки, що також підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , який був присутній в якості понятого при огляді плавок, і пояснив, що йому показали чоловічі плавки, які він ретельно не оглядав, лише з відстані, потім поклали до пакету, який опечатали, де він розписався, та сліди крові були виявлені лише експертом.
Апеляційний суд погоджується і з висновками суду першої інстанції про спростування тверджень обвинуваченого та доводів його захисника про відсутність статевого акту з малолітньою потерпілою ОСОБА_9 з посиланням на висновок експерта № 1-П від 26 березня 2014 року в частині дослідження мазків-відбитків, змиву з його статевого члену лобкового волосся, відповідно до якого не виявлено клітин піхтового епітелію та клітин особи жіночої генетичної статі показаннями потерпілої та допитом експерта ОСОБА_16 , який в судовому засіданні роз`яснив, що у разі, якщо здійснено туалет статевих органів (помився, повитирався), то жіночі статеві клітини на чоловічому статевому органі могли бути знищені. Як вбачається з показів свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , обвинувачений з часу затримання відлучався в туалет для справляння своїх фізіологічних потреб.
Доводи захисника про те, що згідно висновку експерта № 2-П від 22 березня 2014 року на тілі потерпілої будь-яких тілесних пошкоджень у вигляді синців, саден та ран по строкам, що відносяться до 15 березня 2014 року не встановлено, в зв`язку з чим не підтверджується застосування насильства до потерпілої, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки з цього ж висновку експерта слідує, що згідно представленої медичної документації виявлені у потерпілої тілесні пошкодження в області шиї, правої ключиці і лівого надпліччя у вигляді саден і гематом заподіяні дією тупого твердого предмету (предметів), давність їх утворення може відповідати 15 березня 2014 року.
В тому, що судом не дана оцінка первинним показанням малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , наданих під час досудового розслідування, які, на думку обвинуваченого та захисника, спростовували факт скоєння згвалтування, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вироку, оскільки відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
З технічного запису перебігу судового засідання слідує, що суд безпосередньо в присутності педагога та законного представника допитав потерпілу ОСОБА_9 . Ці показання потерпілої отримали належну правову оцінку суду, узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, є належним, достовірним та допустимим доказом та обгрунтовано покладені в основу вироку. Підстав вважати, що потерпіла могла обмовити ОСОБА_21 , про що йдеться в апеляційній скарзі захисника, під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що доводи захисника про те, що потерпіла могла обмовити обвинуваченого та дає неправдиві показання внаслідок тиску на неї родичів та працівників досудового розслідування, що він не скоював дії, в яких його обвинувачують, протирічать матеріалам провадження та є усталеною моделлю захисту від пред`явленого обвинувачення та направлена на уникнення від кримінального покарання за скоєне.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо репутації законного представника потерпілої, про те, що вона перебуває на обліку у нарколога, відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної резолюцією 217 А (ІІІ) генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, всі люди рівні перед законом та мають право на рівний їх захист перед законом.
Крім того, показання законного представника потерпілої об`єктивно узгоджуються з іншими доказами у провадженні, а тому суд правильно обгрунтовує ними свої висновки у вироку.
Слід визнати необгрунтованими й доводи обвинуваченого та його захисника про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів кримінального провадження.
Щодо відсутності в матеріалах провадження, на що звертає увагу в апеляційній скарзі захисник, первинних актів особистого обстеження експертом потерпілої та обвинуваченого з їх особистими поясненнями, наявності постанов про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення, відповідно до яких змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 156 КК України на ч. 3 ст. 153 КК України, а потім з ч. 3 ст. 153 КК України на ч. 4 ст. 152 КК України, суд не приймає до уваги, оскільки вони не є джерелом доказів, не використовувалися стороною обвинувачення та не покладалися в основу вироку.
Не можна погодитися з твердженнями захисника стосовно того, що розгляд провадження відносно обвинуваченого вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.
Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника.
Відсутні у матеріалах провадження і будь-які дані, які б підтвердили посилання захисника щодо фальсифікації доказів у даному кримінальному провадженні.
Доводи ж обвинуваченого та захисника про те, що деякі обставини справи всебічно не досліджені: зокрема, на їх думку, в судовому засіданні не були допитані дежурний РВ м. Синельниково ОСОБА_22 , оператор швидкої допомоги ОСОБА_23 , педагог ОСОБА_24 та повторно експерт ОСОБА_16 і деяки свідки, не встановлено точний час скоєння правопорушення та завдання ушкоджень потерпілій, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.
Таким чином, висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у згвалтуванні, тобто статевих відносинах із застосуванням фізичного насильства та використанням безпорадного стану, вчиненого щодо малолітньої, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і грунтуються на зібраних у провадженні доказах, які відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достатності й достовірності.
З огляду на викладене доводи у скаргах обвинуваченого та захисника щодо неналежної оцінки доказів та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не можна визнати прийнятими, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для перекваліфікації вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення з ч. 4 ст. 152 на ч. 2 ст. 156 КК.
Слід зауважити, що посилання в апеляції обвинуваченого на те, що показання свідків без зазначення їх прізвищ спростовують факт скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим є лише припущенням, якому останній надав особисту оцінку, тому таке твердження обвинуваченого ОСОБА_6 не заслуговує на увагу.
Вивченням матеріалів провадження не виявлено істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Щодо доводів обвинуваченого, висловлених під час апеляційного розгляду, про порушення його права на захист, апеляційний суд встановив, що орган досудового розслідування та суд першої інстанції створив всі умови для реалізації обвинуваченим свого права на захист, при цьому таких порушень кримінального процесуального закону, що призвели б до позбавлення чи обмеження обвинуваченого у здійсненні його права на захист не встановлено.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Переконливих аргументів щодо явної несправедливості призначеного заходу примусу стороною захисту не наведено.
З огляду на це наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що визнана судом обставина, що обтяжує покарання, а саме рецидив злочину, є надуманою, не заслуговує на увагу.
Обвинувачений вчинив умисний злочин, який відноситься до категорії особливо тяжкого, раніше судимий за вчинення умисного злочину, скоїв злочин в період іспитового строку, у зв`язку з тим суд правильно призначив обвинуваченому покарання за правилами, передбаченими ст. 71 КК України.
Враховуючи обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність, ставлення ОСОБА_6 до скоєного, його поведінку після вчиненого, відсутність каяття, з метою захисту прав і законних інтересів особистості, суспільства і держави, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_6 становить небезпеку для суспільства, призначене судом покарання ОСОБА_6 за своїм видом і розміром є обгрунтованим та необхідним.
З огляду на це наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 доводи про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, не впливають на відповідність призначеного покарання.
Доводи апеляційних скарг і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на порушення вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування вироку, тому апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі апеляційним судом не встановлено, тому відсутні передбачені ст. 409 КПК підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення та задоволення апеляційних скарг.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою з 15 березня 2014 року.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про зарахування обвинуваченому ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк тримання його під вартою до 20 червня 2017 року, за правилами ч. 5 ст. 72 КК України.
Період часу з 21 червня 2017 року до дати набрання вироком законної сили підлягає зарахуванню у строк покарання у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону України № 2046-VІІІ від 18.05.2017 року), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2018 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
На судові рішення першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_6 може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

________________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4