Постанова
Іменем України
07 червня 2018 року

м. Київ
справа № 382/966/16-к
провадження № 51-2571 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , котрий брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000091, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Яготинського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 250 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_6 100 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`ю, та 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В рахунок забезпечення цивільного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 накладено арешт на належні ОСОБА_8 транспортні засоби: «ЗАЗ110307», номер НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , VIN Y6D НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 ; «ВАЗ2105», номер НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 , VIN НОМЕР_7 , номер кузова НОМЕР_8 .
Прийняте рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 12 лютого 2016 року приблизно о 20.50 год., керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем «ВАЗ 2105» державний номерний знак НОМЕР_5 , рухаючись по вул. Переяславській у м. Яготин Київської області у напрямку вул. Ветеранів, в порушення вимог п. 2.9, п. 12.1, п. 12.2 Правил дорожнього руху в умовах недостатньої видимості проявив неуважність, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно контролювати ним, не переконавшись у безпечності виконуючого маневру, виїхав на праве узбіччя дороги, де допустив зіткнення з металевою огорожею, після чого виїхав на ліве узбіччя дороги, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , після чого залишив місце пригоди. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_6 заподіяно тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що призначене засудженому покарання є невиправдано м`яким, оскільки ОСОБА_8 , надаючи послуги з перевезення громадян, свідомо сів за кермо транспортного засобу у стані алкогольного сп`яніння. При цьому свою вину лише під тиском неспростовних доказів, в добровільному порядку не відшкодував шкоду потерпілому, який став інвалідом 2 групи та продовжує лікування. Вказані доводи прокурора, а також доводи потерпілого в частині вирішення місцевим судом цивільного позову не отримали належної оцінки суду апеляційної інстанції, який без зазначення в ухвалі достатніх підстав прийнятого рішення необґрунтовано залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 без зміни, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. Крім того, всупереч приписам ч. 3 ст. 419 КПК у резолютивній частині ухвали апеляційного суду відсутній висновок по суті вимог апеляційних скарг.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 не підтримала касаційну скаргу прокурора.
Потерпілий ОСОБА_6 вважав, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Що стосується доводів прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.
Обираючи ОСОБА_8 покарання, суд зважив на тяжкість вчиненого злочину, що згідно зі ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, визнав вину, має на утриманні неповнолітню дитину. Разом з тим, злочин вчинив у стані алкогольного сп`яніння, після наїзду на потерпілого намагався залишити місце пригоди, шкоду потерпілому не відшкодував.
Таким чином, повною мірою врахувавши вказані обставини, в тому числі й ті, на які прокурор послався у касаційній скарзі, суд призначив ОСОБА_8 до відбування покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення попередження нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, перевіривши доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого у частині вирішення цивільного позову й м`якості призначеного покарання, апеляційний суд вказані доводи обґрунтовано визнав неспроможними та з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення залишив вирок щодо ОСОБА_8 без зміни.
Стягнута за вироком суду з засудженого на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди сума в розмірі 250 000 грн. є достатньою для компенсації душевних страждань потерпілого та його немайнових втрат. Натомість доводи касаційної скарги прокурора про те, що завдана потерпілому моральна шкода повинна бути оцінена судом в розмірі 2 000 000 грн. є необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Як видно з її змісту, у мотивувальній частині ухвали апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційних скарг прокурора потерпілого та обвинуваченого, на що навів відповідні обґрунтування. Тому, відсутність у резолютивній частині ухвали рішення за результатами розгляду апеляційних скарг при залишенні вироку без зміни в даному випадку не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування ухвали апеляційного суду.
За таких обставин, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів
ухвалила:
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3