Постанова
Іменем України
19 червня 2018 року

м. Київ
справа № 344/62/16-к

провадження № 51-573 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7

розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 4 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 7 липня 2017 року щодо нього у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003005, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хабаровська Російської Федерації, котрий проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу 21 грудня 2015 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 156, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
ВирокомІвано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 4 травня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 156 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки; за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК до призначеного покарання приєднано покарання, яке відбуте за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року, та визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.
На підставі ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 в час відбуття покарання час перебування його під вартою з 27 жовтня 2015 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цим же вироком ухвалено стягнути зі ОСОБА_6 на користь держави 1477 гривень 28 копійок витрат за проведення експертизи та вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 7 липня 2017 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 23 вересня 2014 року приблизно о 9 годині на дев`ятому поверсі в під`їзді № 2 та в ліфтовій кабіні будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, вчинив розпусні дії щодо ОСОБА_8 , яка не досягла шістнадцятирічного віку.
Крім того, 27 жовтня 2015 року приблизно о 10 годині шляхом вільного доступу, з метою зґвалтування ОСОБА_6 зайшов у квартиру до неповнолітньої ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3 . Реалізовуючи свій злочинний намір, ОСОБА_6 зачинив вхідні двері квартири, після чого схопив за руки потерпілу, силою повалив її на ліжко та із застосуванням фізичного насильства намагався зґвалтувати ОСОБА_8 . Злочин не було закінчено ОСОБА_6 з причин, які не залежали від його волі, оскільки до квартири забігла ОСОБА_9 , яка перешкодила ОСОБА_6 довести злочин до кінця.
Унаслідок злочинних дій ОСОБА_6 неповнолітній ОСОБА_8 було спричинено легкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , вказуючи на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо нього змінити та пом`якшити покарання. Вважає, що при призначенні покарання судами не було враховано визнання ним вини, щире каяття, сприяння у розкритті злочинів, прохання у потерпілої вибачення, а також те, що з ОСОБА_10 був у добрих стосунках. На думку засудженого, наведені обставини давали судам підставу для застосування ст. 69 КК та призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Крім того, в касаційній скарзі від 24 жовтня 2017 року засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу апеляційного суду скасувати та ухвалити новий вирок. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст.ст. 404, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) належним чином не перевірив доводи його та захисника апеляційних скарг про суворість призначеного покарання, вичерпних і переконливих відповідей не дав і не зазначив в ухвалі підстав, з яких визнав апеляційні скарги необґрунтованими.
На касаційну скаргу засудженого прокурор подав заперечення, в якому просив судові рішеннящодо ОСОБА_11 залишити без зміни.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу засудженого необґрунтованою та просила судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які просили касаційну скаргу задовольнити, доводи прокурора ОСОБА_5 та перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 156, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК, та кваліфікація дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, засуджений ОСОБА_6 вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували пом`якшуючі покарання обставини та безпідставно не призначили йому більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, внаслідок чого призначене покарання є суворим.
Відтак засуджений вважає, що судами не було дотримано визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Указані доводи засудженого ОСОБА_6 суд вважає необґрунтованими.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ст. ст. 50і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які віднесено до середньої тяжкості та особливо тяжких, особу винного, який раніше судимий, стан його здоров`я, а також думку потерпілої ОСОБА_8 про призначення суворого покарання.
Погодившись з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, призначеного ОСОБА_6 , апеляційний суд правильно зазначив, що визнання вини та прохання до потерпілої про вибачення, яке сталося в останньому судовому засіданні, тобто під тиском зібраних у кримінальному провадженні доказів, не свідчить про щире каяття ОСОБА_6 , про осуд своєї поведінки, бажання виправити ситуацію, яка склалась, та нести відповідальність за вчинене.
Враховуючи наведене, а також ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, конкретні обставини кримінального провадження, з яких вбачається, що ОСОБА_6 , вчинивши 23 вересня 2014 року розпусні дії щодо ОСОБА_8 , яка не досягла шістнадцятирічного віку, про що за заявою потерпілої було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, продовжував домагатися й переслідувати потерпілу та 27 жовтня 2015 року вчинив замах на її зґвалтування, суд дійшов обґрунтованого висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання, яке за своїм розміром є мінімальним покаранням, передбаченим санкцією ч. 3 ст. 152 КК, є справедливим й необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
Отже, на переконання суду касаційної інстанції призначене ОСОБА_6 покарання не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання, а тому підстав для пом`якшення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК немає.
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про призначення ОСОБА_6 надто суворого покарання та відмовив у їх задоволенні, зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги визнав необґрунтованими. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 404, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено. Отже, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд
у х в а л и в:
вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 4 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 7 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3