№ 317/2231/18
№/п 1-кп/317/315/2018
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2018 року

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя кримінальне провадження № 0000113 від 17.07.2018 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нововікторівка Добровеличківського району Кіровоградської області, громадянина України, українця, освіта середня спеціальна, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 408 ч.1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до Указу Виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_4 було призвано на військову службу по мобілізації, та направлено для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 .

05 серпня 2014 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №169 солдата ОСОБА_4 було призначено на посаду старшого радіотелефоніста регулювальника комендантського відділення комендантського взводу військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення.

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ зі змінами, визначено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За наведених обставин, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Проте, 19 вересня 2014 року солдат ОСОБА_4 на підставі довідки військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_2 був звільнений від виконання службових обов`язків терміном на 15 діб та 04 жовтня 2014 року повинен був приступити до виконання своїх обов`язків.

Однак, 04 жовтня 2014 року о 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , не з`явився із лікувального закладу на полігон « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 , який дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 не приймав та про своє місцезнаходження командуванню, в органи військового чи цивільного управління не повідомляв.

16 липня 2018 року солдат ОСОБА_4 самостійно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, 04 жовтня 2014 року о 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, призваним по мобілізації, в порушення вимог ст.ст. 11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, вчинив дезертирство, тобто не з`явився із лікувального закладу на полігон « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 , який дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , з метою ухилитися від військової служби та незаконно перебував за межами розташування військової частини НОМЕР_1 до 16 липня 2018 року.

Вказані дії обвинуваченого на досудовому розслідуванні кваліфіковані за ч.1 ст. 408 КК України, як дезертирство, нез`явлення із лікувального закладу на службу з метою ухилитися від військової служби.

18.07.2018 року між прокурором та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_4 в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469, 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з даною угодою прокурор та обвинувачений дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.1 ст. 408 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі сформульованої підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення. Також, сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке обвинувачений повинен понести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме, у вигляді позбавлення волі строком на два роки, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням строком на один рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В угоді передбачені наслідки її укладання, затвердження та невиконання, які роз`яснені та зрозумілі обвинуваченому.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого, його захисника, які просили суд затвердити угоду про визнання винуватості, перевіривши угоду, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що укладення угоди є добровільним та повністю відповідає вимогам ст. ст. 469, 472 КПК України та угода може бути затверджена судом. Злочин, передбачений ч.1 ст.408 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, правова кваліфікація вірна, існують достатні фактичні підстави для винуватості. Умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін та інших осіб, виконання умов угоди обвинуваченим є можливим.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного, який визнає свою винність повністю, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості і призначити обвинуваченому узгоджене сторонами покарання.

Цивільний позов не заявлено.

Речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 314, 368, 374, 472- 475 КПК України, суд

З А С У Д И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 18 липня 2018 року в кримінальному провадженні № 0000113 від 17.07.2018 року між прокурором та обвинуваченим.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 408 КК України, за якою призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 18 липня 2018 року, покарання у вигляді позбавлення волі строком два роки.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, строком на один рік.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України.

Суддя: ОСОБА_1