Справа № 671/1149/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 вересня 2018 року м. Волочиськ
Волочиський районний суд Хмельницької області
в складі головуючої судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
В судовому засіданні під час розгляду Волочиським районним судом Хмельницької області кримінального провадження відносно ОСОБА_4 по обвинуваченню у вчинені злочинів, передбачених за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, потерпілий ОСОБА_6 подав письмову заяву про відмову від обвинувачення щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК України. В обгрунтування заяви пояснив, що з 09 квітня 2018 року по 22 квітня 2018 року ОСОБА_4 працював найманим працівником, а саме за його дорученням з 10 год 00 хв. по 17 год 00 хв. кожний день виконував роботу по випасу кіз, що належать ПП Альпійка. За виконану роботу оплата проводилася шляхом надання ОСОБА_4 житла на території церковної ообщини, забезпечення його харчуванням та робочим одягом. Оскільки ОСОБА_4 завдав шкоду виключно його власності, так як незаконно заволодів належним йому автомобілем, просив закрити провадження у справі.
В судовому засіданні прокурор проти клоптання потерпілого ОСОБА_6 заперечив, посилаючись на відсутність передбачених чинним законодавством доказів на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_4 був по відношенню до потерпілого ОСОБА_6 найманим працівником. Зазначає, що у ОСОБА_6 не було повноважень наймати працівника на підприємство, власником якого є інша особа.
Обвинувачений, його захисник, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заяву підтримали.
Заслухавши учасників судового провадження, розглянувши подану заяву ОСОБА_6 про відмову від обвинувачення, суд приймає до уваги наступне.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Нормами п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України передбачено здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема частинами першою або другою статті 289 (незаконне заволодіння транспортним засобом без особливо обтяжуючих обставин), Кримінального кодексу України, якщо він вчинений чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сімї потерпілого, або якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.
ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, тобто у незаконному заволодінні належним потерпілому ОСОБА_6 транспортним засобом, вчинене повторно.
В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що він є священником УПЦ МП та одночасно, за усною домовленістю з власником ПП Альпійка, що розташоване в тому ж населеному пункті, розподіляє обов`язки між працівниками даного підприємства, а також доручає роботу по випасу належних ПП Альпійка кіз та догляду за ними, особам, які проживають та харчуються в церковній общині. Він надає доручення щодо об`єму робіт особам, які є членами церковної общини, в усній формі. Будь-яких письмових угод про прийняття на роботу ОСОБА_4 укладено не було, заробіну плату за виконану роботу йому не виплачувалося.
Так, однією з загальних засад кримінального провадження є, зокрема, законність, зміст якої розкривається у ст. 9 КПК України і передбачає обов`язок суду під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства і не застосовувати лише закон, який суперечить цьому Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 КПК України інші терміни, що вживаються у Кримінальному процесуальному кодексі України, крім визначених ч. 1 ст. 3 КПК України основних термінів Кодексу, визначаються спеціальними нормами у цьому Кодексі та інших законах України.
З огляду на те, що в законодавчому полі України існує спеціальний закон, який встановлює норми щодо найманих працівників та організації, утворені ними відповідно до законодавства для представництва і захисту їх інтересів, то визначення терміну найманих працівників, яке дається у цьому нормативно-правовому акті, слід сприймати уніфікованим.
Поняття терміну найманий працівник визначено п. 11 ст. 1 Закону України від 02 березня 2000 року Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, відповідно до якого найманий працівник - це фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації або у фізичної особи.
Аналогічне визначення поняття найманий працівник міститься у ст. 1 Закону України Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів) від 03 березня 1998 року, згідно з яким, найманий працівник - це фізична особа, яка працює за трудовим договором на підприємстві, в установі та організації в їх об`єднаннях або у фізичних осіб, які використовують найману працю.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини, в тому числі осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю, а трудовим договором згідно ч. 1 ст. 21 Кодексу є угода між працівником і фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку. Додержання письмової форми трудового договору при його укладенні з фізичною особою в силу ст. 24 Кодексу законів про працю України є обов`язковим.
Таким чином, вищевказаними нормами законодавства чітко визначено поняття найманий працівник. Об`єктивні дані про те, що обвинувачений та потерпілий перебували в трудових відносинах, відсутні в матеріалах кримінального провадження.
А тому, відсутність між потерпілим та обвинуваченим ознак трудових правовідносин, а саме, правовідносин між найманим працівником та роботодавцем, виключає належність указаного кримінального провадження до категорії проваджень у формі приватного обвинувачення та відповідно можливість його закриття на підставі ч. 1 ст. 477 та п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що обвинувачений не був найманим працівником у тому змісті, яке вкладається у це поняття в діючому законодавстві, у зв`язку з чим заява потерпілого ОСОБА_6 про відмову від обвинувачення за ч. 2 ст. 289 КК України та закриття провадження задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 3, 9, 284, 372, 477 КПК України,
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на вирок суду.
Суддя: