Провадження № 11-кп/780/15/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 41 05.02.2018

УХВАЛА
Іменем України

05 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

секретаря: ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

захисника виправданого адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурора, який брав участь в розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2016 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вільна Тарасівка Білоцерківського району Київської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
27.04.2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ст. 309 ч.1 КК України на 2 роки обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;
22.11.2012 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ст. ст. 309 ч. 2, 71 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 21.05.2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 9 днів,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено покарання - 2 роки позбавлення волі.
За ч. 2 ст. 307 КК України виправдано за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Вирішено питання щодо речових доказів.
В С Т А Н О В И Л А:
За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що 17 червня 2015 року у період часу з 10 год. 05 хвилин до 11 год. 10 хв. на підставі ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2015 року ході проведення обшуку квартири АДРЕСА_2 , у якій проживає ОСОБА_7 , виявлено та вилучено скляну пляшечку темно-коричневого кольору з наркотичним засобом - опій ацетильований об`ємом 10 мл, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 0,352 г., яку ОСОБА_7 , умисно, повторно, посягаючи на встановлений порядок обігу наркотичних засобів та охорону здоров`я, всупереч закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», незаконно придбав за невстановлених досудовим розслідуванням обставин та зберігав за місцем свого проживання без мети збуту.
Крім того, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 в тому, що він 15 червня 2015 року о 07 годині 15 хвилин у під`їзді №1 будинку АДРЕСА_3 за 125 грн. збув ОСОБА_9 (який здійснював оперативну закупку наркотичних засобів) опій ацетильований, вагою 0,0724 г. (в перерахунку на суху речовину) , який ОСОБА_7 придбав за невстановлених досудовим розслідуванням обставин та зберігав з метою збуту.
Того ж дня ОСОБА_9 придбаний у ОСОБА_7 наркотичний засіб добровільно видав працівникам міліції в присутності понятих.
Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.2 ст. 307 КК України, суд першої інстанції вказав, що стороною обвинувачення не доведено, що злочин, передбачений ч.2 ст.307 КК України був вчинений ОСОБА_7 .

Не погоджуючись з вироком суду, ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 309 КК України змінити та звільнити його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки вважає, що призначене судом покарання є занадто суворим і таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення.
Не погоджуючись з вироком суду, захисник - адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 309 КК України змінити та пом`якшити призначене покарання, звільнивши обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, в іншій частині вирок залишити без змін, вважає, що покарання, призначене судом не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки за своїм видом є явно несправедливим через суворість. Зазначає, що обвинувачений на даний час повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вчинений злочин відноситься до злочинів середньої тяжкості, цивільний позов відсутній.
Не погоджуючись з вироком суду, прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України та призначити покарання: за ч. 2 ст. 307 КК України у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 2 ст. 309 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Також, просить повторно дослідити ряд доказів, які були встановлені під час кримінального провадження, враховуючи, що вони були досліджені судом першої інстанції не повністю і з порушенням, та провести допит свідка ОСОБА_9 , у порядку, визначеному ч.2 ст. 16 ЗУ «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь в кримінальному судочинстві» та ч.9 ст352 КПК України, або в інший спосіб, що унеможливлює його ідентифікацію та забезпечує сторонам кримінального провадження можливість ставити питання і слухати відповіді на них, на підставі п. г ч.1 ст.15 ЗУ «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» викликати до суду ОСОБА_9 через Білоцерківський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.
В обґрунтуванні вказує, що при призначенні покарання судом першої інстанції не в повній мірі було була надана оцінка даним про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненому інкримінованому кримінальному правопорушення не визнав, у вчиненому не розкаявся, має не зняті та не погашені судимості за злочини у сфері обігу наркотичних засобів, після звільнення з місць позбавлення волі належних висновків для себе не зробив та знову почав вживати наркотичні засоби та вести злочинний спосіб життя.
Крім цього, вказує, що судом необґрунтовано було відхилено клопотання прокурора про дослідження в повному обсязі доказу сторони обвинувачення протоколу про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж №3000 від 10.07.2015 року з додатком-оптичним диском, також незважаючи на неодноразові клопотання свідка ОСОБА_9 та прокурора про допит ОСОБА_9 , судом в порушення вимог закону цього свідка допитано не було, що призвело до неможливості ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Також, просить звернути увагу суду на неналежно мотивований висновок суду про визнання ряду доказів неналежними.
Звертає увагу суду на те, що суд, відмовляючи свідкові та прокурору в задоволенні клопотань про допит свідка ОСОБА_9 в режимі відео конференції, в порушення вимог ч.6 ст.371 КПК України, в усній формі відмовив у задоволенні клопотань, без будь-який прийнятих письмових рішень.
Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити подані ними апеляційні скарги та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора та заперечував щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.309 КК України учасниками судового розгляду у апеляційному порядку не оскаржуються, тому колегією суддів вони не перевіряються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності , допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано прийшов до висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні ним незаконного придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, вчинений особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений статтею 309 КК України, забезпечується суперечливими доказами, які є сумнівними, а будь-яких інших об`єктивних доказів вини особи органом державного обвинувачення не надано, тому виправдав обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.
Докази винуватості ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України, на які посилалась сторона обвинувачення, перевірені судом першої інстанції та згідно зі ст. 85, 86, 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
Суд першої інстанції, виправдуючи ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, дослідив показання обвинуваченого ОСОБА_7 , витяг № 1 із кримінального провадження № 0001917, витяг № 2 з кримінального провадження № 0001917, показання свідка ОСОБА_10 , показання свідка ОСОБА_11 , показання свідка ОСОБА_12 , показання свідка ОСОБА_13 , показання свідка ОСОБА_14 , доручення слідчого Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_15 про проведення слідчих (розшукових) дій в порядку ст. 40 КПК України від 12.05.2015 р. № 876 начальнику Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області, постанову про проведення контролю за вчиненням злочину від 11 червня 2015 р., протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 15.06.2015 р., протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 10.07.2015 р., оптичний диск інв. № 384 з аудіо-записами розмов, які відтворені та прослухані у судовому засіданні, протокол про результати аудіо-,відео контролю місця (за особою) від 29.07.2015 р., дві карти пам`яті інв. № № 393,392/диск з відеозаписами, протокол огляду (помічання) грошових купюр від 15.06.2015 р. з копіями купюр, протокол огляду покупця від 15.06.2015 р., протокол огляду, виявлення та вилучення від 15.06.2015 р., постанову про призначення судово-дактилоскопічної експертизи від 15.06.2015 р., від 17.07.2015 р.(дві), висновки експерта № 659 від 15.06.2015 р., № 676 від 17.06.2015 р. № 675 від 17.06.2015 р., постанову про призначення судово-хімічної експертизи від 15.06.2015 р., висновок експерта № 2-30/219 від 15.06.2015 р, протокол обшуку від 17.06.2015 р., з фото таблицями, постанову про призначення експертизи холодної зброї від 17.06.2015 р, постанову про призначення судово-хімічної експертизи від 18.06.2015 р., висновок експерта № 2-02/797 від 29.07.2015 р., повідомлення про підозру від 18.06.2015 р., повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 06.08.2015 р., протокол огляду предметів від 17.06.2015 р., з таблицями зображень, постанову про визнання коштів речовими доказами, клопотання про надання дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 18.05.2015 р., клопотання про надання дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-відео контроль особи від 18.05.2015 р., ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Київської області від 19.05.2015 р. про надання дозволу ОУТОЗ ГУ МВС України в Київській області для слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_15 на проведення вказаних негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_7 строком на 60 днів, документи про особу та, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_7 : копію: паспорта, форми № 1, довідку ІПН, довідку про звільнення, вимогу про судимість, довідку з БТІ, довідку Білоцерківського психонаркологічного територіального медичного об`єднання, лист Білоцерківського ОМВК, лист із ЖЕК № 6, довідку- характеристику, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, лист із ДАІ, копію вироку Білоцерківського міськрайонного суду від 22.11.2012 р., протокол медичного огляду ОСОБА_7 , довідку стосовно дактилокарти.
Зазначені показання свідків, речові докази, документи, висновки експертів, обґрунтовано судом першої інстанції, на підставі ст. ст. 85, 86, 87, 89, 94 КПК України, визнано неналежними та недопустимими доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.
Такий висновок суду детально проаналізований і належним чином вмотивований, з чим погоджується і апеляційна інстанція.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора в частині допиту залегендованої особи - свідка ОСОБА_9 , то колегія суддів звертає увагу на наступне.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, основним доказом органу досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України є показання залегендованої особи - свідка ОСОБА_9 , на які посилається орган досудового розслідування як на доказ того, що ОСОБА_7 займався збутом наркотичних засобів до 15 червня 2015 року і після 15 червня 2015 року, збув вказаній особі наркотичний засіб.
Обвинувачений ОСОБА_7 під час розгляду справи категорично заперечував ці обставини і наполягав разом із захисником про допит свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні.
Тому під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд, з дотриманням вимог п.d ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і КПК України на протязі тривалого часу (з 10.02 по 10.05.2016 року) намагався здійснити допит вказаного свідка, однак, не мав такої можливості, через його багаточисельні неявки на судові виклики, не забезпечення його явки прокурором, Білоцерківським ВП ГУ НП в Київській області, не доставку на вимогу суду працівниками Білоцерківського ВП приводом під охороною. А тому, виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, закріпленого ст. 23 КПК України, суд першої інстанції обґрунтовано відкинув показання вказаного свідка, як доказ обвинувачення у всіх процесуальних документах, на які є посилання у кримінальному провадженні, оскільки сторона обвинувачення не виконала вимог ч.3 ст.23 КПК України, згідно якої сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Тому доводи прокурора, зазначені ним в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не допитав свідка ОСОБА_9 , чим недотримався такої засади кримінального провадження, як змагальність сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, колегія суддів вважає надуманими.
З метою допиту свідка ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції, судові засідання неодноразово відкладались (більше 10 разів), та на ім`я начальника Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області, прокуратури Київської області та Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області надсилались запити для забезпечення явки до суду Апеляційної інстанції під охороною свідка ОСОБА_9 , однак, явку останнього забезпечено не було що позбавило суд апеляційної інстанції можливості перевірити показання вказаного свідка, на які посилається орган досудового розслідування.
Із рапортів працівників Білоцерківського відділу поліції вбачається, що місце знаходження свідка ОСОБА_9 їм невідоме, та доставити його в судове засідання не представляється за можливе.
Також, під час апеляційного розгляду прокурор зазначив, що не може забезпечити явку даного свідка в судове засідання і не заперечував про закінчення розгляду справи без допиту свідка ОСОБА_9 .
Судом першої інстанції у судовому засіданні досліджені всі докази надані сторонами кримінального провадження, у т.ч. відтворені, переглянуті аудіо-, відеозаписи.
Тому посилання прокурора в апеляційній скарзі про недослідження в судовому засіданні доказу сторони обвинувачення - протоколу про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 10.07.2015 року є надуманим.
Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та надання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, судом першої інстанції протягом всього часу судового розгляду кримінального провадження сторонам були створені необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Вони мали рівні права на збирання та надання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України, тому посилання прокурора на те, що для сторони обвинувачення не було створено необхідних умов для реалізації їх процесуальних прав є надуманим.
Крім того, судом апеляційної інстанції повторно були досліджені всі докази, на які є посилання в апеляційній скарзі прокурора.
Разом з тим, вони беззаперечно не доводять винуватість ОСОБА_7 в тому, що він незаконно придбав, зберігав з метою збуту, а також незаконно збув 15.06.2015 року о 7 годині 15 хвилин особливо небезпечний засіб свідку ОСОБА_9 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив у вироку, що надані стороною обвинувачення докази винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ст. 307 ч. 2 КК України, є не переконливими, ґрунтуються на припущеннях і домислах, а не на встановлених фактах, є неналежними та недопустимими, зібрані без урахування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплено право особи на справедливий суд, що передбачає обов`язок правоохоронних органів діяти з додержанням прав і основоположних свобод людини, не зважаючи на важливість мети, яка при цьому переслідується; рішення Європейського суду з прав людини - справи «Раманаускас проти Литви», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Делькур проти Бельгії»,«Худобін проти Росії», «Ваньян проти Росії», які є джерелом права.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про допущення істотних порушень прав та свобод людини, гарантованих Конституцією, КПК України, вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішень Європейського суду з прав людини у вищенаведених справах, при збиранні й закріпленні доказів при здійсненні досудового розслідування, підозри і обвинувачення ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ст. 307 ч. 2 КК України.
Органом досудового розслідування не встановлені, прокурором не надані суду першої інстанції належні та допустимі докази для доведення винуватості ОСОБА_7 і вичерпані, на переконання суду, можливості їх отримання відповідно до ст. 6 Конвенції, рішень Європейського суду з прав людини - справи «Раманаускас проти Литви», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Делькур проти Бельгії»,«Худобін проти Росії», «Ваньян проти Росії», вимог КПК України, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_7 слід виправдати за ст. 307 ч. 2 КК України.
Відповідно до ст. ст.8, 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права. Відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Коробов проти України» зазначив, що стандартом у кримінальному провадженні має бути доведення винуватості «поза всяким сумнівом», чого у даному кримінальному провадженні прокурором стосовно ОСОБА_7 не здійснено.
Суд першої інстанції, враховуючи викладене, прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 слід визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні, у вчиненні злочину, передбаченого ст. 307 ч. 2 КК України та виправдати його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України не доведено, що злочин, передбачений ч.2 ст. 307 КК України, вчинений ним.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на вимогах закону та матеріалах даного кримінального провадження.
Доводи прокурора в апеляційній скарзі на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді даного кримінального провадження.
Разом з тим, колегія суддів вважає слушним зазначене в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції, вирішуючи клопотання щодо допиту свідка не дотримався норми закону щодо форми ухвалення судових рішень та в усній, а не письмовій формі відмовив у задоволенні клопотання, але це не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування вироку, не встановлено.
Щодо призначеного за ч.2 ст.309 КК України покарання ОСОБА_7 , то згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статі (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є злочином середньої тяжкості, особу винного, який характеризується позитивно, раніше судимий, менш ніж через один рік і два місяці після звільнення з місць позбавлення волі, знову вчинив умисний злочин, пов`язаний з незаконним обігом наркотичних засобів, що на думку суду, свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення, злочинну спрямованість поведінки, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, вважаючи, що ОСОБА_7 представляє суспільну небезпеку та його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, призначив йому покарання у виді позбавлення волі у виді двох років позбавлення волі - в нижній межі санкції частини 2 ст. 309 КК України.
Колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням колегія суддів не знаходить.
Тому, посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, є надуманим.
Також доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання та можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням також не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах даного кримінального провадження.
За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що підстав для зміни чи скасування вироку немає.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь в розгляді справи судом першої інстанції залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 без змін.
На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк, з дня отримання копії ухвали.
Судді: