Справа № 418/558/15-к
Провадження № 11-кп/782/352/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2017 р. м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши на відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганської області апеляційну скаргу заступника прокурора Луганської обл. ОСОБА_8 на вирок Міловського райсуду Луганської області від 26.01.2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Шахти Ростовської обл. Російської Федерації, громадянин України, освіта вища, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, раніше не засуджений, зареєстрований: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 ,

засуджений: за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 100 000 грн. моральної шкоди.

Питання про речові докази та судові витрати вирішені судом відповідно до вимог ст.ст.100,124 КПК України,

встановиЛА:
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 30.07.2015 році о 23-40 годин у селищі міського типу Мілове Луганської області керуючи автомобілем «Mitsubishi Pajеro Sport» державний номер НОМЕР_1 , рухався по вулиці Луначарського зі сторони центру населеного пункту в напрямку виїзду. В цей час по проїзній частині вулиці в зустрічному напрямку руху автомобіля по правій стороні краю проїзної частини рухався пішохід ОСОБА_10 . Під час руху водій автомобіля ОСОБА_7 , не зважаючи на те, що виникла безпека для руху та перешкода, яку він виявив коли побачив пішохода ОСОБА_10 , не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки свого транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху та об`їзду перешкоди та продовжив рухатися далі, при цьому мав об`єктивну та технічну можливість вжити будь-які заходи спрямовані на уникнення ДТП, швидкість не зменшив та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 та з місця події зник.

Порушення ОСОБА_11 п. п. 2.10 та 12.3 Правил дорожнього руху України потягли за собою спричинення потерпілому ОСОБА_10 рани і садна обличчя, садна на тулубі і в області тазу, садна і синців на верхніх кінцівках, рани на правій кисті, рани і синця на верхній гомілці, переламу грудини, множинних двосторонніх переламів ребер, переламу 5-го грудного хребця, розриву правого і лівого куполів діафрагми, розриву печінки, розриву селезінки, закритого переламу правої великоголінкової і правої малоголінкової кісток, закритого переламу правого стегна, які при житті мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпечності для життя від яких він помер на місці події.

В апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_8 ставиться питання про скасування вироку суду в зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Просить постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання на ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Вважає, що судом кваліфікація дій ОСОБА_11 встановлена вірно та не оскаржується. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при звільненні особи від відбування основного покарання суд, відповідно до ст. 77 КК України, може призначати додаткове покарання, яке підлягає реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку. Суд першої інстанції не зазначив від якого саме призначеного покарання він звільнив ОСОБА_11 , тим самим звільнивши його як від основного, так і від додаткового покарання, таким чином суд не застосував закон, який підлягає застосуванню. Також зазначає, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зі змінами від 19.12.2008 р. при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають врахувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, ставлення її до порушень та поведінку після вчинення злочину. Судом не взято до уваги те, що ОСОБА_11 перебуваючи в тверезому стані, зник з місця події, не вжив можливих заходів для надання первинної медичної допомоги потерпілому, не викликав швидкої допомоги, міліції, що значно обтяжує покарання.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 зазначає, що прокурор безпідставно послався на п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зі змінами від 19.12.2008 р., оскільки в зазначеній постанові вказано на те, що необхідно також враховувати вину інших причетних до цього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію, тощо), а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання та особу винного. В судовому засіданні встановлено, що медичний працівник, якого викликав ОСОБА_11 , вживав заходи по реанімації потерпілого, а також приймав участь у виклику швидкої допомоги. Крім того, зазначає, що ОСОБА_11 визнав провину в повному обсязі, щиро покаявся, частково відшкодував моральну шкоду дружині потерпілого в сумі 10 000 грн. та повністю відшкодував матеріальну шкоду в розмірі 95 000 рублів РФ, що на той час склало майже 40 000 грн., а також зазначає, що у ОСОБА_11 на утриманні є малолітня дитина, він раніше не судимий, вважає вирок суду законним та обґрунтованим. Просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора яка підтримали доводи апеляційної скарги, захисника та обвинуваченого які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, вирок суду залишити без змін і застосувати до ОСОБА_7 амністію, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 при обставинах, викладених у вироку суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження які потягли за собою смерть потерпілого, відповідають матеріалам кримінального провадження та не оспорюються учасниками процесу.

Відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 65 КК України, суд, при призначенні покарання винній особі, повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляції про те, що суд першої інстанції при постановленні вироку та при призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 міри покарання, не виконав належним чином вимоги п.3 ч.1 ст. 65 КК України, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, внаслідок чого призначив покарання, яке за своєю мірою є явно несправедливим через м`якість.

Зокрема, суд в недостатній мірі врахував, що обвинувачений повністю не відшкодував завдану моральну шкоду потерпілій яка наполягає на призначенні покарання у виді позбавлення волі, скоївши злочин ОСОБА_11 зник з місця події, згідно ст. 12 КК України, злочин який він здійснив є тяжким, а тому призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ч.2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких умов, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу прокурора, і відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 420 КПК України скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання і ухвалити новий вирок, яким застосувати до ОСОБА_7 більш суворе покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, яке буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом з тим підлягає задоволенню клопотання захисника про застосування амністії щодо обвинуваченого.

Відповідно до пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким, мають дітей, яким не виповнилося 18 років на день набрання чинності цим Законом і щодо яких вони не позбавлені батьківський прав, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки щодо них не набрали законної сили.

ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України який він вчинив не у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, має дитину, якій не виповнилося 18 років на день набрання чинності Законом про амністію (т.1 а.с.226), і щодо якої він не позбавлений батьківських прав, вирок щодо нього не набрав законної сили, а тому він є суб`єктом амністії.

Вирок суду підлягає скасуванню, як постановлений з істотним порушенням вимог кримінального закону.

За таких умов вирок суду від 26.01.2016 року є незаконним і підлягає безумовному скасуванню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Луганської області ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Міловського районного суду Луганської області від 26.01.2016 року відносно ОСОБА_7 , яким його визнано винним за ч.2 ст.286 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Відповідно до пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання по амністії.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

На вирок можуть бути подані касаційні скарги учасниками судового провадження безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.
СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_1