Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/2406/17
Провадження №: 1-кп/332/26/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2018 р.м. Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя:
у складі: головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0002860 від 29.06.2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, українця, який має середню освіту, не працює, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
29.06.2017 року, близько 11-15 години, водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «ЗИЛ 5301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Скворцова у напрямку від автодороги Харків-Сімферополь до вул.Північне шосе в м. Запоріжжі.
У цей же час, у попутному з водієм ОСОБА_4 напрямку, рухаючись позаду нього, керуючи мотоциклом «Ява 150634», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух водій ОСОБА_6 .
Під час руху, біля будинку №128 по вул. Скворцова, водій ОСОБА_4 , діючи в порушення вимог п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306, де вказано:
- 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».
- 10.4 «Перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою. Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам…», не переконався в безпеці своєї дій, дорогу водієві ОСОБА_6 не надав та почав виконувати маневр лівого повороту, у результаті чого допустив зіткнення передньої, лівої бічної частини керованого ним транспортного засобу із передньою правою частиною мотоцикла під керуванням водія ОСОБА_6 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1812 м/д від 21.08.2017 року, водію ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому 1-го ребра справа без зміщення, закритий багато осколковий перелом правої лопатки зі зміщенням уламків, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, але такими, що спричинили довготривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Рана правого стегна з пошкодженням волокон прямого м`яза медальної головки 4-х голового м`яза, довгого, великого привідного м`яза і повним пошкодженням кравецького м`яза, рана правої гомілки (за даними представленої медичної документації), в сукупності кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 9-411 від 19.07.2017 року в даній дорожньо-транспортній ситуації, дії водія автомобіля «ЗИЛ 5301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 не відповідали вимогам п.п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів, шляхом виконання вимог п.п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України.
У судовому засіданні ОСОБА_4 вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, щиро розкаявся і підтвердив вищевикладені обставини скоєння злочину. Зокрема пояснив, що дійсно 29.06.2017 року близько 11-00 години здійснював рух по проїзній частині вул. Скворцова у напрямку від автодороги Харків-Сімферополь до вул.Північне шосе в м. Запоріжжі. В цей же час, у попутному напрямку, рухаючись позаду нього, здійснював рух водій ОСОБА_6 , керуючи мотоциклом «Ява». Поблизу будинку 128 по вул.Скворцова він, порушив Правила дорожнього руху, не переконався в безпечності зміни напрямку руху, та допустив зіткнення із мотоциклом під керуванням водія ОСОБА_6 . Відразу після ДТП викликав поліцію та швидку медичну допомогу. Після цього приходив до лікарні дізнатися про стан здоров`я потерпілого та пропонував його батькам фінансову допомогу, на що останні відмовилися, висловивши бажання вирішувати питання щодо стягнення спричиненої шкоди в судовому порядку. Зазначав, що дуже шкодує про скоєне. Цивільний позов не визнав, зазначивши що не є належним цивільним відповідачем, оскільки на час ДТП перебував у трудових відносинах з ФОП « ОСОБА_8 ». Просив суд суворо його не карати.
Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються.
Потерпілий ОСОБА_6 суду пояснив, що 29.06.2017, приблизно об 11-00 годині біля будинку №128 по вул. Скворцова, водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «ЗИЛ», допустив зіткнення передньої, лівої бічної частини керованого ним транспортного засобу із передньою правою частиною мотоцикла під його керуванням. Внаслідок ДТП він отримав тілесні ушкодження. Просив суд призначити покарання обвинуваченому на розсуд суду, а також задовольнити його вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненою внаслідок ДТП.
На підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає, судом роз`яснено про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку.
Враховуючи викладене, суд, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого, потерпілого, дослідивши матеріали судової автотехнічної експертизи № 9-411 від 19.07.2017року, відповідно до висновкам якої дії водія автомобіля «ЗИЛ 5301», р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_4 не відповідали вимогам п.п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, та водій ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів, шляхом виконання вимог п.п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України; дослідивши висновок експерта №1812м/д від 21.08.2017 року, згідно з яким ОСОБА_6 отримані тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день, та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, вивчивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при вищевикладених обставинах.
Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у відповідності до ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 р. "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.), при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Обставиною, що пом`якшує покарання згідно із ст.66 КК України, суд визнає те, що обвинувачений визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості.
Суд також враховує особу обвинуваченого, який має місце реєстрації та постійне місце проживання, на час вчинення злочину був офіційно працевлаштований, на диспансерному обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий.
За наведених обставин кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого та принципу індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі, в межах санкції статті, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, і саме таке покарання матиме для нього достатню превентивну роль.
З урахуванням всіх вищенаведених обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого, його ставлення до скоєного, поведінки після скоєння злочину, суд прийшов до висновку, що обвинувачений на теперішній час загрози для суспільства не становить, соціально адаптований, підстав очікувати продовження вчинення ним правопорушень не встановлено.
Відтак, враховуючи позицію прокурора, який просив призначити покарання із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України, позицію потерпілого, який покладався на розсуд суду у вирішенні питання щодо призначення покарання, суд вважає, що забезпечити виправлення ОСОБА_4 можливо без реального відбування ним покарання, із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк, який сам втілює в собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання обвинуваченим умов випробування, з покладенням обов`язків відповідно до ст.76 КК України, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого.
Що стосується призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, то суд приходить до таких висновків.
Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» Верховний Cуд України звертає увагу судів, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Отже, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема наслідки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, думку прокурора, суд не вбачає підстав для призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.
Вирішуючи питання про цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з такого.
Позивач просить стягнути із ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 8718,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 200000,00 гривень.
Обвинувачений ОСОБА_4 цивільний позов заявлений ОСОБА_6 не визнав, зазначивши, що він є неналежним цивільним відповідачем, оскільки на час скоєння ДТП виконував свої трудові обов`язки, оскільки працював водієм у ФОП « ОСОБА_8 ».
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до трудового договору, укладеного 23.05.2017 року між ФОП ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , на останнього покладено обов`язки водія транспортних засобів, із часом виконання робіт з 8-00 до 17-00 години (перерва з 12-00 до 13-00 години) (а.с.51).
Наказом ФОП ОСОБА_9 №24-К/1 від 23 травня 2017 року за водієм ОСОБА_4 закріплено автомобіль ЗИЛ 5301, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.53).
За даними страхового полісу №АК № 4763163 автомобіль ЗИЛ 5301, реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахований в АТ «СК`АХА Страхування» на ім`я ОСОБА_9 , за яким зареєстрований даний транспортний засіб (а.с.52,121).
Відповідно до довідки від 28.12.2017 року ФОП ОСОБА_9 , ОСОБА_4 працював у ФОП ОСОБА_9 з 23.05.2017 року до 30.11.2017 року на посаді водія автотранспортних засобів, 29.06.2017 року знаходився на робочому місці і виконував свої посадові обов`язки водія автотранспортних засобів (а.с.125).
Факт виконання своїх трудових обов`язків ОСОБА_4 29.06.2017 року також підтверджується подорожнім листом №0288 від 21-31 червня 2017 року (а.с.118).
Відповідно до роз`яснень п. 6. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).
Зокрема, ч.1 ст.1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 завдав шкоди саме при виконанні своїх трудових обов`язків.
Враховуючи те, що ОСОБА_4 на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_9 та на виконання трудових обов`язків керував автомобілем ЗИЛ 5301, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 є неналежним відповідачем у справі.
Потерпілий ОСОБА_6 та його представник у судовому засіданні наполягали на тому, що саме ОСОБА_4 є належним відповідачем у справі, тобто цивільний позивач розпорядився своїми процесуальними правами на свій розсуд.
У зв`язку із викладеним суд відмовляє в задоволенні позову до обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача, що не позбавляє позивача пред`явити цивільний позов у порядку цивільного судочинства до належного відповідача.
Вирішуючи питання про відшкодування процесуальних витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.
Відповідно до вимог ст. 124 КПК України, передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Як вбачається з наданої прокурором довідки, у даному кримінальному провадженні проведено експертизу №9-411 від 19.07.2017 року і вартість її складає 1581,92 грн.
Вказані витрати документально підтверджені і прокурор просив суд стягнути вказані витрати на користь держави(а.с.103).
Отже, в порядку ст. 124 КПК України, підлягають стягненню зі ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України зазначені витрати стягуються з обвинуваченого у разі ухвалення обвинувального вироку на користь держави, а не на користь науково-дослідного експертно-криміналістичного центру.
При цьому суд зауважує на ті обставини, що ч.2 ст.122 КПК України передбачає, що залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України, однак вказана кримінально-процесуальна норма регулює, зокрема тільки питання про витрати, пов`язані із залученням експертів, а не питання про розподіл цих процесуальних витрат, у разі ухвалення обвинувального вироку, яку регулює саме ст.124 КПК України.
Долю речових доказів вирішити на підставі ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 374,392 КПК України, суд -
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк - один рік.
Відповідно до ст.76 КК України, у зв`язку із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням, покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
У задоволенні цивільного позову відмовити.
Іспитовий строк обчислюється відповідно до положень ст.165 КВК України з моменту проголошення вироку.
Стягнути зі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави 1581 (одну тисячу вісімсот одну) гривню 92 копійки процесуальних витрат.
Речові докази: автомобіль «ЗИЛ 5301» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_4 , повернути власнику; мотоцикл «Ява 150634», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_6 - повернути власнику ОСОБА_6 .
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1