УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и л а :
За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Деражня,

Новоград-Волинського району Житомирської області, мешканця того АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого останнього разу за вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2016 року за ч. 2 ст. 289, КК ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць без конфіскації майна, яке є його власністю.

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

5 років 3 місяці без конфіскації майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за попереднім вироком, більш суворим призначеним за цим вироком, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці без конфіскації майна, яке є його власністю.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним в тому, що він

22 вересня 2015 року приблизно о 04.00 год. біля будинку № 25 по вул. Тупікова у м. Києві повторно, шляхом підбору ключа незаконно заволодівналежним ОСОБА_5 транспортним засобом автомобілем марки «Мерседес Бенц» (держ. № НОМЕР_1 ).
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, через не призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій

за ч. 2 ст. 289 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегія суддів не перевіряла, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржуються.
Наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості колегія суддів вважає не обґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_4 , згідно з указаною нормою закону врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують. Врахував місцевий суд і позицію потерпілого ОСОБА_5 , який в суді відмовився від поданого ним цивільного позову.
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції

не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК і дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції статті за якою його засуджено.
Визначення ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі ч. 4

ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, колегія суддів вважає правильним.
Доводи прокурора про те, що суд без достатніх мотивів не застосував до ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, на думку колегії суддів, є безпідставними.
З вироку суду вбачається, що суд, беручи до уваги щире каяття засудженого, фактичні обставини скоєння злочину, позицію потерпілого, а також враховуючи, що додаткове покарання у виді конфіскації майна за ч. 2 ст. 289 КК України є альтернативним і питання про його застосування є правом суду, а не обов`язком, обґрунтовано дійшов висновку про можливість не призначати ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке є його власністю.
Посилання прокурора про істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону та невідповідність ухвали цього суду вимогам ст. 419 КПК, є необґрунтованими.
Частиною 2 ст. 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду, прокурор не погоджуючись з вироком місцевого суду подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи про м`якість призначеного ОСОБА_4 покарання, та не застосування до останнього додаткового покарання у виді конфіскації майна, просив ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 289 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 4 ст. 70 КК остаточно ОСОБА_4 визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців без конфіскації майна, яке є його власністю.
Апеляційний суд у межах своїх повноважень та відповідно до положень ст. 404 КПК обґрунтовано залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення, вмотивувавши свої висновки належним чином.
Колегія суддів касаційного суду, погоджується з висновком апеляційного суду, про те, що не можна вважати технічною помилкою (як про це зазначав прокурор судовому засідання) вимоги прокурора про визначення ОСОБА_4 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців без конфіскації майна, яке є його власністю, оскільки це суперечить положенням ч. 4 ст. 403 КПК, відповідно до якої внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження не допускається.
Із огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо призначення ОСОБА_4 покарання є законними та обґрунтованими, а тому підстав вважати таке покарання м`яким та явно несправедливим у колегії суддів немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, п. 6 Розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» колегія суддів

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року щодо ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3