Справа № 341/1373/17
Провадження № 11-кп/779/118/2018
Категорія ч. 1 ст.289 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000276 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 01.02.2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, який неодружаний, не працює, раніше несудимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорює кваліфікацію дій та обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, просить вирок суду змінити в частині обрання виду та міри покарання та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 року обмеження волі. Вважає, що суд належним чином не врахував те, що він відшкодував шкоду потерпілому, вину визнав у повному обсязі, попросив вибачення у потерпілого, щиро покаявся. Також вважає, що суд не звернув уваги на матеріали, що його характеризують, а саме його молодий вік та позитивну характеристику. Крім того, стверджує, що судом не враховано те, що він проживає в цивільному шлюбі з жінкою, яка має двоє дітей, та вагітна третьою дитиною, яким він надає допомогу на їх утримання та виховання.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом. Злочин вчинено за таких обставин:

09 вересня 2017 року приблизно о 09.35 год. ОСОБА_7 , перебуваючи біля магазину «Будівельно-господарські товари» в м. Галичі по вул. Львівська, 40 Івано-Франківської області побачив автомобіль марки «OPEL VECTRA B», колір синій, реєстраційний № НОМЕР_1 , польської реєстрації, що належить громадянину Польської Республіки ОСОБА_10 та знаходиться у користуванні у громадянина України ОСОБА_11 , і у нього виник умисел на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом.

Переконався, що поряд нікого немає і за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 підійшов до вказаного автомобіля і, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, реалізовуючи злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, відчинив водійську дверку, яка не була зачинена на замок. Отримавши таким чином доступ до салону незазначеного транспортного засобу ОСОБА_7 викинув з нього гумові килимки-полики, які знаходились під водійським та переднім пасажирським сидіннями, а також наявні у ніші панелі особисті речі водія та сумочку-барсетку з документами на цей автомобіль та на ім`я ОСОБА_11 . Після цього, скориставшись залишеним у замку запалювання ключем, ОСОБА_7 запустив двигун автомобіля та направився ним по автодорозі державного значення Н-09 «Мукачево-Львів» у напрямку м. Бурштина, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду, з урахуванням спец оцінки реальної вартості вказаного автомобіля, на суму 59 931,91 гривень.

Рухаючись автодорогою Н-09 «Мукачево-Львів», неподалік с. Задністрянське Галицького району, ОСОБА_7 не справився з керуванням та з`їхав у лісопосадку, де внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкодив викрадений автомобіль і був затриманий на місці працівниками поліції.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу, просили вирок суду змінити та пом`якшити покарання обвинуваченому;

- прокурор не підтримав доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, вирок суду без змін;

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 належить кваліфікувати за ч. 1 ст. 289 КК України, тобто за незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого ОСОБА_11 .

Кваліфікація дій обвинуваченого ніким не оспорюється, тому відповідно до ст. 404 КПК України в апеляційному порядку не перевіряється.

Свою незгоду апелянт висловив в частині покарання, вважав його таким, що не відповідає особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

Відповідно до положення ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.

Вказані вимоги закону дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

Так, з вироку суду вбачається, що суддя при обрані виду та міри покарання врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу ОСОБА_7 , його ставлення до своїх дій, а також обставини, що впливають на покарання, та інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При розгляді кримінального провадження та ухваленні вироку суд першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, дотримався як вказаних вимог національного законодавства, так і врахував практику Європейського суду з прав людини.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначене в межах, встановлених у санкції зазначеної статті Особливої частини Кримінального кодексу України з урахуванням Загальної частини цього кодексу, зокрема ч. 1 ст. 69 КК України, а також ступеню тяжкості скоєного ним злочину. Суд першої інстанції врахував те що обвинувачений вчинив один злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту середнього ступеню тяжкості, також врахував наявність одного потерпілого, спосіб вчинення правопорушення та відсутність тяжких наслідків від вчиненого злочину.

Крім того, суд першої інстанції, призначаючи покарання врахував матеріали, що характеризують ОСОБА_7 , а саме те, що він раніше несудимий, за місцем мешкання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, негативно ставиться до вчиненого, не працює, відшкодував збитки потерпілому.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому, його позитивну характеристику за місцем проживання, добровільне відшкодування збитків потерпілому та його молодий вік.

Також при призначені покарання суд першої інстанції врахував відсутність претензій з боку потерпілого, та думку останнього щодо міри покарання, який просив не призначати обвинуваченому суворого покарання.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції, дійшов висновку, що зазначені у вироку обставини, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням відомостей щодо особи обвинуваченого, призначив покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої у санкції ч. 1 ст. 289 КК України, відповідно до ст. 69 КК України

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином вмотивоване рішення щодо застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст. 69 КК України.

На думку колегії суддів, призначене судом покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі відповідає принципам індивідуалізації та співрозмірності конкретно вчиненого діяння, з вказаним покараннями.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання, є справедливим і сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_7 та попередженню вчинення кримінальних правопорушень.

Отже, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував під час призначення покарання те, що обвинувачений відшкодував шкоду потерпілому, вину визнав у повному обсязі, попросив вибачення у потерпілого, щиро покаявся, а також матеріали, що його характеризують: молодий вік та позитивну характеристику, - спростовуються наведеним вище, та є неспроможними, оскільки вказані відомості були враховані судом під час обрання виду та міри покарання щодо обвинуваченого.

Посилання апелянта на те, що він проживає в цивільному шлюбі з жінкою, яка має двоє дітей, та вагітна третьою дитиною, яким він надає допомогу на їх утримання та виховання, як на підставу для пом`якшення йому покарання, є безпідставні, оскільки не підтверджені належними доказами та самі по собі не можуть бути підставами для зміни ОСОБА_7 покарання.

Відповідно до чинного законодавства, при вирішенні питання про призначення виду та міри покарання, враховуються не тільки дані про особу обвинуваченого, а й тяжкість інкримінованого йому злочину, та інші обставини, у їх сукупності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині призначення йому надто суворого покарання не знайшли свого підтвердження.

Порушень вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, доводи апелянта щодо суворості призначеного йому покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , а також попередження нових злочинів, та підстав для його пом`якшення колегією суддів не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в оскарженій його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 01.02.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом:

Суддя ОСОБА_3