Справа №467/143/18 19.04.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 квітня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого: ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15.02.2018 року, якою

Засудженому: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 119 КК України, з застосуванням ч.1 ст. 70 КК України до 8 років позбавлення волі, -
- відмовлено в умовно достроковому звільненні від подальшого відбування покарання.
Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_6
Провадження 11-кп/784/432/18 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_7
Категорія: в порядку вик. вироку Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Короткий зміст апеляційної скарги.
Вважає незаконним рішення суду першої інстанції та просить скасувати ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15.02. 2018 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити спільне подання начальника ДУ « Арбузинська виправна колонія №83» та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15.02.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання начальника ДУ «Арбузинська виправна колонія № 83» та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 .
Узагальнені доводи апелянта.
Апелянт вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи.
Зазначає, що судом не взято до уваги, що за весь період відбуття покарання він мав тільки 2 стягнення, які погашені в установленому законом порядку, також він має 2 заохочення.
Вважає, що протиріччя характеристик, що містяться в матеріалах особової справи, навпаки доводять, що він змінився при настанні певних умов та кардинально змінив свою поведінку та ставлення до праці.
На думку апелянта, висновок суду, що те, що він протягом періоду 2014 -2017 р. не працював, і це є підставою для відмови в умовно достроковому звільненню від відбування покарання є безпідставним. Оскільки, коли в нього з`явилась можливість працювати він почав працювати на виробництві колонії каменотесом у цеху ручного обробітку граніту.
Крім того, зазначає, що він приймає участь у диференційованих програмах впливу «Підготовка до звільнення», «Фізкультура та спорт», приймає участь у суспільно- корисній праці, в організації виховних заходів, які проводяться в установі, має зв`язки з рідними, відбув більше ? призначеного судом строку покарання, та своєю поведінкою та працею намагається довести своє виправлення.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
ОСОБА_5 був засуджений вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 119 КК України, з застосуванням ч.1 ст. 70 КК України до 8 років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання засудженим ОСОБА_5 22 травня 2014 року. Кінець строку 16 січня 2020 року. Згідно вироку засудженому ОСОБА_5 зараховано в строк відбування покарання у виді позбавлення волі термін попереднього ув`язнення з 22 травня 2014 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Таким чином, станом на момент розгляду подання судом ОСОБА_5 відбув більш за ? частини строку покарання і на 25.01.2018 року частина не відбутого покарання засудженим ОСОБА_5 становила 01 рік 11 місяців 22 дні.
Мотивуючи рішення про відмову в задоволенні даного клопотання, суд навів характеризуючи дані з особової справи засудженого, положення ст. 81 ч. 2 КК України щодо підстав застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, положення пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», та зазначив, що на думку суду, висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання.
Дослідивши матеріали особової справи засудженого ОСОБА_5 та матеріали клопотання, суд зазначив, що останній за весь період відбуття покарання мав 5 стягнень за порушення вимог режиму утримання, зокрема за зберігання заборонених предметів, намагання встановити міжкамерний зв`язок та інші, які на сьогоднішній день погашені в установленому законом порядку, та лише 2 заохочення.
Крім цього, характеристики на засудженого ОСОБА_5 від 25.05.2017 року та 25.01.2018 року протирічать одна одній, що дає суду підстави сумніватись, що засуджений виправився.
Врахувавши зазначене, суд прийшов до висновку, що підстави для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, передбачені ст. 81 КК України, не знайшли своє підтвердження, тому суд вважає за можливе прийняти рішення про відмову у задоволенні подання.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини .
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав, що ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення, дослідивши матеріали судової та особової справи засудженого ОСОБА_5 , обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного.
Статтею 81 КК України передбачені підстави, за яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання: відповідно до ч. 2 якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення; відповідно до п. 3 ч. 3 зокрема, після фактичного відбуття засудженим не менш трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року ОСОБА_5 був засуджений за ч. 2 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 119 КК України, з застосуванням ч.1 ст. 70 КК України до 8 років позбавлення волі.
Суд першої інстанції прийшовши до висновку, що підстави для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, відмовив у задоволенні подання начальника ДУ « Арбузинська виправна колонія №83» та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області.
Колегія суддів з даним висновком погоджується.
Так, згідно положень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 р. умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність: при умовно достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до п. 17 вищезазначених постанов суду слід ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.
Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.
Як зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_5 неодноразово порушував режим утримання, але в характеристиці від 25 січня 2018 р. не відображено повної інформації щодо порушення останнім режиму відбування покарання в СІЗО м. Дніпропетровська та СІЗО м. Артемівська.
Також 25.05.2017 р. комісією розглядалось питання про можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, проте рішенням комісії відмовлено ОСОБА_5 , як такому, що не став на шлях виправлення.
Крім того, зміст характеристик на засудженого ОСОБА_5 від 25.05.2017 року та 25.01.2018 р. кардинально протилежний, що дало суду вагомі підстави сумніватись у виправленні ОСОБА_5 .
Наведені обставини знайшли своє підтвердження перевіркою матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_5 , а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наведені обставини не можуть свідчити про виправлення засудженого.
Згідно до вимог ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
Прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.
На думку апеляційного суду процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.
Аналізуючи наведене, наявність протягом тривалого часу відбування покарання незначної кількості заохочень у ОСОБА_5 та дуже короткого строку коли останній працював, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання відносно засудженого ОСОБА_5 повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, обґрунтовано дійшов висновку про те, що застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є передчасним, з чим погоджується і апеляційний суд.
Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення про відмову у задоволенні подання начальника ДУ « Арбузинська виправна колонія №83» та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 , з такими висновками погоджується і апеляційний суд.
А доводи апелянта про те, що він виправився за короткий строк є необгрунтованими, і не можуть свідчити про те, що засуджений своєю поведінкою і ставленням до праці за нетривалий строк довів свого виправлення.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, належним чином врахував умови, передбачені ст. 81 КК України для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за період часу відбування покарання засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, а тому вважає, що підстав для скасування ухвали Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15.02.2018 року, про що просить апелянт, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
п ос т а н о в и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15.02.2018 року, якою засудженому ОСОБА_5 відмовлено в умовно достроковому звільненні від подальшого відбування покарання залишити без змін.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Говуючий:
Судді: