В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02.03.2018 Справа №607/11470/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002520 від 30 липня 2017 року про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Тернопіль, українки, громадянки України, з вищою освітою, неодруженої, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, непрацюючої, зареєстрованої та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:
30 липня 2017 року, близько 15.30 год., обвинувачена ОСОБА_3 , перебуваючи на передньому пасажирському сидінні автомобіля марки ВАЗ 2121, який знаходився в дворі будинку за адресою: м. Тернопіль, вул. Леся Курбаса, 4, на ґрунті особистих неприязних відносин, в ході словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_5 , схопила її за волосся та застосовуючи силу потягнула її ривком на себе, в результаті чого, потерпіла ОСОБА_5 вдарилась переніссям об металеву частину автомобіля. Продовжуючи свої злочинні дії, обвинувачена ОСОБА_3 схопила обома руками потерпілу ОСОБА_5 за голову та великими пальцями почала давити останню в ділянку обох очей, в результаті чого, потерпіла почала втрачати свідомість. У подальшому, обвинувачена ОСОБА_3 , застосовуючи фізичну силу, схопила потерпілу ОСОБА_5 за волосся, та продовжуючи утримувати, вдарила її декілька разів головою об стійку автомобіля.

У результаті злочинних дій обвинуваченої ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_5 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців повік обох очей, садна спинки носа, садна мочки лівого вуха та синця і садна лівого передпліччя, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Допитана під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не визнала та в судовому засіданні вказала, що 30 липня 2017 року близько 15.00 год. в торгово-розважальному центрі «Подоляни» вона зустріла свого знайомого ОСОБА_7 , який запропонував підвезти її додому, нащо вона погодилась. Під час руху транспортного засобу марки «Ваз» вона перебувала на передньому пасажирському сидінні. Коли вони під`їжджали до її будинку, дорогу перегородив автомобіль темно-синього кольору, з якого вийшла дружина ОСОБА_7 потерпіла ОСОБА_5 та одразу ж підійшла до передніх пасажирських дверей. Відкривши двері, потерпіла почала її ображати з приводу одягу який був на ній, обзивати та цікавитись, що вона робить в автомобілі з її чоловіком. На вказані слова вона попросила її з цим запитанням звернутись до ОСОБА_7 , на що ОСОБА_5 вдарила її долонею руки по нозі, почала штовхати в руку та шарпати. На ці дії потерпілої ОСОБА_5 попросив свою дружину заспокоїтись та вийшовши з автомобіля підійшов до останньої. Вона ж свою чергу через двері водія вийшла з авто та пішла додому. Зазначає, що жодних ударів потерпілій не наносила, її за волосся не тримала та будь-яких ушкоджень не спричиняла. При цьому зазначає, що коли вона виходила з автомобіля потерпіла стояла та не падала. Просить врахувати те, що конфлікт розпочала потерпіла, яка була агресивно настроєна. Враховуючи вищенаведене просить її виправдати у вчиненні даного кримінального правопорушенні.

Незважаючи на те, що обвинувачена ОСОБА_3 свою вину в вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не визнала, її винуватість повністю доведена зібраними в ході досудового розслідування доказами, що були предметом дослідження під час судового розгляду:

Показаннями допитаної в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_5 , яка вказала, що 30 липня 2017 року її чоловік ОСОБА_7 повідомив, що їде на ринок, однак туди не поїхав, а зустрівся з ОСОБА_3 та разом поїхали в с. Панасівка Зборівського району Тернопільської області. Попередньо вони домовились, що святкуватимуть п`ятнадцяту річницю свого весілля. О 12.00 год. чоловік не відповідав на її телефонні дзвінки у зв`язку із чим вона вирішила прослідкувати за ним коли він буде повертатись в м. Тернопіль, розуміючи те, що останній буде проїжджати повз ТРЦ «Подоляни». Помітивши автомобіль свого чоловіка, який проїжджав повз ТРЦ «Подоляни», вона поїхала за ним та біля будинку по вул. Леся Курбаса, 4 у м. Тернопіль, як і він зупинилась. Вийшовши зі свого транспортного засобу, вона побачила, що в автомобілі ОСОБА_7 , на пасажирському сидінні сидить обвинувачена ОСОБА_3 . Після цього вона підійшла до дверей пасажира які відкрила та запитала обвинувачену, чому вона перебуває в автомобілі з її чоловіком та сказала, що про її стосунки з ОСОБА_7 розповість її дітям та чоловіку. Також вона попросила ОСОБА_3 вийти з автомобіля, на що остання схопила її руками за голову та пальцями почала давити на очі, внаслідок чого вона на деякий час втратила свідомість. Коли вона прийшла до свідомості, обвинувачена продовжила її тягнути за волосся та бити об стійку автомобіля, нанісши безліч ударів, від яких вона впала під автомобіль. Вказані події відбувались на очах у її десятирічного сина, який був з нею у автомобілі. Чоловік ОСОБА_7 не наносив їй ударів, лише просив обвинувачену припинити неправомірні дії. Після цього, обвинувачена втекла, та вона викликала поліцію.

Показаннями свідка ОСОБА_7 , який в судовому засіданні вказав, що події мали місце літом 2017 року в м. Тернопіль, зокрема він зателефонував до обвинуваченої ОСОБА_3 та запропонував їй поїхати із ним відпочити в с. Панасівка Зборівського району, де в нього є пасіка, на що вона погодилась. Разом вони перебували близько трьох годин. Зазначає, що вказаного дня о 15.00 год він з дружиною ОСОБА_5 та сином мали їхати відпочивати. Повернувшись в Тернопіль, він зупинився автомобілем «Нива» по вул. Леся Курбаса біля будинку № 4, щоб висадити ОСОБА_3 та у вказаний момент під`їхали його дружина ОСОБА_5 та син. Дружина відчинила передню пасажирську дверку їх авто та між нею і обвинуваченою розпочалась словесна суперечка з приводу того, що ОСОБА_3 проводить час із ним. Вони вчепились одна в одну та він просив припинити суперечку. ОСОБА_3 потягнула за волосся ОСОБА_5 та вдарила її об стійку автомобіля в перенісся, натискала на очні яблука, внаслідок чого дружина почала втрачати свідомість. Після цього обвинувачена ще декілька раз потягла за волосся потерпілу та вдарила її головою до стійки автомобіля, від чого остання сповзла під автомобіль. Незважаючи на це обвинувачена нанесла ще декілька ударів руками по тілу потерпілої, після чого він вийшов з автомобіля та почав піднімати з асфальту дружину. В цей момент обвинувачена ОСОБА_3 вийшла з автомобіля через двері водія та покинула місце події. Він вважає, що загрози життю чи здоров`ю обвинуваченої внаслідок поведінки його дружини не було. Окрім цього зазначає, що після спричинення тілесних ушкоджень його дружина ОСОБА_5 на деякий час втратила зір.

Крім наведених показань потерпілої та свідка, винуватість ОСОБА_3 у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, повністю доводиться також дослідженими в судовому засіданні документами матеріалів кримінального провадження, зокрема оголошеними в судовому засіданні:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30 липня 2017 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_5 , заявила, що 30 липня 2017 року близько 15.30 год. в м. Тернопіль по вул. Леся Курбаса, 4, невідома особа нанесла їй тілесні ушкодження.

(а.м.к.п. 39);

- висновком експерта № 1122 від 29 серпня 2017 року судово медичної експертизи, відповідно до якого проведено судово-медичну експертизу громадянки ОСОБА_5 , 1973 року народження, та виявлено синці повік обох очей, садна спинки носа, садна мочки лівого вуха та синця і садна лівого передпліччя. Зазначені вище ушкодження утворилися від дії тупих предметів приблизно за добу до проведення судово-медичної експертизи, що підтверджується їх характером та властивостями. Виявлені у ОСОБА_5 синці і садна за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень. Зазначені вище ушкодження, враховуючи їх кількість і розташування на різних анатомічних частинах та поверхнях тіла, не властиві для таких, що виникають при падінні на площині з висоти власного росту.

(а.м.к.п. 40 - 42);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 29 серпня 2017 року, в ході якого потерпіла ОСОБА_5 повідомила про обставини конфлікту та нанесення їй візуально знайомою жінкою тілесних ушкоджень, відтворивши на статистові механізм нанесення їй вказаних тілесних ушкоджень. Обставини події також підтверджуються ілюстрованою таблицею до слідчого експерименту.

(а.м.к.п. 43-46);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 29 серпня 2017 року, в ході якого свідок ОСОБА_7 повідомив про обставини, що мали місце 30 липня 2017 року, зокрема про поїздку із обвинуваченою ОСОБА_3 у с. Панасівка Зборівського району Тернопільської області та про конфлікт його дружини потерпілої ОСОБА_5 із ОСОБА_3 внаслідок якого обвинувачена нанесла ОСОБА_5 тілесні ушкодження, відтворивши на статистові розташування обвинуваченої та потерпілої під час конфлікту, а також те, як обвинувачена взявши за волосся вдарила потерпілу переніссям до верхньої частини автомобіля, та прикладаючи пальці до очей статиста показав як нанесла тілесні ушкодженні. Також продемонстрував момент, коли ОСОБА_3 нанесла удар ОСОБА_5 взявши рукою за волосся та голову, вдарила потерпілу головою об стійку автомобіля, внаслідок чого потерпіла втратила свідомість. Вказані обставини також підтверджуються ілюстрованою таблицею до слідчого експерименту.

(а.м.к.п. 47-49).

При цьому суд не бере до уваги пояснення обвинуваченої ОСОБА_3 , про те що вона не наносила будь-яких ударів потерпілій, ушкоджень не спричиняла та виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження не могли бути завдані нею, оскільки вони повністю спростовуються показаннями допитаної в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 .

Показання потерпілої ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_7 під час судового слідства були послідовними та незмінними такими, що повністю узгоджуються із іншими матеріалами кримінального провадження оголошеними в судовому засіданні. Причин оговорити обвинувачену з їхньої сторони суд не вбачає.

Натомість показання обвинуваченої ОСОБА_3 суд вважає такими, які направлені на введення суду в оману та уникнення останньою кримінальної відповідальності за вчинене.

Окрім цього суд критично оцінює посилання обвинуваченої ОСОБА_3 та її захисника - адвоката ОСОБА_6 та не бере їх до уваги, про те, що дії обвинуваченої були спричинені необхідністю самозахисту та наявною необхідною обороною.

Так, частиною першою статті 36 КК України передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Частиною третьою статті 36 КК України визначено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Отже, право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові №5-34кс14 від 27 листопада 2014 року, який є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку з боку потерпілої, враховуючи характер її дій та мотиви її поведінки, не було посягання, яке б викликало у обвинуваченої невідкладну необхідність у заподіянні потерпілій шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення відповідного посягання, а це в свою чергу виключає перебування обвинуваченої в стані необхідної оборони. До того ж сам характер дій обвинуваченої, які полягали в завданні потерпілій чисельної кількості ударів, тривалість та спосіб їх нанесення, обстановці що склалась, жодним чином не свідчить, що вони були здійснені з метою оборони. Доводи обвинуваченої та її захисника, що ОСОБА_3 намагалась припинити спричинення саме їй тілесних ушкоджень, суд також не приймає, оскільки вони належним чином не підтверджені.

Крім того, заявляючи про необхідну оборону від дій потерпілої обвинувачена категорично стверджує про те, що не наносила будь-яких ударів потерпілій та ушкоджень не спричиняла та виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження не могли бути завдані нею, тим самим спростовує свої ж твердження про необхідністю самозахисту та наявною необхідною обороною, оскільки необхідна оборона полягає у вчиненні умисних дій які заподіюють шкоду тому хто нападає і такі дії не можуть бути вчинені з необережності.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує її дії за ч. 1 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_3 суд відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, її вік, стан здоров`я, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 суд не вбачає.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що обвинуваченій ОСОБА_3 слід призначити покарання у межах санкції статті обвинувачення, а саме у виді громадських робіт.

Обираючи вид покарання, суд виходить, із наступних обставин, зокрема в ході розгляду справи, дослідження письмових доказів, не встановлено пом`якшуючих обставин, які могли бути прийняті судом до уваги та дали б можливість призначити ОСОБА_3 більш м`якше покарання передбачене санкцією статті обвинувачення. Крім цього, суд враховує відношення обвинуваченої ОСОБА_3 до вчиненого нею кримінального правопорушення, небажання нею реально негативно оцінити свої дій та відсутність запевнення суду, щирих переконань у тому, що вона жалкує та не буде вчиняти правопорушень у майбутньому. З врахуванням того, що покарання є заходом примусу, від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими так і іншими особами, а тому суд вважає, що саме такий вид покарання, обраний судом ОСОБА_3 буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:
ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити їй за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 120 (сто двадцять) годин громадських робіт.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддяОСОБА_1