Провадження № 1-кп/243/725/2017
Справа № 243/8638/17
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и
11 жовтня 2017 року м. Слов`янськ
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретареві ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Слов`янськау режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000343 від 20 вересня 2017 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця за призовом, який проходив військову службу на посаді водія відділення забезпечення взводу матеріального забезпечення стрілецького батальйону ( з охорони взводних опорних пунктів) у військовому званні старший солдат, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Відповідно до ст. 4 ч. 8, ст. 5 ч. 1, ст. 10, 11, ст. 22 ч. З Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», №15/2015 ОСОБА_5 був призваний у зв`язку із мобілізацією на особливий період до лав Збройних Сил України 04 вересня 2015 року ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 вересня 2015 року (по стройовій частині) №189 ОСОБА_4 був зарахований до списків особового складу військової частини та поставлений на всі види забезпечення, і призначений на посаду водія відділення забезпечення взводу матеріального забезпечення стрілецького батальйону зазначеної військової частини.

З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби старшому солдату ОСОБА_6 достеменно було відомо і до часу самовільного залишення військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

16 листопада 2015 року ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи її на посаді водія відділення забезпечення взводу матеріального забезпечення стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , діючи в порушення вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128, 221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 4 ч. З п. 8, ст. 5 ч. 1, ст. 22 ч. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», №15/2015, п. п. 4, 7, 12, 122 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10 грудня 2008 року, відповідно до яких військовослужбовець зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, вчинив самовільне залишення військової частини, НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , без поважних на те причин, та ухилявся від несення обов`язків військової служби до 19 вересня 2017 року проводячи час на власний розсуд за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану,

19 вересня 2017 року старший солдат ОСОБА_7 добровільно прибув до ОІУ УКР ГУ НП в Чернівецькій області, та 21 вересня 2017 року був доставлений співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_3 до військової прокуратури Донецького гарнізону, таким чином припинивши ухилятися від проходження та виконання обов`язків військової служби.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини без поважних причин,вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою провину у висунутому обвинуваченні визнав повністю та пояснив суду, що дійсно, при обставинах, зазначених в обвинувальному акті скоїв інкриміноване йому діяння. У вчиненому щиро розкаюється, просить суворо не карати. Також, просить застосувати до нього як учасника АТО Закон України « Про амністію у 2016 році» та звільнити його від покарання .
Приймаючи до уваги, що обвинувачений повністю визнав свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, суд за згодою інших учасників судового провадження, згідно із вимогами частини 3 статті 349 КПК України, визнає недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, і визнає їх встановленими судом, тому вважає необхідним обмежитись допитом обвинуваченого, та дослідженням відомостей, які характеризують особу обвинуваченого.
Суд, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, вважає, що вина ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні доведена, і його дії правильно кваліфіковані органами досудового розслідування за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, особу обвинуваченого, обставини що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно із роз`ясненнями викладеним у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року (із змінами та доповненнями), суди, вирішуючи питання про вид і розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у скоєнні злочину, зобов`язані дотримуватися загальних принципів призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, брати до уваги ступінь тяжкості скоєного злочину, дані щодо винної особи та обставини справи, які обтяжують або пом`якшують покарання.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України є повне визнання своєї вини та його щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.
При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому відповідно до ст. 65 КК України, суд приймає до уваги конкретні обставини вчиненого обвинуваченим, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, характер, ступінь його суспільної небезпеки, ступінь негативної моральної шкоди і наслідків, відомості про особу обвинуваченого (у військовій частині характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та психіатра, раніше не судимого), тому суд приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.ст.75,76 КК України, суд переконаний, що це буде справедливим, необхіднім і достатнім для його виправлення і перевиховання та запобігання вчинення нових злочинів.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 заявив клопотання про застосування до нього ст. 2 Закону України « Про амністію у 2016 році» та просив звільнити його від покарання, оскільки на день набрання чинності цим Законом брав безпосередню участь в АТО і має статус учасника бойових дій.
Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Саттею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
07 вересня 2017 року набув законної сили Закон України «Про амністію у 2016 року» від 22 грудня 2016 року.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі , особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно яких не набрали законної сили, а також, особи, визнанні винними у вчинені злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров,я особи та не є діяннями, передбаченими частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального Кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення , отримали статус учасника бойових дій ( крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 КК України, статті 4 ЗУ « Про застосування амністії в Україні» та статті 9 цього Закону.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 брав безпосередню участь в антитерористичній операції , захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення , отримав статус учасника бойових дій , що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Свою вину ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину за ст.407 ч.4 КК України , який згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, визнає повністю, щиро кається у вчиненому.
Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 амністії, передбачених ч.4 ст.86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась.
За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_7 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання. Наслідки застосування амністії обвинуваченому роз`яснено.
Крім того, враховуючи, що під час досудового розслідування обвинуваченому був обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, а жодних обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході у виді особистого зобов`язання відпала, судом не встановлено, тому суд вважає за необхідне запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишити той самий - особисте зобов`язання.
Цивільний позов не заявлено.
Керуючись ст. ст. 368, 369 371, 373- 376 КПК України, ЗУ «Про амністію у 2016 році», суд
З А С У Д И В:
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі положень статей 75 та 76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового злочину, і виконає покладені на нього обов`язки, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи,
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На час проходження військової служби військовослужбовцем ОСОБА_4 функції уповноваженого органу з питань пробаці покласти на командира військової частини НОМЕР_1 за місцем проходження військової служби військовослужбовцем ОСОБА_4 .
Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, обраний щодо ОСОБА_4 , до набрання вироком суду законної сили - залишити без змін.
На підставі ст.2 Закону України "Про амністію у 2016 році" звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного за цим вороком покарання у зв`язку з амністією.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Донецької області через Слов`янський міськрайонний суд, протягом тридцяти днів з дня його проголошення всіма учасниками судового розгляду, а засудженим з моменту отримання ним копії вироку.
Суддя Слов`янського
міськрайонного суду ОСОБА_1