Апеляційний суд Рівненської області
_________________________________________________копія:____
У Х В А Л А
Іменем України
25 січня 2018 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :
Судді-доповідача ОСОБА_1 ,
Суддів- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні №0000343 відносно неповнолітнього
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, з базовою загальною середньою освітою,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,
з участю прокурора- ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
законного представника - ОСОБА_8 ,
захисника адвоката ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а :
В поданій на вирок суду апеляційній скарзі захисник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та просить призначити йому основне покарання за ч.1 ст.115 КК України із застосуванням ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції вказаної статті, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк сім років. Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишено попередній - у виді тримання під вартою. Початок строку відбування покарання засудженому визначено рахувати з 15 травня 2017 року. На підставі ч.5 ст.72 КК України, зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_5 строк його попереднього ув`язнення з 15 травня 2017 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку- один день попереднього увязнення за один день позбавлення волі.
Судом також було вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно вироку, неповнолітній ОСОБА_5 14 травня 2017 року приблизно о 19-ій год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території господарства, що за адресою: АДРЕСА_1 , під час суперечки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , діючи з метою протиправного заподіяння смерті останньому, з особистих мотивів, усвідомлюючи суспільну небезпеку вчинюваних ним дії, застосовуючи значну фізичну силу для реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_9 , вчинив умисне вбивство умисно завдав не менше трьох ударів кулаками обох рук та взутими ногами по голові потерпілого. Окрім цього, неповнолітній ОСОБА_5 , не зважаючи на те, що ОСОБА_9 знаходиться в безпорадному стані та не мав можливості чинити опір, ігноруючи дії свідка ОСОБА_10 , спрямовані на припинення конфлікту, продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_9 , завдав останньому не менше двох ударів кулаками рук та взутими ногами по тулубу, від чого потерпілий помер на місці події.

В обґрунтування своїх вимог захисник ОСОБА_6 покликається на те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочині при обставинах викладених у обвинувальному акті.
Однак, при призначенні покарання судом визнано обставину, яка обтяжує покарання неповнолітнього ОСОБА_5 - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Вказану обставину судом враховано лише на підставі показань самого обвинуваченого, який вказав, що в той день вживав спиртне, однак судом не встановлено достовірних даних, підтвердженими належними та допустимими доказами, щодо фізіологічного стану обвинуваченого на момент вчинення злочину. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях та відсутності належних доказів, що підтверджують стан сп`яніння обвинуваченого, а всі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого. Тому, на його думку, можливо прийти до переконання, що висновок суду першої інстанції про вчинення неповнолітнім ОСОБА_5 злочину в стані алкогольного сп`яніння та визнання вказаної обставини як такої, що обтяжує його покарання, не ґрунтувався на вимогах закону і підлягає виключенню з вироку.
Крім того, судом під час судового розгляду та дослідження обставин, які характеризують особу обвинуваченого, не з`ясовано в повній мірі умови життя та виховання неповнолітнього обвинуваченого, визначені ст.487 КПК України, а саме те, що неповнолітній ОСОБА_5 змалку проживав у неповній сім`ї, оскільки матір покинула сина на виховання чоловіка та бабусі.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.
04 грудня 2017 року прокурор Здолбунівської місцевої прокуратури
ОСОБА_11 подала заперечення на апеляційну скаргу захисника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , в яких просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, навівши відповідні доводи та їх обґрунтування.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 та законного представника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення вироку суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Як убачається з оскаржуваного вироку суду першої інстанції, в ході з`ясування думки учасників судового провадження, в порядку ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів, які орган досудового розслідування поклав в основу пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , оскільки останній у судовому засіданні повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та щиро розкаявся, обмежившись лише допитом обвинуваченого ОСОБА_5 та дослідженням характеризуючих даних на його особу.

Кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч.1 ст.115 КК України, що виразились в умисному вбивстві потерпілого ОСОБА_9 , є вірною.

Колегія суддів апеляційного суду, в ході перегляду вироку суду першої інстанції та з урахуванням, висловлених захисником ОСОБА_6 доводів, наведених в апеляційній скарзі, які він покладає в основу для зміни вироку та пом`якшення його підзахисному ОСОБА_5 покарання вважає, що переконливих доводів для постановлення судом апеляційної інстанції такого рішення, подана апеляційна скарга не містить і є безпідставною з урахуванням нижченаведеного.

Нормами Загальної частини закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.ст. 50, 65-73 КК України визначено мету покарання та порядок призначення та застосування його особі за вчинений злочин.

Так, частиною першою ст.69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Саме із застосуванням положень цієї норми кримінального закону, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 і просить змінити вирок Рівненського районного суду від 11 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_5 , зазначаючи, що усі обставини вчинення останнім злочину та обставини, що пом`якшують обвинуваченому призначене покарання у їх сукупності, надають можливість застосувати ст.69 КК України та призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч.1 ст.115 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

З приводу загальних засад призначення покарання та порядку застосування положень ст.69 КК України до винної особи судом, Пленумом Верховного Суду

України було надано роз`яснення та прийнято Постанову №7 від 24 жовтня 2003 року (з послідуючими змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі Постанова Пленуму ВСУ), де в п.3 зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали тощо).

Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що враховує усі обставини кримінального провадження, зокрема, що обвинувачений сприяв розслідуванню та судовому розгляду справи, характеристику обвинуваченого, який характеризується негативно, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю та розслідуванню злочину, вчинення злочину в неповнолітньому віці, та наявність обставини, що його обтяжує вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілої, яка просила призначити покарання відповідно до чинного законодавства, загальні засади призначення покарання: законність, справедливість, обґрунтованість та індивідуалізацію покарання.

З урахуванням усіх вищевказаних обставин, на думку суду першої інстанції, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі за нижньою межею санкції ч.1 ст.115 КК України, а саме на строк 7 років.

Доводи захисника, що судом першої інстанції не встановлено достовірних даних, що злочин був вчинений обвинуваченим в стані алкогольного сп`яніння, не можна визнати обґрунтованими, оскільки розгляд кримінального провадження проведений за правилами ч.3 ст.349 КПК України і ніхто з учасників судового провадження, в тому числі і захисник, не оспорювали вказаний факт.

Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і доводи захисника, що під час судового розгляду та дослідження обставин, які характеризують особу обвинуваченого, суд не з`ясував в повній мірі умови життя та його виховання.

У вироку зазначено, що при призначенні покарання обвинуваченому, суд вивчив досудову доповідь. Як убачається з досудової доповіді, в ній висвітлені всі питання щодо умов проживання і виховання неповнолітнього, в тому числі і ті питання, на які звертає увагу захисник (а.с.72-74, т.2).

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У п.8 постанови Пленуму ВСУ зазначено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або

перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Як підтверджено матеріалами справи, при призначенні покарання обвинуваченому, суд врахував пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини. Разом з тим, які дані про особу не враховані судом першої інстанції, захисник в апеляційній скарзі не зазначив.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції його від суспільства.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити, в порядку ст.370 КПК України, законне, обгрунтоване та вмотивоване рішення, колегія суддів у ході апеляційного перегляду вироку не встановила, а тому підстав для зміни чи скасування судового рішення не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 11 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 в той самий строк з часу отримання ним копії ухвали.

Судді: (підписи)

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

З оригіналом згідно: суддя-доповідач: ОСОБА_1