АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп /796/517/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 187, ч.2, КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їхніх захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0002043 за апеляційними скаргами захисників-адвокатів ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 ; ОСОБА_11 - в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_12 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Токмак Запорізької області, громадянин України, з повною загальною середньою освітою, не одружений, не працює, зареєстрований по місцю народження, АДРЕСА_1 , фактично мешкає у АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , раніше засуджений: 1) 22 липня 2009 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на три роки, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, іспитовим строком один рік шість місяців, відповідно до ст. ст. 75 та 104 КК України; 2) 10 грудня 2009 року цим же судом за ч.2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. ст. 69 та 71 КК України до позбавлення волі строком на три роки один місяць, звільнений умовно-достроково на 11 місяців 27 жовтня 2011 року; 3) 30 травня 2015 року цим же судом за ч.2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 71 цього ж кодексу до позбавлення волі строком на п`ять років один місяць (покарання не відбував);

ОСОБА_13 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Києві, громадянин України, з базовою загальною середньою освітою, одружений, має малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та фактично мешкає у АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , раніше не судимий,

засуджені, кожен із них, за ч.2 ст. 187 КК України до позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, ОСОБА_7 на вісім років, ОСОБА_14 ) на сім років.

За сукупністю вироків ОСОБА_7 , відповідно до ст. 71 КК України, приєднано частину не відбутого ним покарання за попереднім вироком і остаточно визначено позбавлення волі строком на дев`ять років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційні скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні за попередньою змовою групою осіб нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинене, за вироком, у стані алкогольного сп`яніння, приблизно о 100 годині 21 березня 2015 року між будинками №-№ 6 та АДРЕСА_4 , яке виразилось в нападі ОСОБА_7 першим на потерпілого ОСОБА_15 , здавлюванні йому шиї руками, поваленні його навколішки, продовженні здавлювання шиї та вказівці, відданій ОСОБА_8 бити потерпілого. ОСОБА_8 , підібраною на місці цеглиною завдав декілька ударів по голові та рукам потерпілого, спричинивши йому середньої тяжкості тілесні ушкодження, що потягли розлад здоров`я більше 21 доби, після чого обидва нападники заволоділи майном ОСОБА_15 , а саме мобільним телефоном, шкіряним гаманцем, кредитною карткою, посвідченням водія, технічним паспортом на автомобіль, перепусткою, пластиковою карткою магазину та грішми і з місця події втекли, отримавши реальну можливість розпорядитися чужим майном на свій розсуд.

У кримінальному провадженні надійшли апеляційні скарги від захисників-адвокатів ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_11 - в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 .

Захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 аналізує надані сторонами суду першої інстанції докази; акцентує увагу на невідповідності, на його думку, висновків цього суду, викладених у вироку, наданим доказам; зауважує відсутність в діях обвинувачених попередньої змови на вчинення розбійного нападу; вказує на те, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на показаннях свідків, які не були очевидцями того, що сталося і на цих підставах просить вирок щодо його підзахисного змінити, перекваліфікувавши його дії на ч.2 ст. 186 КК України, за якою призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, а в порядку ст. 71 КК України до цього покарання приєднати частину покарання, не відбутого ним за попереднім вироком і остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на шість років.

Захисник ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_8 також аналізує досліджені докази; вказує на послідовність і несуперечливість тверджень обвинувачених про відсутність у них попередньої змови на вчинення розбійного нападу; посилається на те, що його підзахисний заподіяв потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, намагаючись припинити бійку між ним та ОСОБА_7 , а гаманець з грішми потерпілого підібрав на місці події, бо вважав, що це його гаманець, який зовні схожий.

На цих підставах, а також посилаючись на притягнення ОСОБА_8 до відповідальності вперше, його не перебування на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів, позитивні характеристики, визнання та усвідомлення своєї провини, просить вирок щодо цього обвинуваченого змінити, перекваліфікувавши його дії на ч.1 ст. 122 КК України, за якою призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки та звільнити від його відбування з випробуванням строком на три роки в порядку ст. ст. 75 і 76 КК України.

Заслухавши доповідь судді, виступи захисників та обвинувачених на підтримку апеляційних доводів, прокурора - проти їх задоволення, провівши дослідження доказів у визначених межах, вислухавши судові дебати та останні слова обвинувачених, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.

Всупереч міркуванням апелянтів та обвинувачених, суд першої інстанції досить повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено дослідив надані сторонами докази, в тому числі й доводи, покладені стороною захисту в основу апеляційних скарг, які базуються перед усім на визнанні апелянтами достовірними показань самих обвинувачених з мотивів їх послідовності на досудовому розслідуванні і під час судового розгляду, повно та правильно виклав ці докази у вироку, належно проаналізував їх у сукупності, надавши правильну оцінку встановленим суперечностям в плані відносності, допустимості, належності, достовірності та достатності для висновку по суті справи і на цих підставах вірно відхилив показання обвинувачених, покладені захистом в основу доводів апеляційних скарг.

Свої висновки суд першої інстанції переконливо обґрунтував і вмотивував сукупністю досліджених доказів, визнаних ним відносними, належними, достовірними та достатніми для висновків по суті кримінального провадження, а саме показаннями потерпілого ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 .

При цьому, суд правильно зауважив, що потерпілий ОСОБА_15 послідовно підтверджував сам факт спільного вживання з обвинуваченими спиртних напоїв, після чого він пішов у своєму напрямку. Через деякий час, зненацька, на нього ззаду накинувся ОСОБА_7 , який схопив його за шию та почав душити горло, поваливши на землю. Він почав чинити опір, на що ОСОБА_7 кричав ОСОБА_8 бити його. ОСОБА_8 підібрав на місці події цеглину, якою став бити його по голові, яку він закривав руками і саме внаслідок цього ОСОБА_8 спричинив йому середньої тяжкості тілесні ушкодження - переломи кісток - руки. Внаслідок застосованого насильства потерпілий втратив можливість до опору і саме ОСОБА_7 говорив ОСОБА_8 обшукувати його одяг та забирати майно, що вони разом і зробили.

Ці показання потерпілого нічим спростовані не були, вони ж повністю спростовують пояснення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відсутність попередньої змови на розбійний напад між ними; про те, що ОСОБА_8 не мав наміру застосовувати насильство до потерпілого, а лише захищав більш слабкого фізично та за статурою ОСОБА_7 від дій ОСОБА_15 ; що ОСОБА_8 заволодів гаманцем з грішми та документами потерпілого помилково, бо вважав його своїм через зовнішню схожість, яку в апеляційному засіданні підтвердила свідок ОСОБА_20 , його матір; що ОСОБА_7 помилково вважаючи своїм, підібрав на місці події телефон потерпілого.

Ці показання потерпілого були об`єктивно підтверджені показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , інспекторів патрульної служби, про те, що вони затримали близько 2 години 21 березня 2015 року двох молодиків, які поводили себе підозріло, бо були знервовані, на їхніх руках та одежі були сліди крові, походження яких вони пояснити не могли. Одразу після виявлення цих підозрілих молодиків, вказані працівники правоохоронного органу отримали повідомлення про вчинений розбійний напад двох осіб на чоловіка по вул. Лаврській, привезли запідозрених до місця події, де потерпілий ОСОБА_15 , якому вже була надана первинна медична допомога, одразу ж упізнав саме їх як нападників, які напали на нього, спричинили тілесні ушкодження та відібрали особисті речі, після чого всі були доставлені до Печерського райуправління внутрішніх справ, де в присутності понятих у них вилучено належні потерпілому мобільний телефон та гаманець, при цьому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не заперечували факту побиття потерпілого та заволодіння його майном.

Про це ж в суді першої інстанції повідомив і свідок ОСОБА_19 , який брав участь в огляді ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як понятий і чув їхні пояснення про спільне побиття ОСОБА_15 та відібрання у нього особистих речей, в тому числі мобільного телефону і гаманця. При цьому, як пояснив свідок, вони не давали пояснень, що сплутали ці речі зі своїми.

Вказані показання потерпілого та свідків об`єктивно підтверджені в суді першої інстанції висновками судово-медичної експертизи, зафіксованими в протоколах впізнання та огляду відомостями, які суд першої інстанції дослідив та обґрунтовано визнав належними, допустимими, достовірними.

В апеляційному засіданні ОСОБА_7 продовжував заперечувати попередню змову з ОСОБА_8 на вчинення розбійного нападу, тобто застосування насильства до потерпілого ОСОБА_15 та заволодіння внаслідок цього нападу речами потерпілого, твердив, що він особисто підібрав телефон потерпілого на місці події, помилково вважаючи його своїм, та поклав до кишені, але водночас визнавав себе винуватим у вчиненні пограбування потерпілого із заволодінням його телефоном.

Водночас він заявляв про наявність у нього власних трьох телефонів на час події, але пояснити, чому саме він не виявив ці телефони при собі, покидаючи місце події та ховаючи підібраний телефон до кишені, не зміг.

В апеляційному засіданні ОСОБА_8 заперечував попередню змову із ОСОБА_7 на вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_15 , твердив, що гаманець потерпілого на місці події підібрав помилково, вважаючи його своїм через зовнішню схожість та поклав собі до кишені, потерпілого цеглиною не бив, але лише один раз відштовхнув нею, тримаючи цю цеглину в руці, голову потерпілого з метою допомогти слабшому за статурою, зростом і фізичній силі, ОСОБА_7 , і в той же час він визнавав себе винуватим в умисному спричиненні потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень та не зміг пояснити ці суперечності, як і те, яким чином він міг не помітити, вкладаючи до кишені чужий гаманець, що його власний гаманець в тій же кишені знаходиться.

В силу ст. 94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, даючи оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За загальним правилом та відповідно до загально визнаної судової практики, достовірність показань оцінюється судом не лише на підставі їх послідовності, але і в плані їх логічності, переконливості, підтвердження іншими, в тому числі й об`єктивними, доказами.

У цьому конкретному випадку така оцінка судом першої інстанції була зроблена, показання обвинувачених відхилені як такі, що надані з метою ухилитися від відповідальності, а достовірними визнані показання потерпілого.

Вказані висновки суд переконливо обґрунтував та вмотивував у вироку і з ними колегія суддів погоджується, бо саме показання потерпілого, всупереч міркуванням апелянтів, були не лише послідовними щодо основних деталей досліджуваної події, але й логічними, переконливими та підтвердженими показаннями вказаних вище свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , при цьому щодо незацікавленості всіх чотирьох вказаних свідків конкретних сумнівів стороною захисту не наведено та відсутні підстави для таких сумнівів у матеріалах кримінального провадження.

Натомість, як було показано вище, показання обвинувачених були, хоча, в цілому, послідовними, але вкрай нелогічними, непереконливими, спростовані вони наведеними вище доказами та фактично не підтверджені і допитаною в суді апеляційної інстанції свідком ОСОБА_20 , матір`ю обвинуваченого ОСОБА_8 , бо вона лише пояснила, що працівники міліції повернули їй вилучений у сина при затриманні його власний гаманець, адже реально ця свідок, навпаки, непрямо підтвердила, що у ОСОБА_8 при затриманні вилучили два подібних гаманця, один з яких належав йому, а інший - потерпілому ОСОБА_15 .

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спільно вчинили напад на ОСОБА_15 , хоча першим на нього напав раніше неодноразово засуджений ОСОБА_7 , який і керував діями ОСОБА_8 , спонукаючи його застосовувати насильство до потерпілого, бити його, обшукувати одяг для заволодіння майном потерпілого, що той, спільно та узгоджено із ОСОБА_7 і виконував, внаслідок чого вони спільно ж і заволоділи мобільним телефоном, який забрав собі ОСОБА_7 та гаманцем з речами, який собі забрав ОСОБА_8 .

Ця спільність та узгодженість дій в ході вчинення кримінального правопорушення, є достатньою підставою визнати вказані дії вчиненими за попередньою змовою групою осіб.

В результаті застосованого до потерпілого під час розбійного нападу насильства йому було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, що є небезпечним для його здоров`я.

Отже, дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 187 КК України як розбійний напад, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Вид та міра основного та додаткового покарання за вчинене кожному з обвинувачених призначена з урахуванням ролі кожного з них у вчиненні кримінального правопорушення, тобто воно є в достатній мірі індивідуалізоване; в межах, близьких до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 187 КК України; з урахуванням вимог ст. ст. 50, 65, 67 КК України, відомостей про особи обвинувачених, їх сімейне становище та відомостей, що їх характеризують, а тому обране покарання є, в цілому, справедливим і не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної м`якості чи суворості, а щодо ОСОБА_7 - і остаточне покарання, визначене йому за сукупністю вироків.

Таким чином, не знаходячи приводів та підстав для задоволення апеляційних скарг, зміни чи скасування вироку, визнаючи його законним, обгрунтованим, вмотивованим та справедливим, колегія суддів апеляційні скарги захисників залишає без задоволення.

Втім, відповідно до положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року, судова колегія визнає за необхідне зарахувати обвинуваченим у строк відбуванням покарання попереднє ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за періоди: ОСОБА_7 - з 21 березня 2015 року до 20 червня 2017 року включно; ОСОБА_8 - з 21 березня по 8 квітня 2015 року та з 17 грудня 2015 року по 20 червня 2017 року включно, тобто до дня втрати чинності цим законом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги захисників - адвокатів ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Печерського районного суду міста Києва від 15 грудня 2015 року залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання попереднє ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням в період з 21 березня 2015 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання попереднє ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням в періоди з 21 березня по 8 квітня 2015 року та з 17 грудня 2015 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженими, скільки вони тримаються під вартою, в той же строк від дня отримання ними копії цієї ухвали.

Судді: