Справа № 751/1514/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/794/2017
Категорія - ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004031, за апеляційною скаргою прокурора Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 червня 2017 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Карлівка, Полтавської області, з професійно-технічною освітою, не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше судимого: 24 січня 2002 року Карлівським районним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; 09 грудня 2002 року Карлівським районним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185, 71 КК України до остаточного покарання у виді 4 років позбавлення волі; 30 серпня 2007 року Карлівським районним судом Полтавської області за ч. 1 ст. 187, ст. 15, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді 5 років позбавлення волі, 06 лютого 2012 року звільнений по відбуттю строку покарання,

зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 червня 2017 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді арешту строком на 6 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту його затримання.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурором Чернігівської місцевої прокуратури була подана апеляційна скарга, в якій він, не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати у зв`язку із неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Вважає, що судом при постановленні вироку та обранні міри покарання обвинуваченому, порушено вимоги ст.65 КК України та Постанови ПВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року. При призначенні покарання судом у мотивувальній частині в порушення вимог ст.. 374 КПК України вказавши на обставини, які пом`якшують покарання, належним чином не вказав, як саме вони впливають на пом`якшення такого покарання. Вважає, що при призначенні покарання не достатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення (застосування газового балону «Терен 4М»), наявності двох кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України: грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та грабіж, вчинений повторно, особу потерпілого та те, що він є раніше судимим.

В поданих обвинуваченим ОСОБА_7 запереченнях, він просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення вважаючи викладені в ній вимоги, щодо посилення міри покарання, безпідставними.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 10 липня 2014 року, близько 2 год. 30 хв., знаходячись біля будинку №4 по вул. 1-ї Гвардійської Армії у м. Чернігові, маючи умисел на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, діючи повторно, застосовуючи до ОСОБА_9 газовий балон «Терен 4М», тобто застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, відкрито викрав у потерпілого належні йому: срібний ланцюжок, вагою 20 г., 985 проби вартістю 800 грн.; срібний хрестик, вагою 5 г., 985 проби, вартістю 200 грн.; золоту обручку, вагою 2, 7 г., 585 проби, вартістю 1566 грн.; мобільний телефон марки «Nokia Asha 113 (Black), вартістю 400, 00 грн. та шкіряний гаманець чорного кольору, вартістю 100 грн., в якому знаходились грошові кошти в розмірі 25 грн. що належали ОСОБА_9 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 3091 грн.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, розглянувши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_7 призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Колегія суддів погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами, які впливають на вид і розмір покарання та вважає, що суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів вчинених проти власності у період не погашеної судимості, особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, перебуває у фактичних шлюбних відносинах та має на утриманні двох малолітніх дітей, одному з яких є батьком.

Також судом першої інстанції встановлено обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої потерпілому шкоди, та обґрунтовано не встановлено обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, що свідчить про позитивну характеристику його особи і тим самим, на думку колегії суддів, надає суду право для пом`якшення покарання.

Судом першої інстанції також враховано позицію потерпілого щодо призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі та відсутність претензій до обвинуваченого в зв`язку з повним відшкодуванням завданої потерпілому шкоди.

Таким чином, враховуючи характер вчиненого злочину та ненастання тяжких суспільно-небезпечних наслідків, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого та інші обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та досягнення інших цілей покарання можливо без ізоляції від суспільства на тривалий термін, і правильно призначив йому покарання у виді 6 місяців арешту, обравши достатній строк такого покарання, яке слід вважати законним та обґрунтованим.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи».

Крім того, безпідставними, на думку колегії суддів, є й посилання прокурора на необхідність посилення обвинуваченому покарання з урахуванням повторності та способу вчинення злочину, оскільки ці ознаки є кваліфікуючими, а інші обставини, з якими прокурор пов`язує свої апеляційні вимоги, зокрема, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та негативно характеризуючи дані особи обвинуваченого, зокрема, попередні судимості, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання були враховані.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді арешту, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні навів належні мотиви прийняття такого рішення, вказуючи мету виправлення та перевиховання обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, у колегії суддів відсутні підстави для призначення більш суворого покарання ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст.ст. 87, 412 КПК України, які були б підставою для визнання деяких доказів недопустимими або для зміни чи скасування вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4