Дата документу Справа № 331/5238/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 331/5238/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/742/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 286 ч. 1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2017 року м. Запоріжжя
Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Пологи Запорізької області, громадянин України, який має вищу освіту, працює директором ПП «КФ «Експоком», одружений, який має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі без позбавлення права керування транспортним засобом.
На підставі ст. 75 КК України звільнений від призначеного покарання, з іспитовим строком 1 рік, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
Вироком постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 1347,39 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн., а всього на загальну суму 21347,39 грн. В іншій частині позову відмовлено,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він, 24 травня 2016 року, приблизно о 10 годині 45 хвилин, керуючи автомобілем «RENAULT-LAGUNA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Української в м. Запоріжжі, з боку вул. Стефанова в напрямку вул. Гоголя. В цей же час, біля будинку № 107 проїзну частину вул. Української по неурегульованому пішохідному переходу, позначеному дорожніми знаками та розміткою «зебра», переходила пішохід ОСОБА_9 , рухаючись при цьому з права наліво за напрямком руху автомобіля RENAULT-LAGUNA під керуванням водія ОСОБА_7 24.05.2016 рок, приблизно о 10 годині 45 хвилин водій ОСОБА_7 , рухаючись по вул. Українській в м. Запоріжжі, діючи в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, де вказано «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а при необхідності зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», не надав переваги в русі пішоходу ОСОБА_9 та можливості завершити їй перехід проїзної частини, в наслідок чого скоїв наїзд передньою правою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_9 , в результаті чого вона отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого імпресіонно-осколкового перелому латерального мищелка лівої великоберцової кістки, паракапсулярний розрив латерального меніска, з розвитком гемартроза лівого колінного суглоба; закриті переломи обох щиколоток лівого гомілковостопного суглоба з незначним зміщенням кісткових фрагментів з підвивихом лівої стопи назовні, набряк м`яких тканин та садни в області лівого гомілковостопного суглоба, які в сукупності кваліфікуються як тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості, що не є небезпечним для життя, але яке спричинило собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
В апеляційній скарзі (з урахуванням уточнень) потерпіла, не оспорюючи висновки суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, та задовольнити її цивільний позов в повному обсязі, в решті вирок просить залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що отримані нею тілесні ушкодження є визначеними п. 5 ч. 1 ст. 67 КК України тяжкими наслідками, які обтяжують покарання обвинуваченому, у зв`язку з чим судом безпідставно не призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо цивільного позову зазначає, що майнова шкода становила 40000 грн., ОСОБА_7 їй частково надав матеріальну допомогу за ліки у сумі 21803 грн. Її витрати на лікування складають 25398 грн. 39 коп., що підтверджено товарними чеками, сума витрат, пов`язаних із пошкодженням особистих речей (одягу) на суму 470 грн., а разом 25868 грн. 39коп. Вважає, що заявлена сума 80000 грн. моральної шкоди відповідає її душевним стражданням.

Заслухавши доповідь судді по справі, пояснення потерпілої та її представника в підтримку апеляційної скарги, прокурора, яка апеляційну скаргу підтримала частково, вважала, що призначене судом покарання цілком відповідає вимогам закону, але вважала, що у відшкодування моральної шкоди суд повинен був стягнути більшу суму, вислухавши обвинуваченого та його захисника, які вирок суду вважали законним, обґрунтованим та просили залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання без застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, яке на думку потерпілої є м`яким, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Визначаючи вид і розмір покарання, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 75 КК України, та врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, яке відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, офіційно працює, має дохід, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, в тому числі доньку, яка є інвалідом дитинства з онкологічним захворюванням, на обліку в спеціалізованих медичних закладах не перебуває.
Також судом було встановлено обставини, які пом`якшують покарання та полягають у щирому каятті та частковому відшкодування заподіяної шкоди.
При цьому обставини, що обтяжують покарання судом встановлені не були.
Доводи апеляційної скарги потерпілої, що обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченому, є тяжкість отриманих нею ушкоджень, є такими, що не відповідають вимогам закону.
Під тяжкими наслідками, завданим злочином, у п. 5 ч. 1 ст. 67 КК України розуміються ті суспільно небезпечні (майнові, фізичні, моральні та інші) зміни в об`єкті кримінально-правової охорони, які викликані вчиненням злочину, але виходять за межі його складу.
Завдана злочином шкода здоровю потерпілої передбачена диспозицією ч. 1 ст. 286 КК України, за якою засуджено ОСОБА_7 , а відтак, у відповідності до ч. 4 ст. 67 КК України не може бути ще раз врахована при призначенні покарання у якості обставини, що обтяжує покарання.

У зв`язку з наведеним, з урахуванням того, що злочин вчинений з необережності, під час керування транспортним засобом обвинувачений у стані алкогольного сп`яніння не перебував, одразу після вчинення ДТП вжив заходи щодо надання першої медичної допомоги, у подальшому добровільно відшкодував витрати на лікування потерпілої, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано дійшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.
Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_7 призначене покарання, яке відповідає критерію справедливого покарання та відповідає вимогами ст. 65 КК України, та його меті.
Також колегія суддів знаходить безпідставними доводи апеляційної скарги про неправильне вирішення цивільного позову.

Як вбачається із позовної заяви, пояснень потерпілої в суді першої та апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 відшкодував матеріальну шкоду на суму 21 803,00 грн. Не відшкодованими залишилися витрати на ліки в розмірі 877 грн. 93коп. та вартість зіпсованих речей в розмірі 470 грн., які суд першої інстанції постановив стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої.

Позовні вимоги про відшкодування решти із заявленої матеріальної шкоди на загальну суму 40000 грн. ґрунтуються на тому, що потерпілій потрібна додаткові операції та вже зараз їй виписують додаткові ліки. Для подальшого одруження їй необхідно не одноразово лягати в лікарню, що несе додаткові витрати і чергові фінансові та моральні проблеми для сім`ї .

У відповідності до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 1202 ЦК України, а також рекомендацій, що містяться в Постанові ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 р., відшкодування зазначених вище додаткових витрат може бути здійснене наперед лише у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо); потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив відсутність підстав для відшкодування матеріальних витрат, оскільки майбутні можливі витрати потерпілої не підтверджені належним чином.

Що стосуються відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції обґрунтував розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, а саме врахував: страждання та фізичний біль потерпілої, ступінь порушення життєвих стосунків, зміну звичного укладу життя, необхідність у додаткових зусиллях по організації свого життя, а також те, що фізичний стан потерпілої повністю не відновився, при цьому, у відповідності до ч. 3 ст. 23 ЦК України суд виходив із вимог розумності і справедливості.

За таких обставин, судова колегія не вбачає підстав для задоволення цивільного позову ОСОБА_9 .

Істотних порушень судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 414, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня оголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4