ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9857/16-к
провадження № 1-кп/753/196/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" грудня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Дарницьким районним судом м. Києва проводиться судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Головуючим у судовому засіданні поставлено на обговорення питання щодо запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого, оскільки строк його дії спливає.

Прокурор, думку якого підтримав представник потерпілої, вважає необхідним продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки ризики, встановлені раніше продовжують існувати.

Захисник ОСОБА_5 , думку якої підтримав обвинувачений, вважала за необхідне змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід. Просила врахувати те, що прокурор не вказав на наявність нових обставин та ризиків, які би свідчили про необхідність продовження тримання обвинуваченого під вартою. Також, посилаючись на практику Верховного Суду України, зазначила, що сама по собі тяжкість покарання не може бути єдиною підставою для продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши наявні в розпорядженні суду матеріали кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути арештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а згідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.
Як вбачається з матеріалів провадження під час досудового розслідування відповідно до ухвали слідчого судді від 31.03.2016 року відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід - тримання під вартою, який неодноразово продовжувався відповідно до ухвал Дарницького районного суду м. Києва в ході судового розгляду, останній раз до 18.12.2017 року.
Розглядаючи тривалість періоду затримання не абстрактно, а оцінюючи в даному конкретному випадку відповідно до особливостей такого затримання (справи W проти Швейцарії, Штегмюллер проти Австрії, Вемгофф проти Німеччини, Панченко проти Росії, Бекчиєв проти Молдови), суд вважає, що в даному випадку є обов`язкова умова - condition sine qua non правомірності затримання, а саме - обґрунтована підозра, що обвинувачений вчинив злочин. При цьому суд враховує практику Європейського суду з захисту прав людини, а саме те, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і тому оцінка такого ризику проводиться з посиланням на ряд інших факторів (справи Панченко проти Росії, Бекчиєв проти Молдови).
Разом з тим, відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у п. 60 рішення від 6.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.
Продовження тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності певного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої недоторканності (рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії»).
Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 2 ст. 121 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, покарання за який передбачено у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, особу обвинуваченого, який немає місця реєстрації в Україні, не працював та не навчався, неодружений, джерела його доходів невстановлені, на утриманні нікого не має.
Разом з тим, суд не відхиляє доводів сторони захисту, викладених на користь обвинуваченого та враховує, що ані тяжкість обвинувачення, ані серйозність покарання не є доказом наявності ризиків, вказаних прокурором, на що неодноразово вказує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини» тощо), однак у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а тому підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 інших, більш м`яких запобіжних заходів, які зможуть забезпечити його належну процесуальну поведінку та виконання ним процесуальних обов`язків на думку суду немає, ризики, за яких судом було застосовано до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та обставини, які при цьому враховувались не зменшилися та є триваючими, а доказів, які б вказували протилежне, суду надано не було, тому суд вважає необхідним продовжити раніше обраний обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою в межах строків, встановлених ст. 197 КПК України.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , вчинений із застосуванням насильства та спричинив загибель людини, суд не визначає розмір застави.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 331 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:
Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 15 лютого 2018 року включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та направити до Державної установи «Київський слідчий ізолятор».

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали може бути включене до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Суддя