Справа № 175/1989/17-к
Провадження № 1-кп/175/128/17
Ухвала

Іменем України

21 лютого 2018 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0000674 відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровськ, громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
встановив:

При виконанні вимог ст.363 КПК України захисник заявила письмове клопотання про визнання недопустимим доказом - Висновок щодо результатів медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 23.04.2017 року, складений відносно ОСОБА_6 , вказуючи, що цей Висновок, який обтяжує покарання її підзахисного, не відповідає вимогам Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС і МОЗ України № 1452/735 від 09.11.2015 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 року за № 1413/27858.

Прокурор заперечувала проти клопотання, а обвинувачений підтримав позицію захисника.

Обсудивши клопотання у нарадчій кімнаті, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Частина 2 цієї статті передбачає, що недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За приписом ч.1 ст.89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час

судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате (ч.2 ст.89 КПК України).

Виходячи з цих вимог закону та враховуючи, що зазначений захисником доказ був досліджений у судовому засіданні, суд не вбачає правових підстав для визнання недопустимим цього доказу на підставі ч.2 ст.89 КПК України і вважає необхідним вирішити питання його допустимості у загальному порядку, передбаченому ч.1 ст.89 КПК України.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Захисник була ознайомлена з матеріалами кримінального провадження і заздалегідь знала про недоліки зазначеного нею доказу, які на її думку свідчать про очевидну недопустимість, і послалася на них у підготовленому письмовому клопотанні.

Однак, незважаючи на запитання головуючого про можливість дослідження запропонованих прокурором у письмовому клопотанні доказів перед тим, як розпочати їх дослідження, таке клопотання не заявила і не повідомила суд про наявність у неї такого клопотання чи про необхідність у наданні часу для його складання, що не дозволило суду своєчасно поставити на вирішення сторін це клопотання.

Керуючись ст.ст.86, 87, 89, 363, 369 КПК України, суд -
ухвалив:

Клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання доказу недопустимим - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1