Справа № 447/781/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/595/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2017 року м. Львів.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області

під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 та начальника Миколаївського відділу Золочівської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_8 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 03.04.2017 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Дашава, Стрийського району Львівської області, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченої по ч. 1 ст. 140 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_9
захисника ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_10
представника потерпілої ОСОБА_11
ВСТАНОВИЛА:

начальник Миколаївського відділу Золочівської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року відносно ОСОБА_7 - скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким: ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 140 КК України, та призначити їй покарання в межах санкції даної статті у виді 2 (двох) років обмеження волі, а також з врахуванням ч. ч. 1, 2 ст. 55 КК України призначити їй додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади в галузі охорони здоров`я та пов`язані з наданням медичних послуг строком на 3 (три) роки

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої подав апеляційну скаргу, в який просить вирок Миколаївського районного суду Львівської області відносно ОСОБА_7 скасувати та постановити ухвалу про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину.

Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 03.04.2017 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ст. 140 ч.1 КК України та призначено їй покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст.49, 74 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання за вчинення злочину передбаченого ст. 140 ч.1 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 у користь ОСОБА_10 70000 гривень завданої моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 у користь малолітніх дітей ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 по 70000 гривень завданої моральної шкоди.

У своїх доводах на підтвердження апеляційних вимог прокурор зазначає, що не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченої та беззаперечної доведеності її вини в суді, вказаний вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого зважаючи на наступне внаслідок не призначення додаткового покарання.

Злочин засуджена ОСОБА_7 вчинила будучи лікарем акушер-гінеколог Миколаївської КЦРЛ, з огляду на характер та наслідки злочину у вигляді настання смерті пацієнтки ОСОБА_15 в результаті непрофесійних дій ОСОБА_7 , враховуючи особу засудженої та її ставлення до вчиненого злочину, яка вини у вчиненому не визнала, що свідчить про відсутність у неї щирого каяття, потерпілим моральну шкоду не відшкодувала та намагалась перекласти свою провину на інших колег, в тому числі на померлу, лікаря ОСОБА_16 , а також з врахуванням інших обставин справи, зокрема того, що остання на даний час працює лікарем акушер-гінекологом пологового відділення Миколаївської комунальної центральної районної лікарні та надає медичні послуги іншим вагітним жінкам, що є неприпустимим в даному випадку, судом безпідставно не застосовано до засудженої ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Відтак, прокурор вважає, що безпідставне не призначення судом засудженій ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, на підставі ст. 55 КК України, свідчить про порушення судом вимог ч.1 п.1 ст.413 КПК України, тобто не застосування судом закону, який підлягає застосуванню, а також порушення вимог ст. 414 КПК України, а саме: призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, захисник ОСОБА_6 вважає, що вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 03.04.2017 року відносно ОСОБА_7 є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесений з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, Конституційних прав громадян, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Захисник ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_7 винною у неналежному виконанні своїх обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, не встановив та не навів у вироку доказів суб`єктивної сторони цього складу злочину, а саме в чому проявилось недбале ставлення до виконання професійних обов`язків.

28 квітня 2011 року, в день, коли поступила в пологове відділення породілля ОСОБА_15 , обвинувачена ОСОБА_7 медичну допомогу породіллі ОСОБА_15 надавала лише з 12 год. - часу поступлення вагітної у відділення, до 16 год. 12 хв. - часу передачі чергування у відділенні лікарю акушер-гінекологу ОСОБА_16 . Після передачі зміни ОСОБА_16 , в силу встановлених обов`язків та заборон, медичну допомогу ОСОБА_15 . ОСОБА_7 не надавала і не вправі була це робити. Неадекватна лікувальна тактика мала місце з боку лікаря ОСОБА_16 , яка замінила на чергуванні ОСОБА_7 , та завідуючого ОСОБА_17 .

Згідно правил внутрішнього трудового розпорядку лікарні, призначати працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється.

Захисник вказує, що заслуговують на увагу показання обвинуваченої ОСОБА_7 в частині труднощів діагностування вказаного розриву матки та його рідкість в практиці. Згідно показів в суді свідка ОСОБА_17 в пологовому відділенні Миколаївської КЦРЛ щорічно приймаються біля 400 родів. Виходячи з цих статистичних даних, в лікарні спонтанні (гістопатичні) розриви матки могли мати місце один випадок в 20-50 років. Це при працюючих в пологовому відділенні більше 10-ти лікарів акушер - гінекологів.

Акт комісійної судово-медичної експертизи за №98 від 2015 року та Акт комісійного судово-медичного дослідження №90 від 2011 р., не містять жодних відомостей, які б свідчили про неналежне надання лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_7 медичної допомоги породіллі ОСОБА_15 . Як в 1-му, так в 2-му випадках експерти залишили поза увагою відповіді на запитання слідчого щодо вини конкретних медичних працівників в настанні смерті породіллі ОСОБА_15 .

Суд, як на докази вини обвинуваченої ОСОБА_18 , послався на покази працівників пологового відділення, свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . Однак, із наведених у вироку показів вказаних свідків вбачається, що ними не доводиться вина ОСОБА_7 , а навпаки, підтверджується її невинуватість.

Не можуть слугувати доказом вини обвинуваченої ОСОБА_7 і покази свідка ОСОБА_17 , завідуючого пологовим відділенням Миколаївської КЦРЛ. Так, суд посилаючись на покази ОСОБА_17 дані в суді, зробив це поверхнево, без зазначення тих показів свідка, які мають значення по справі; без зазначення, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Суд, оцінюючи у вироку історію пологів ОСОБА_15 як доказ вини ОСОБА_7 , залишив поза увагою та не дав оцінки 8 (восьми) протоколам переливання крові та її компонентів, оформлених власноручно лікарем ОСОБА_7 на бланках «Протоколи гемотрансфузії», які містяться в історії пологів.

Наведені у вироку покази, свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , як нібито докази вини обвинуваченої, носять інформативний характер і не відносяться до часу чергування ОСОБА_7 . Аналогічно слід оцінювати покази експертів ОСОБА_26 та ОСОБА_27 .

Також суд, не вирішивши питання допустимості як доказу Акту судово-медичного дослідження №448/12, у вироку послався на нього як доказ вини ОСОБА_7 .

Вважає, що жодних об`єктивних доказів недбалого ставлення до виконання професійних обов`язків лікаря, яке є обов`язковою умовою настання кримінальної відповідальності, при винесенні обвинувального вироку, судом першої інстанції не встановлено, що свідчить про відсутність суб`єктивної сторони складу злочину, а тому в діях ОСОБА_7 , згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, відсутній склад злочину, передбачений ст. 140 КК України. А тому є підстави для скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження.

При апеляційному розгляді справи прокурор та захисник підтримали вимоги та доводи своїх апеляційних скарг. Обвинувачена підтримала апеляцію свого захисника і заперечила проти доводів апеляційної скарги прокурора. Прокурор, потерпіла та представник потерпілої заперечили проти доводів апеляції захисника.

Згідно вироку суду, 28 квітня 2011 року, о 12 годині, в пологове відділення Миколаївської комунальної центральної районної лікарні, із скаргами на переймоподібний біль низом живота, поступила ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якій виставлено діагноз: «III вагітність, 40 тижнів, 1-й період II термінових родів».
О 15 год. 10 хв. ОСОБА_15 народила живу доношену дитину масою 3300 г, зростом 53 см. О 15 год. 30 хв. самостійно відділився і виділився послід - цілий та одномоментно виділилось близько 600 мл. крові.
Після цього, лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_7 , яка приймала пологи в ОСОБА_15 , під довенним знечуленням (промедол, анальгін, димедрол) проведено операцію - ручну ревізію стінок порожнини матки, в ході якої пошкоджень стінок матки не виявлено та відмічено, що матка скорочується погано, за результатами чого проведено масаж матки на кулаці та накладено шви по Лосицькій з двох боків, однак причина кровотечі на даному етапі лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_7 не встановлена.
Як вбачається з висновку комісійної судово-медичної експертизи № 98 від 23.06.2015 для виконання операції - ручної ревізії стінок порожнини матки необхідне достатнє знечулення, а саме довенний наркоз, чого зроблено не було, а довенне введення промедолу, анальгіну та димедролу, що мало місце в даному випадку, не дає достатнього знеболюючого ефекту, тим самим ускладнює процес проведення ревізії стінок порожнини матки.
Однак, під час проведення ревізії стінок порожнини матки лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_7 не виявлено горизонтального розриву передньої стінки матки у нижньому її сегменті довжиною до 5 см, що доходив до правого ребра матки.
В подальшому відмічено значне погіршення стану породіллі ОСОБА_15 зниження артеріального тиску, при відсутності зовнішньої кровотечі відмічалась неадекватність величини крововтрати і показників аналізу крові, які свідчили про значну крововтрату. Вжиті оперативні заходи по видаленню (екстирпації) матки, які розпочаті із запізненням, позитивних результатів не дали, і о 23 год. 45 хв. констатовано біологічну смерть ОСОБА_15 .
Як вбачається із висновку комісійної судово-медичної експертизи № 98 від 23.06.2015 причиною смерті ОСОБА_15 стали геморагічний шок 4 ст., гостра постгеморагічна анемія, які розвинулись в ранньому післяпологовому періоді внаслідок розриву матки, маткової і внутрішньочеревної кровотечі.
Так, при наданні медичної допомоги породіллі ОСОБА_15 були порушені вимоги клінічних протоколів «Акушерські кровотечі», затвердженого наказом МОЗ України № 676 від 31.12.2004 та «Геморагічний шок», затвердженого наказом МОЗ України № 782 від 29.12.2005, згідно яких, у випадку виникнення післяпологової кровотечі лікар акушер-гінеколог ОСОБА_7 зобов`язана була викликати анестезіолога-реаніматолога, підготувати операційну, повідомити завідувача відділенням, начмеда або головного лікаря, що було зроблено із запізненням.
Не діагностований лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_7 неповний розрив матки через відсутність значної зовнішньої кровотечі, недооцінка об`єму крововтрати та стану породіллі, несвоєчасний виклик анестезіолога і несвоєчасне інформування адміністрації лікарні та відділення зумовили розвиток у ОСОБА_15 важкого геморагічного шоку із незворотніми змінами в життєво важливих органах, призвели до запізнілого хірургічного втручання і смерті пацієнтки ОСОБА_15 .
Таким чином ОСОБА_7 , будучи лікарем акушер-гінекологом, неналежно виконала свої професійні обов`язки внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 140 КК України.
Заслухавши доповідача, прокурора, захисника, обвинувачену, потерпілу та представника потерпілої, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляції прокурора та захисника обвинуваченої не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим.

Дії ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 140 КК України.

Покликання захисника у своїй апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи є безпідставне.

Частина 1 ст. 140 КК України передбачає відповідальність за невиконання чи неналежне виконання медичним або фармацевтичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого.

Кримінальна відповідальність за цією статтею не настає лише, якщо медичний працівник не мав можливості виконати свої обов`язки належним чином.

Проте, на переконання колегії судді, обвинувачена ОСОБА_7 у своїх поясненнях, а також захисник в апеляційній скарзі, не навели жодної обставини, яка би не дала можливості їй виконати свої обов`язки належним чином.

При апеляційному розгляді цієї справи обвинувачена ОСОБА_7 визнала, що нею був порушений клінічний протокол «Акушерські кровотечі». Зокрема, лікар ОСОБА_7 , при виникненні кровотечі у породіллі, зобов`язана була негайно повідомити завідувача відділенням, начмеда або головного лікаря, викликати анестезіолога-реаніматолога, підготовити операційну. Проте, цього не було зроблено відразу після виникненні кровотечі у породіллі ОСОБА_15 .

Пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 , що вона не могла відразу викликати анестезіолога-реаніматолога, а також на цьому етапі він не був потрібний не заслуговують увагу, оскільки такі її дії порушують клінічні протоколи «Акушерські кровотечі» та «Геморагічний шок в акушерстві».

Доводи захисту про те, що в ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження факт вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а навпаки, допитані свідки, долучені документи, експертизи свідчать про її невинуватість, та те, що неадекватна лікувальна тактика мала місце з боку лікаря ОСОБА_16 , є безпідставними та необґрунтованими.

Зокрема, вина ОСОБА_7 підтверджується показами лікаря ОСОБА_17 , який пояснив, що про стан породіллі йому доповіла лікар ОСОБА_7 , яка вважалася лікуючим лікарем хворої, оскільки саме вона приймала пологи. Лікар ОСОБА_16 , зміна якої розпочалася о 16 год.12 хвилин, знаходилася також у пологовому відділенні лікарні, історії хвороби не заповнювала, жодних записів не вела.

Згідно показів свідка ОСОБА_22 , ОСОБА_7 після здачі чергування, пологове відділення не залишала, а займалась підготовкою кровозамінників для породіллі. Після передачі чергування лікар ОСОБА_7 весь час знаходилась в процедурній, як лікуючий лікар ОСОБА_28 , оскільки зобов`язана була надавати своїй пацієнтці медичну допомогу.

Доводи захисту про те, що ОСОБА_7 зобов`язана була надавати медичну допомогу ОСОБА_15 лише до 16:12 год. 28.04.2011 року, до кінця свого чергування, не відповідає дійсності.

Саме обвинувачена ОСОБА_7 була лікуючим лікарем породіллі ОСОБА_15 , даний факт відображено в історії пологів № 152/76 , де лікарем зазначено ОСОБА_7 , а акушеркою ОСОБА_29 . Саме лікар ОСОБА_7 приймала рішення про хід її лікування, вжиття всіх необхідних заходів для збереження життя пацієнтки, це є прямим обов`язком лікуючого лікаря.

Згідно даних акту комісійного судово-медичного обстеження №90 від 21.11.2011 року та висновку комісійної судово-медичної експертизи №98 від 23.06.2015 року не діагностований неповний розрив матки через відсутність значної зовнішньої кровотечі, недооцінка об`єму крововтрати та стану породіллі, несвоєчасний виклик анестезіолога і несвоєчасне інформування адміністрації лікарні та відділення зумовили розвиток у ОСОБА_15 важкого геморагічного шоку із незворотніми змінами в життєво важливих органах, призвели до запізнілого хірургічного втручання і смерті ОСОБА_15 .

В суді першої інстанції судово-медичний експерт професор ОСОБА_30 пояснила, що причиною смерті ОСОБА_15 стали геморагічний шок 4 ст., гостра постгеморагічна анемія, які розвинулись в ранньому післяпологовому періоді внаслідок розриву матки, маткової і внутрішньочеревної кровотечі. При наданні медичної допомоги ОСОБА_15 лікарем ОСОБА_7 були, порушені вимоги клінічних протоколів «Акушерські кровотечі» та «Геморагічний шок». Крім цього, експерт повідомила, що лікар з такою кваліфікацією як ОСОБА_7 повинна була виявити розрив передньої стінки матки у нижньому її сегменті довжиною до 5 см, оскільки такий є великим, а також як тільки почалась кровотеча вона повинна була бити на сполох та виконати вимоги клінічних протоколів, зокрема, повідомити заввідділення, підготувати операційну тощо. Більше того, повідомила, що черговий лікар ОСОБА_7 не могла здати зміну при виникненні у ОСОБА_15 ускладнень при пологах. Чітко зауважила та наголосила, що саме між діями лікаря ОСОБА_7 і настанням смерті ОСОБА_15 вбачається причинний зв`язок.

Цей акту комісійного судово-медичного обстеження, висновок комісійної судово-медичної експертизи та покази судово-медичного експерта професора ОСОБА_31 свідчить про неналежне виконання лікарем ОСОБА_7 своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, що спричинило смерть породіллі ОСОБА_15 .

Щодо доводів захисту про те, що не може свідчити про винуватість ОСОБА_7 у неналежному виконанні своїх обов`язків висновок комісійної судово-медичної експертизи за №98 від 23.06.2015 року, то такі є безпідставні. Цей висновок експертизи належно аргументований з наукової точки зору, не суперечить іншим доказам у справі, а тому суд першої інстанції вірно поклав його в основу вироку.

Так само, як і акт комісійного судово-медичного обстеження №90 за фактом смерті ОСОБА_15 , 1974 року народження, в пологовому відділенні Миколаївської КЦРЛ, акт судово-медичного дослідження №448/12 за фактом смерті ОСОБА_15 , 1974 року народження, якими встановлено порушення, допущені лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_32 при наданні медичної допомоги породіллі ОСОБА_15 в ранньому післяпологовому періоді, не викликають сумнівів у своїй правдивості.

За таких умов, досудовому слідству не треба було надавати жодної оцінки діям лікаря ОСОБА_16 , на що покликається сторона захисту, оскільки ОСОБА_16 не була лікуючим лікарем ОСОБА_15 , а лише черговим лікарем акушер-гінекологом.

Так само і дії завідувача відділенням ОСОБА_17 щодо проведення пункції черевної порожнини через заднє склепіння піхв ОСОБА_15 не можуть розцінюватись як неналежне надання медичної допомоги пацієнтці, оскільки згідно акта дослідження №90 від 2011 року на той час дана маніпуляція була вже неактуальною і спричинила тільки додаткову травму та втрату часу.

Консервативне лікування кровотечі та її наслідків у породіллі ОСОБА_15 і спостереження за породіллю, яке провадила її лікуючий лікар ОСОБА_7 , привели до запізнілого хірургічного втручання і як результату настання тяжкого наслідку смерті ОСОБА_15 .

Щодо показів свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , то суд першої інстанції вірно і повно висвітлив і оцінив покази даних свідків у вироку, які є чіткі та послідовні. З показів даних свідків вбачається, що 28.04.2011 року біля 12 год., у пологове відділення поступила породілля ОСОБА_15 , яка біля 15 год. 10 хв. народила дівчинку. Оглядала ОСОБА_15 , а в подальшому прийняла від неї роди, черговий лікар акушер - гінеколог ОСОБА_7 . Біля 15 год. 30 хв. в породіллі виділився послід та почалась кровотеча. Лікар ОСОБА_7 провела знеболення хворої та ручну ревізію матки. Після цього стан породіллі стабілізувався. Приблизно о 16 год. в пологове відділення прийшла на чергування, згідно графіку, лікар акушер-гінеколог ОСОБА_16 , якій ОСОБА_7 розповіла про хід пологів та виділення крові в лоток.

Показами даних свідків підтверджується, що ОСОБА_7 була лікуючим лікарем ОСОБА_15 та такі покази доказом вини ОСОБА_7 у неналежному виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для ОСОБА_15 її смерть.

Слід також зазначити, що лікуючий лікар зобов`язаний надавати своїм пацієнтам медичну допомогу на протязі усього часу лікування ( в даному випадку протікання пологів), а не лише в години своїх чергувань, а особливо при виникненні важких станів у пацієнта (породіллі).

Зазначені вище принципи зазначені в Законі України «Основи законодавства України про охорону здоров`я».

Так згідно ч. 2 ст. 34 цього закону лікуючий лікар обирається пацієнтом або призначається йому в установленому цими Основами порядку. Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону медичні працівники зобов`язані невідкладно надавати необхідну медичну допомогу у разі виникнення невідкладного стану людини.

За таких умов в колегії суддів не має сумніву у правильності кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч.1 ст.140 КК України.

Щодо доводів прокурора про м`якість призначено покарання через не призначення обвинуваченій ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.65 КК України, як норми котра встановлює загальні засади призначення покарання, суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті Особливої частини, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру злочину, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

У відповідності до санкції ч. 1 ст. 140 КК України злочинні дії, зазначені у диспозиції даної статті, караються позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк.

Перелічені вище види кримінального покарання, які зазначені у санкції даної статті є альтернативними видами основного покарання, яке суд вправі обрати з врахуванням ступеня суспільної небезпеки вчиненого злочину та особи обвинуваченого.

Санкція ч. 1 ст. 140 КК України не передбачає застосування додаткових видів покарань.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 КК України штраф та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю можуть застосовуватися як основні, так і як додаткові покарання.

Відповідно до ч. 4 ст. 52 КК України за один злочин може бути призначено лише одне основне покарання, передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Отже, законодавець забороняє за один злочин призначати декілька основних покарань. Оскільки позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю передбачено, як основне покарання ч. 1 ст. 140 КК України , то воно не може бути застосовано до обвинуваченої , як додаткове.

За таких умов колегія суддів вважає доводи прокурора про необхідність застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 додаткового виду покарання - позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, безпідставними та необґрунтованими. Твердження прокурора про незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, а також порушення вимог ст. 414 КПК України, а саме: призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є помилковим та таким, що не відповідає обставинам справи.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд вірно та в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, врахував особу обвинуваченої, яка в лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судима, одружена, на даний час працююча лікарем акушер гінекологом пологового відділення Миколаївської комунальної центральної районної лікарні, по місцю проживання характеризується позитивно, обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання обвинуваченої судом не встановлено.

Суд першої інстанції вірно прийшов до переконання про необхідність призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі у межах санкції інкримінованої їй статті КК України.

Суд першої інстанції врахував всі обставини, на які покликаються апелянти у своїх апеляційних скаргах.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі відповідає вимогам закону та загальним засадам призначення покарання.

Суд в повному обсязі дослідив і дав належну оцінку всім доказам, зібраним по справі, врахував особу обвинуваченого та інші фактичні обставини справи та призначив покарання, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Також, суд першої інстанції вірно врахував те, що на момент винесення вироку з дня скоєння кримінального правопорушення минуло більше 5 років, на підставі ст. ст. 49, 74 КК України та звільнив обвинувачену ОСОБА_7 від призначеного покарання.

Відповідно, доводи, що наводять сторона захисту та обвинувачення в своїх апеляційних скаргах, не заслуговують на увагу, а відтак апеляції не підлягають до задоволення, а вирок суд є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, на які покликаються апелянти, які б тягнули за собою скасування чи зміну вироку.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , та начальника Миколаївського відділу Золочівської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_8 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 03.04.2017 року залишити без задоволення, а вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 03.04.2017 року відносно ОСОБА_7 по ч. 1 ст. 140 КК України без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4