Ухвала
іменем україни

21 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу з доповненням засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002942, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Василівка Юр`ївського району, Дніпропетровської області, що мешкає у АДРЕСА_1 , раніше судимого 07 серпня 2009 року вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 309 КК із застосуванням ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, звільненого 06 січня 2014 року умовно-достроково на 1 рік 5 місяців 22 дні,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а:
Зазначеним вироком суду першої інстанції, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_8 засуджено: за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, з конфіскацією усього майна, яке є його власністю; за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців, з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців, з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК ОСОБА_8 до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2009 року і за сукупністю вироків остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.
Постановлено зарахувати ОСОБА_8 в строк відбуття покарання, строк його попереднього ув`язнення з 22 вересня 2014 року до вступу вироку в законну силу, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі з доповненням засуджений ОСОБА_5 просить скасувати зазначені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та його особі внаслідок суворості. Стверджує, що його вину в інкримінованих йому злочинах не доведено, а вирок ґрунтується на припущеннях та суперечливих доказах. Зокрема не погоджується з тим, що в основу вироку покладені показання свідка ОСОБА_9 та його визнавальні показання надані в ході слідчого експерименту, внаслідок фізичного та психічного впливу з боку співробітників правоохоронних органів. Вказує на несвоєчасне оголошення йому підозри, понад декілька місяців після затримання, а також про відсутність роз`яснення йому змісту вироку суду.
Згідно з вироком суду, 20 вересня 2014 року о 03.05 год ОСОБА_5 , діючи з метою заволодіння майном ОСОБА_10 , прийшов до місця проживання останнього, що у АДРЕСА_1 , де самостійно, через хвіртку зайшов на територію домоволодіння і зустрів господаря. Після чого, маючи умисел спрямований на вчинення розбою та умисного вбивства з корисливих мотивів, за допомогою сокири, яку він взяв біля будинку на території вказаного домоволодіння, умисно завдав ОСОБА_10 не менше 6 ударів у життєво-важливі органи, а саме: по голові, в шию, в грудну клітку та по кінцівках. Своїми діями, ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких о 04.24 год останній помер.
Продовжуючи свій злочинний намір, ОСОБА_5 заволодів належним ОСОБА_10 мобільним телефоном марки «Нокіа 2323 с-2», грошовими коштами у сумі 160 грн та двома картками «КБ Приватбанк», з яких в подальшому зняв кошти у сумі 260 грн, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 620 грн.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_7 на підтримку касаційної скарги, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК та кваліфікацію його дій за даними нормами кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку наведено докладні мотиви.
При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 438 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє виключно: 1) правильність застосування судами норм матеріального; 2) правильність застосування судами норм процесуального права; 3) правову оцінку обставин. У частині 1 ст. 433 КПК встановлена пряма заборона для суду касаційної інстанції досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені, вирішувати питання про достовірність доказів.
Як убачається з оскаржуваних судових рішень, згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достатності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.
Доводи касаційної скарги засудженого про недоведеність його винуватості у вчиненні розбою та умисного вбивства з корисливих мотивів спростовуються сукупністю доказів у кримінальному провадженні, зокрема: показаннями самого засудженого ОСОБА_5 , який не заперечував, що у незаконний спосіб заволодів телефоном та банківськими картками потерпілого ОСОБА_11 , а також підтвердив наявність у нього речей та знаряддя вбивства з слідами крові потерпілого, яких він намагався позбутися; показаннями свідка ОСОБА_9 , котра пояснила, що в ніч вбивства потерпілого вона спілкувалася з засудженим в кафе «Камелія», однак біля опівночі ОСОБА_5 поїхав додому, і повернувся вранці біля 04.05 год, при цьому банківські картки в нього з`явилися вже вранці, після повернення, і він просив свідка залишити їх з телефоном потерпілого у неї, а міліції сказати, що картки у нього були ще ввечері; даними протоколу слідчого експерименту в ході якого ОСОБА_5 , у присутності захисника ОСОБА_7 , детально розповів за яких обставин вчинив розбій та вбивство ОСОБА_11 , а також вказав місце в якому позбувся речей та знаряддя вбивства з слідами крові останнього; даними протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 , під час якого вона повідомила, що банківські картки та телефон в ніч з 19 на 20 вересня 2014 року в ОСОБА_5 з`явилися після 04.00 год ранку і вона достеменно знала, що засуджений викрав їх саме в ОСОБА_11 , а також даними висновків судово-медичних та імунологічної експертиз; даними роздруківки з`єднання абонентського номеру НОМЕР_1 ; даними виписки КБ «ПриватБанк», тощо.
При цьому, в колегії суддів не викликає сумнівів кваліфікація дій ОСОБА_5 , як умисне вбивство з корисливих мотивів та розбій, з огляду на його показання надані в ході слідчого експерименту, поведеному у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону, а також знайдені за його власною вказівкою речі та знаряддя вбивства ОСОБА_11 .
Також, колегія суддів вважає безпідставним твердження засудженого ОСОБА_5 про те, що він змушений був оговорити себе на досудовому слідстві внаслідок застосування до нього фізичного та морального впливу з боку співробітників міліції, оскільки ці обставини були предметом окремої перевірки за його заявою і спростовуються наявною в матеріалах справи постановою про закриття кримінального провадження від 24 грудня 2015 року (т. 1 а.п. 236-238).
Вказані докази відповідають вимогам КПК на предмет їх належності й допустимості та у своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_5 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої) поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень та умисному протиправному заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів.
Отже, сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що саме ОСОБА_5 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, передбачені за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, тобто закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно.
Доводи засудженого про несвоєчасне вручення йому повідомлення про підозру спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину та повідомленням про підозру, які складені 22 вересня 2014 року і посвідчені його власним підписом та підписом адвоката ОСОБА_7 (т. 2 а.п. 79-84).
Також, не відповідає дійсності твердження засудженого про, те що йому не роз`яснювався зміст вироку, оскільки з аудіозапису судового засідання зафіксованому на технічному носії інформації убачається, що головуючий з`ясував чи зрозумілим є для потерпілої та засудженого зміст вироку та порядок його оскарження, на що останні надали позитивні відповіді.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи апеляційних скарг, визнав обґрунтованим висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильність його правової кваліфікації. На усі доводи апеляцій надані обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Покарання засудженому ОСОБА_5 судом призначено відповідно до вимог ст. 65 КК з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, даних про його особу та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону органами досудового розслідування, судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні не виявлено, тому законних підстав для скасування постановлених щодо засудженого ОСОБА_5 судових рішень за доводами його касаційної скарги, колегія суддів не убачає.
Керуючись статями433, 434, 436, 438 КПК, колегія суддів

ухвалила:
ВирокПавлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3