АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/387/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 642/2323/17
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0000791 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,
ОСОБА_7 , громадянина України, українець, уродженець м.Харкова, одружений, не працевлаштований, із середньо - технічною освітою, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 26.10.2004 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч.1 ст. 309 КК України, кримінальну справу закрито на підставі ч. 4 ст. 309 КК України; 23.03.2005 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у вигляді штрафу 1500 гривень; 30.11.2006 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді штрафу 510 гривень; 17.09.2008 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки; 10.02.2011 року вироком Харківського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі; покарання відбував в Божковській ВК № 16 Полтавської області, звільнився 14.01.2013 року умовно - достроково на не відбутий термін 1 рік 4 місяці 23 дні; 14.12.2016 року вироком Ленінського районного суду м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді арешту на 3 місяці; З 24.04.2017 року відбуває покарання у вигляді трьох місяців арешту за вироком Ленінського p/с м. Харкова від 14.12.2016 року.
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14.12.2016 року у виді 3місяців арешту, остаточно призначено покарання у виді 1 року 11 місяців позбавлення волі.
Згідно вироку, 17 березня 2017 року приблизно о 07 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , рухаючись в маршрутному автобусі № 97, поблизу зупинки громадського транспорту «Протезний Завод», який знаходиться по вул. Велика Панасівська, 112 у м. Харкові, побачив раніше незнайому жінку, яка їхала у тому ж автобусі поруч із ним та у руках тримала свою жіночу сумку.
ОСОБА_7 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, із корисливих мотивів, переконався що за його діями ніхто з пасажирів не спостерігає, таємно шляхом вільного доступу, витягнув з сумки потерпілої ОСОБА_8 , мобільний телефон ME1ZU M3S (Y685H LTE Mobile Phone 32 GB) у корпусі сірого кольору, вартістю 3329 гривень 10 копійок, на якому був одягнений чохол з кожзамісника малинового кольору, який для потерпілої ОСОБА_8 , не є матеріальною цінністю, та поклав його до власної кишені, та вийшов з маршрутного автобусу № 97 на зупинці громадського транспорту «Протезний завод» по вул. Велика Панасівська, 112 у м. Харкові, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 3329 гривень 10 копійок.
Прокурор на підставі ст. 403 КПК України до початку судового розгляду в суді апеляційної інстанції відмовився від поданої ним апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі, не оспорюючи кваліфікацію своїх дій та фактичні обставини кримінального провадження, що встановлені вироком, обвинувачений просить вирок районного суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з його суворістю та пом`якшити призначене покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України. Своє апеляційне прохання апелянт обґрунтовує тим, що він погоджується з вироком, проте вважає призначене покарання занадто суворим. Крім того, обвинувачений просить застосувати до нього положення Закону України Про амністію в 2016 році та звільнити його від відбування покарання.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі, а також заперечення прокурора, що вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст. 185 КК України у апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання за таємне викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, - у виді позбавлення волі на строк 1 рік 8 місяців, що передбачено санкцією ст. 185 ч. 2 КК України поряд з іншими альтернативними видами покарань, та на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14.12.2016 року у виді 3місяців арешту, остаточно призначено покарання у виді 1 року 11 місяців позбавлення волі. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але при цьому визнав та врахував обставини, що пом`якшують покарання за вчинення злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, а саме щире каяття та відшкодування шкоди, та правильно встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання. Крім того суд врахував дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, вчинив новий злочин, не відбувши покарання призначене вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14.12.2016 року у виді 3місяців арешту, одружений.
Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, а також застосування положень ст. 71 КК України, що належить призначити обвинуваченому, і об`єктивно вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення ( арк. 52-53).

Апеляційні доводи обвинуваченого, про зайву суворість призначеного, на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, остаточного покарання - у виді позбавлення волі строком на 1 рік 11 місяців, за вчинення умисного злочину проти власності, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом призначення більш м`якого покарання та застосування положень ст. 69 КК України , на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та поданої апеляційної скарги об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують покарання, а твердження обвинуваченого щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання ( арк. 52), як за злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, так і стосовно остаточного покарання за сукупністю вироків, що призначено шляхом повного приєднання покарання, призначеного вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14.12.2016 року.

Що стосується тверджень обвинуваченого, зазначених в його апеляційній скарзі, щодо можливості застосування до нього положень ст. 69 КК України, колегія суддів вважає, що таке покарання не буде ефективним, оскільки ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, вже звільнявся від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України та умовно-достроково, проте належних висновків для себе не зробив і продовжив злочинну діяльність вчинив злочин в період не відбутого покарання, призначеного за попереднім вироком.

Отже, апеляційне прохання обвинуваченого про пом`якшення призначеного покарання та застосування положень ст. 69 КК України та зміни вироку в цій частині, з урахуванням наведених ним доводів, належить вважати безпідставним, оскільки воно має суто суб`єктивний характер, тобто наведені ним доводи не можуть вважатися достатніми підставами для будь-якого пом`якшення покарання за злочин, вчинений ОСОБА_7 ..

Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені такого покарання ОСОБА_7 , суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67, 71 КК України, призначивши покарання в межах санкції 185 ч.2 КК України, а також за сукупністю вироків у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та об`єктивно встановивши, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, при цьому було враховано наявність обставин, що пом`якшують покарання.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст.ст.75, 69, 69-1 КК України.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого про зайву суворість покарання та необхідність застосування до нього положень ст. 69 КК України, колегія суддів не вбачає.

Крім того, обвинуваченим було заявлено клопотання про застосування до нього положень п. «в» ч.1 ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» та звільнення його від відбування призначеного покарання. В своєму клопотанні, обвинувачений зазначає, що він має неповнолітнього сина ОСОБА_9 , 2010 року народження, батьківських прав не позбавлений.

Колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю вказаного клопотання, оскільки відповідно до п. «а» ст. 9 Закону України «Про амністію в 2016 році» амністія не застосовується до осіб які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання, знову вчинили умисний злочин в даному випадку після ухвалення вироку Ленінським районним судом м. Харкова від 14.12.2016 року ОСОБА_7 , не відбувши покарання у виді арешту на строк 3 місяці 17 березня 2017 року знов вчинив умисний злочин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що наявність обмежень відповідно до п. «а» ст. 9 Закону України «Про амністію в 2016 році» унеможливлює застосування амністії за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_7 щодо його звільнення від відбування покарання відповідно до положень Закону України «Про амністію в 2016 році».

Разом з цим, з відомостей кримінального провадження та довідки за підписом начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень Харківської установи виконання покарань № 27 ОСОБА_10 вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 тримається під вартою по вказаному кримінальному провадженню з 28.04.2017 до 17.05.2017 року в Державній установі « Харківська установа виконання покарань №27.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України ( в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015, який на підставі Закону України № 2046- VІІІ від 18.05.2017 втратив чинність з 21.06.2017), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Суд вважає за необхідне, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України ( в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015, який на підставі Закону України № 2046- VІІІ від 18.05.2017 втратив чинність з 21.06.2017), зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення в період з 28.04.2017 до 17.05.2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 21 червня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 залишити без змін

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахувати у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 28 квітня 2017 року по 17.05.2017 року включно, із співвідношення одному дню тримання під вартою відповідають два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня отримання ним копії повного тексту судового рішення.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4