АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/433/18 Справа № 206/6819/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003931, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2017 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 311 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції відмовлено у затверджені угоди про визнання винуватості, укладеної 11 грудня 2017 року між прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_8 .

Судове провадження у кримінальному провадженні на підставі угоди закрито, матеріали кримінального провадження повернуто прокурору ОСОБА_7 зважаючи на те, що угода була укладена на стадії досудового розслідування.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що згідно угоди про визнання винуватості сторони погоджуються, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 за сукупністю скоєного кваліфікуються за ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 311 КК України, в той час як в обвинувальному акті органом досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачується лише за ч. 1 ст. 311 КК України.

Крім того, з обвинувального акту, на підставі якого було укладено угоду, вбачається його невідповідність вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Всупереч даним вимогам процесуального закону, обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 містить невірну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 311 КК України за ознаками придбання, зберігання прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин, оскільки за ч. 1 ст. 309 КК України останній обвинувачується у незаконному придбання, виготовленні, зберіганні наркотичних засобів.

Одночасно суд послався на те, що угода не відповідає інтересам суспільства, оскільки незважаючи на те, що ОСОБА_8 обвинувачується зокрема у придбанні прекурсорів у невстановленої особи, угодою не передбачене його співробітництво в частині встановлення та викриття вказаної особи. Крім того судом було зазначено про сумнівність доказів, покладених в основу обвинуваченого.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, прокурор зазначає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Апелянт вказує, що під час підготовчого судового засідання суду надавалися матеріали кримінального провадження, в яких містяться відомості, що прокурором було повідомлено обвинуваченого та його захисника про закінчення досудового розслідування та про відкриття протилежній стороні матеріалів провадження. Крім того, з наявних матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений та його захисник в повному обсязі ознайомилися з матеріалами досудового розслідування.

Зазначає, що під час підготовчого судового засідання прокурором, обвинуваченим та його захисником було висловлено думку про можливість затвердження угоди, а головуючим суддею не ставилось на обговорення питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України і не з`ясовувалася думка учасників процесу про можливість продовження розгляду провадження у загальному порядку.

Вказує, що відсутність в обвинувальному акті формулювання про те, що ОСОБА_8 за сукупністю скоєного, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 311 КК України не є суттєвим порушенням яке перешкоджає суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення про, що зазначено і в постанові ВСУ від 24.11.2016 р. за №5-328кс16.

Також апелянт зазначає, що в обвинувальному акті дійсно допущено помилку, оскільки при викладенні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення було зазначено, що ОСОБА_8 за місцем свого проживання зберігав ангідрид оцтової кислоти з метою його використання для виготовлення наркотичного засобу "опій", в той час як при кваліфікації тих самих дій за ч. 1 ст. 311 КК України було вказано, що прекурсор був придбаний та зберігався з метою виготовлення психотропних речовин. Разом з тим, ця помилка згідно ст. 338 КПК України може бути усунута прокурором шляхом зміни обвинувачення в суді, а також вона жодним чином не порушує права обвинуваченого, оскільки ОСОБА_8 відомо, у вчиненні якого кримінального правопорушення він обвинувачується, та він не заявляв, що обвинувачення йому незрозуміле.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який на задоволенні апеляційної скарги прокурора наполягав з викладених у ній підстав, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим . Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги процесуального закону судом першої інстанції були дотримані не в повному обсязі.

Так, предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про відмову у затвердженні угоди про визнання винуватості, постановлена в порядку ст. 474 КПК України. Суд перевіряє угоду на відповідність вимогам КПК України та/або закону, та відмовляє у її затвердженні лише у випадку встановлення підстав для цього, вичерпний перелік яких наведений у ч. 7 ст. 474 КПК України, а саме якщо:
1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;
2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;
4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;
5) існує очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;
6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свою відмову у затвердженні угоди, укладеної між прокурором та ОСОБА_9 , послався на обставини, які відповідно до процесуального закону не є підставами для постановлення такого рішення та мають тягнути інші наслідки, - невідповідність обвинувального акту вимогам закону та сумнівність окремих доказів, покладених в основу обвинувачення.

Щодо неправильної, на думку суду першої інстанції, кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 311 КК України колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що таке порушення відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України є підставою для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості лише у тому випадку, якщо неправильно кваліфіковане фактично вчинене кримінальне правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого законом передбачена можливість укладення угоди. Крім того, помилкове зазначення прокурором мети придбання та зберігання ОСОБА_9 прекурсору не тягне кваліфікації його дій за іншою, ніж ч. 1 ст. 311 КК України, статтею або частиною статті закону України про кримінальну відповідальність.
Посилання суду першої інстанції на те, що згідно обвинувальному акту ОСОБА_9 обвинувачується лише за ч. 1 ст. 311 КК України, не відповідають дійсному змісту вказаного обвинувального акту, в якому хоч і не зазначено прямо та безпосередньо, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, втім викладені фактичні обставини вчинення вказаного злочину та зазначено, що відповідні дії обвинуваченого належить кваліфікувати за ч. 1 ст. 309 КК України. Таким чином, вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації при складанні обвинувального акту було дотримано, а обставини, які відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення - час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у його вчиненні, - викладено чітко і конкретно.

Також не можна погодитись з посиланням суду першої інстанції на відсутність в угоді умов щодо співпраці ОСОБА_8 з правоохоронними органами як на підставу для відмови в її затвердженні, оскільки згідно ст. 472 КПК України такі умови вказуються лише у тому випадку, якщо відповідні домовленості мали місце, а отже їх досягнення відповідно до процесуального закону не є обов`язковою передумовою для укладання угоди про визнання винуватості. При цьому суд першої інстанції визнав відсутність вказаних домовленостей обставиною, що свідчить про невідповідність угоди інтересам суспільства, не дослідивши питання про те, чому саме не була досягнута домовленість з ОСОБА_8 про співпрацю у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення про відмову у затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 11 грудня 2017 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_8 , було прийняте судом першої інстанції за відсутності підстав для цього, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України, та вважає апеляційну скаргу прокурора обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 413, 419, 469, 474 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2017 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 311 КК України, - скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4