Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
09 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 5 грудня 2016 року у кримінальному провадженні №0000425 за обвинуваченням,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, не працюючого, з повною вищою освітою, раніше не судимого, у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 5 грудня 2016 року ОСОБА_7 виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів.

Виправдовуючи ОСОБА_7 в межах пред`явленого обвинувачення, суд зазначив про відсутність в його діях складу злочину передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Згідно з вироком суду, стороною обвинувачення ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він, обіймаючи, відповідно до наказу №260-к від 21.11.2012 року, посаду головного спеціаліста відділу технічного нагляду, управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області, яка відповідно ст.ст.26, 27 Закону України «Про державну службу» відноситься до 11 рангу, шостої категорії посад державних службовців, тобто будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище та відповідно до посадової інструкції головного спеціаліста відділу технічного нагляду, управління технічного нагляду, охорони праці та пожежної безпеки Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області, затвердженої 21.11.2012 року, наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, а саме маючи право приймати іспити та видавати посвідчення тракториста-машиніста, діючи умисно, з корисливих мотивів, та з метою особистого збагачення, в порушення вимог ст.6 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», під час виконання своїх службових обов`язків, 16 червня 2014 року о 10 годині 47 хвилин у приміщенні власного службового кабінету, що за адресою АДРЕСА_2 , вимагав та одержав неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 1100 гривень від ОСОБА_10 за позитивне вирішення питання, щодо видачі нового зразка посвідчення тракториста-машиніста з вищими категоріями на право керування спеціальними транспортними засобами.

Не погоджуючись із вироком суду, прокурором було подано апеляційну скаргу та доповнення до неї.

В апеляційній скарзі, від 3 січня 2017 року, прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у виправдувальному вироку, фактичним обставинам справи, неповнотою і однобічністю дослідження доказів судом першої інстанції, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.368 КК України та призначити йому покарання - шість років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно розпорядчих та адміністративно господарських функцій, строком на три роки, та з конфіскацією 1/4 майна належного йому на праві власності. Також просить покласти на обвинуваченого відшкодування витрат на проведення судових експертиз в розмірі 3124 /три тисячі сто двадцять чотири/ грн. 14 коп. Свої вимоги мотивує тим, що судом при ухваленні виправдувального вироку незаконно визнано недопустимими ряд доказів, отриманих під час досудового розслідування кримінального провадження, а саме:

- протокол огляду місця події від 16.06.2014 року, яким підтверджується факт виявлення в службовому кабінетних ОСОБА_7 грошових коштів купюрами по 100 грн. загальною сумою 1100 грн., на яких при освітленні встановлено характерні сліди світіння яскраво-зеленого кольору;

- висновок фізико-хімічної експертизи № 476/476 від 28.08.2014 року, згідно якого на змивах правої руки ОСОБА_7 виявлено нашарування спеціальної хімічної речовини „Промінь-1;

- протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме аудіо-відеоконтролю особи від 17.06.2014 року, згідно якого підтверджується факт поставлення ОСОБА_7 в такі умови, за яких ОСОБА_10 був вимушений надати грошові кошти за успішну здачу екзамену;

- протокол огляду і вручення грошових коштів від 16.06.2014 року.

Крім того апелянт зазначає, що під час здійснення контролю за вчиненням злочину, зі сторони працівників правоохоронного органу відсутня будь-яка провокація, оскільки міліція „приєдналася до злочинної діяльності, а не ініціювала її.

В доповненнях до апеляційної скарги від 8 червня 2017 року, прокурор вказує на істотні порушення судом вимог ст.22 КПК України, які полягали в порушенні судом засад змагальності сторін, а саме: суд не дослідив письмові пояснення свідка ОСОБА_11 , дані ним на досудовому слідстві, а взяв до уваги тільки його показання дані безпосередньо в суді; суд, лише за власною ініціативою, визнав протоколи негласних слідчих (розшукових) дій недопустимими доказами, оскільки в матеріалах справи відсутня постанова прокурора та ухвала слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на проведення таких дій.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які просили вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і дії принцип верховенства права.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та не упередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

У відповідності до положень ст.8 КПК України Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Виконуючи зазначені вимоги закону та розглядаючи справу в межах апеляційної скарги у відповідності до положень ст.404 КПК України, колегія суддів встановила таке.

Згідно вимог ст.62 Конституції України, ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчинені кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

У відповідності до вимог ст.84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Водночас, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Висновки суду першої інстанції про те, що надані стороною обвинувачення докази не відповідають наведеним вище критеріям, оскільки ні кожен з доказів зокрема, ні всі докази обвинувачення в своїй сукупності не доводять вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, поза розумним сумнівом, а частина доказів є неналежними та недопустимими, колегія суддів вважає обґрунтованими і такими що відповідають дійсності.

Твердження апелянта про їх допустимість є необґрунтованою.

Так, згідно положень ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України у справі № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.62 Конституції України, аналізуючи положення: „Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, Конституційний Суд приходить до висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо. Відповідно до п.3.2 цього Рішення, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. Відтак, Конституційний суд України приходить до висновку, що подані будь-якою фізичною або юридичною особою документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права, і за загальними правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі „Тейшейра де Кастор проти Португалії від 09.06.1998 р., п.54 рішення у справі „Шабельник проти України від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачених національним законодавством, має відповідати основним правам визначених конституцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканість житла (ст.ст. 5,8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Таким чином, інформація, здобута в ході гласних та негласних слідчих та оперативно-розшукових дій, має відповідати критерію законності та допустимості доказів.

Перевіривши доводи прокурора, щодо відповідності вимогам закону наявних у справі доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, колегія суддів встановила наступне.

З дослідженого судом першої інстанції та перевіреного під час апеляційного розгляду протоколу виготовлення, вручення і використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів встановлено, що він проводився 16 червня 2014 року з 6 год. 30 хв. до 7 год. 20 хв. в присутності понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , остання, є рідною сестрою оперуповноваженого ОСОБА_14 , яка наказом №1069 від 21.05.2014 року включена до складу слідчо-оперативної групи для розслідування даного кримінального провадження, а ОСОБА_12 близькою подругою ОСОБА_13 , з якою остання, на час проведення слідчих дій разом навчалась та проживала в одній кімнаті гуртожитку. (т.1 ас.21 та а.с.29-34).

Між тим, згідно вимог ст.223 КПК України, понятими при проведенні слідчих дій не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Відтак, висновки суду першої інстанції, про недопустимість даного доказу колегія суддів визнає обґрунтованими, а доводи апелянта про його допустимість голослівними.

Перевіривши доводи прокурора щодо відповідності вимогам закону протоколу огляду місця події від 16.06.2014 року колегія суддів встановила таке.

В ході дослідження цього протоколу та огляду двох відеокасет до нього встановлено, що на місці події протокол не складався, а його зміст не відповідає даним зафіксованим на відео зйомці. Як вбачається з його змісту працівники міліції фактично проводили обшук, а не огляд службового кабінету ОСОБА_7 .

Так, у протоколі зазначено, що огляд проводився в присутності понятих, запрошеної особи та 4 х працівників міліції. Перед початком огляду всім присутнім роз`яснюються їх права та обов`язки, а також що слідчий дає вказівки кожному працівнику міліції, хто які дії повинен виконувати. Проте, із переглянутого відеозапису встановлено, що до початку огляду, слідчий, в порушення вимог ст.223 КПК України, не зазначає про присутність працівників міліції, не роз`яснює присутнім їх права та обов`язки, не дає вказівки працівникам міліції про те, що кожен із них повинен робити. Крім того, у протоколі зазначається про вказівку слідчим для капітана міліції ОСОБА_14 здійснювати опечатування вилученого. Однак, як зафіксовано під час відео зйомки, ОСОБА_14 та інші працівники міліції фактично проводять обшук приміщення, і саме ОСОБА_14 знаходить за сейфом конверт із написом „Кодак.

Допитані судом першої інстанції працівники міліції ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 показали, що події 16.06.2014 року в службовому кабінеті ОСОБА_7 відбувалися саме так, як це зафіксовано на відеозаписі, підтвердивши тим самим суттєві розбіжності між протоколом та відеозаписом.

Крім того, згідно даного протоколу, під час огляду службового сейфу, в нижньому відділенні було виявлено конверт з написом „Кодак із видимим вмістом грошових коштів номіналом по 100 грн. Під час освітлення купюр за допомогою спеціального випромінювання на кожній з них встановлено характерні сліди світіння яскраво зеленого кольору. При огляді конверту слідів світіння не виявлено. На руках ОСОБА_7 також встановлено характерні сліди світіння зеленого кольору.

Водночас, під час дослідження відеозапису даної слідчої дії, як в суді першої інстанції так і під час апеляційного перегляду, встановлено, що згаданий конверт виявлено за сейфом, а на руках ОСОБА_7 слідів світіння не виявлено, при цьому просвічування рук підозрюваного здійснювалося двічі, що не відображено в протоколі. Дані обставини підтвердили в суді свідки ОСОБА_18 , запрошений учасник огляду та ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , які були понятими.

Крім того свідок ОСОБА_18 , ствердив, що конверт знайшли за сейфом. Руки у ОСОБА_7 не світилися. Прослідкувати за діями кожного з працівників міліції він і поняті, не могли, оскільки вони розійшлися по кабінету і кожен з них щось окремо шукав. Конверт за сейфом знайшла жінка. Про те, що ведеться протокол слідчої дії ніхто нікого не повідомляв і звичайно йому не надали можливість з ним ознайомитися. Під час допиту у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_18 підтвердив свої показання дані у суді першої інстанції та зазначив, що дана слідча дія відбувалася так як зафіксовано на відео зйомці, а не як записано в протоколі огляду місця події.

З показань свідків, ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , даних ними в суді першої інстанції, які були понятими при проведенні даної слідчої дії, конверт з написом „Кодак знайшла жінка, але як це конкретно відбувалося, вони не бачили, оскільки огляд їм закривав стіл. Під час проведення слідчої дії протокол не складався, а його друкований текст вони підписали наступного дня в м.Рівне.

Зважаючи на викладене суд першої інстанції, прийшов до вірного висновку, що протокол огляду місця події від 16.06.2014 року є недопустими доказом. З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Крім того, виходячи з практики ЄСПЛ, викладеної в рішеннях у справі „Балицький проти України від 3.11.2011 року, заява №12793/03, „Тейшера де Кастор проти Португалії, від 9.06.1998 р., „Шабельник проти України, від 19.02.2009 р., заява № 16404/03 якими встановлено різновид доктрини „плодів отруєного дерева коли визнаються недопустимими не лише докази які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які б не були отримані, якби не були отримані перші, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

З огляду на наведене, є не допустимим доказом також і висновок експерта №476/476 від 28.08.2014 року та дані, які містяться в ньому, згідно з яким на змивах правої руки ОСОБА_7 виявлено нашарування спеціальної хімічної речовини, оскільки в ході даної експертизи досліджувалися предмети вилучені під час огляду місця події 16.06.2014 року.

Стороною обвинувачення, як доказ у підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, були надані розсекречені матеріальні носії інформації, отриманої під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо-відео контроль особи та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (т.1 а.с.24-26, 27-28, 148-152). Проте, в матеріалах кримінального провадження відсутні копії постанови прокурора про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, клопотання про надання дозволу на проведення таких дій, ухвал слідчого судді про надання дозволів на застосування зазначених заходів.

Між тим, як зазначено в п.11 постанови Судової палата у кримінальних справах Верховного Суду України від 16 березня 2017 року „ Відповідно до частини другої ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні. При цьому, відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечують можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких доказів. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них як докази (частини одинадцята, дванадцята ст.290 КПК України). Суд зауважує, що чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти у суді матеріали, не відкритій одна одній. Заборона адресована суду, який згідно з частиною дванадцятою статті 290 КПК, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Відтак, надані прокурором, під час апеляційного розгляду, копії - постанови про проведення негласної слідчої (розшукової) дій від10 червня 2014 року, клопотання про дозвіл на проведення негласних слідчої (розшукових) дій від 27 травня та 11 червня 2014 року, ухвали слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на проведення таких дій від 12 червня 2014 року, колегія судді визнає недопустими доказами і до уваги не приймає.

Крім того, як вбачається з показань свідка ОСОБА_11 , які він давав у суді першої інстанції та під час апеляційного провадження, на той час він входив до складу відповідної екзаменаційної комісії. Мельник здавав екзамени і допустив лише одну помилку, тобто він здав екзамен. Згодом він диктував Мельнику ті відповіді які він зазначив у чернетці і вони заносилися у відповідну стандартну форму. Зазначену чернетку згодом в нього вилучили працівники міліції. ОСОБА_7 не прохав його допомогти ОСОБА_23 з екзаменом. Коли ОСОБА_23 йшов від нього то він вже знав, що здав екзамен.

Аналогічні показання в суді першої інстанції, щодо перебігу здачі екзамену Мельником, дала і свідок ОСОБА_24 яка також входила до складу цієї екзаменаційної комісії.

Твердження апелянта, про те, що суд не взяв до уваги, покази цих свідків даних на досудовому слідстві не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримував у порядку передбаченому ст.255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Водночас, як вбачається з показань ОСОБА_7 , приблизно в травні 2014 року ОСОБА_25 звернувся до нього за консультацією та пояснив, що йому треба терміново отримати посвідчення водія-машиніста для виїзду на роботу до Росії. До цього часу вони не були знайомі. ОСОБА_7 пояснив, що для здачі іспиту та отримання посвідчення необхідним є проходження навчання. Наступного разу ОСОБА_10 приїхав до ОСОБА_7 на початку червня та повідомив що він вже отримав документ про навчання і готовий здати іспити. ОСОБА_7 повідомив, що в даний час він перебуває у відпустці і лише після виходу з неї може вирішити це питання. В цій же розмові ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_10 які документи та фотографії необхідні для здачі іспиту та отримання посвідчення, які кошти необхідно сплатити на рахунок установи за надані послуги, а також повідомив, що екзамени комісія приймає по понеділках. Жодних вимог про передачу йому винагороди за видачу посвідчення чи приймання іспиту ОСОБА_7 . ОСОБА_10 не висловлював. 16.06.2014 року ОСОБА_10 здав екзамени та отримав посвідчення. Будь-яких коштів ОСОБА_7 від ОСОБА_10 не вимагав, кримінальне провадження відносно себе вважає сфабрикованим.

Наведені показання ОСОБА_7 є послідовними, логічними, узгоджуються з іншими доказами у справі, наведеними вище, та правильно оцінені судом першої інстанції, як такими що відповідають дійсності, з чим погоджується і колегія суддів.

Натомість, показання ОСОБА_10 , щодо обставин діяння, яке ставиться в провину ОСОБА_7 є непослідовними, не логічним та суперечливими між собою.

Так, як вбачається із заяви ОСОБА_10 від 17.05.2014 року - він просить притягнути до відповідальності ОСОБА_7 , який вимагає у нього неправомірну вигоду від 1000 грн. і більше за успішну та прискорену здачу екзаменаційних іспитів та відкриття вищих категорій тракториста і самохідних машин (т.1, а.с.11 та а.с.20).

Між тим, у своїх пояснення, які містяться на а.с.12 т.1, ОСОБА_10 стверджує, що саме ОСОБА_26 , директор ВПУ 22, сказав йому що за успішну здачу іспитів він має заплатити ОСОБА_7 від 1000 грн. за одну категорію.

У відповідності до вимог ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні поряд з іншими підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стороною обвинувачення не було надано достатніх, належних та допустимих доказів, кожен з яких окремо та разом у їх сукупності, свідчили б про наявність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину.

Не зміг надати таких доказів і прокурор під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни не має.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 5 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ ______________ _____________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3