Ухвала іменем україни 26 жовтня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000647, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грабовське, Краснопільського району Сумської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

встановив:

у касаційній скарзі прокурор стверджує про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, допущене судом апеляційної інстанції, який залишив без зміни вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2016 року щодо ОСОБА_5 . Указує на те, що залишаючи апеляцію прокурора без задоволення, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, на неправильне вирішення місцевим судом цивільного позову сторони обвинувачення, заявленого на відшкодування витрат, понесених Богодухівською центральною районною лікарню (далі - ЦРЛ), на лікування потерпілого ОСОБА_7 . Посилається на невідповідність оскаржуваного рішення вимогам статей 370, 419 КПК України. Просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд провадження у суді апеляційної інстанції.

Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2016 року ОСОБА_5 , який раніше не судимий,
визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, а відповідно до ст. 75 КК України його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 :
- на користь держави в особі Богодухівської районної державної адміністрації на фінансуванні якої перебуває Богодухівська ЦРЛ, 2671 грн 25 коп.;
- на користь ОСОБА_7 125000 грн на відшкодування моральної шкоди;
- на користь держави судові витрати на суму 6684 грн 96 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу та просив скасувати судові рішення в частині цивільного позову з призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Судом ухвалено визнати винуватим ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.
28 вересня 2015 року близько 09:00 год., ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись із швидкістю 80 км/год автошляхом Краснопілля-Богодухів-Харків на 121 км зі сторони с. Леськівка Богодухівського району Харківської області, в напрямку центра м. Богодухів Харківської області, в районі розташування філії «Богодухівський райавтодор», порушуючи вимоги пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, перевищуючи дозволену у населених пунктах швидкість 60 км/год, виявивши перешкоду, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого втратив контроль над керованим ним автомобілем та вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення.
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені.
Прокурором не оскаржуються доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, правильність застосування кримінального закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій засудженого, призначенні йому покарання, а також правильність вирішення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_5 судових витрат і коштів на відшкодування моральної шкоди потерпілому.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із ухваленим вироком місцевого суду щодо ОСОБА_5 у частині вирішення цивільного позову прокурора про відшкодування витрат, понесених Богодухівською центральною районною лікарню на лікування потерпілого ОСОБА_7 , прокурор звернувся із апеляційною скаргою на це судове рішення.

При цьому прокурор в апеляційній скарзі, яка аналогічна доводам касаційної скарги сторони обвинувачення, наголошував на незаконності та невмотивованості прийнятого місцевим судом рішення про часткове задоволення позову прокурора та відмову в стягненні на користь Богодухівської ЦРЛ коштів, витрачених на лікування ОСОБА_7 , відповідно до розрахунку, наданого лікувальним закладом, включаючи заробітну плату та господарчі витрати.
Суд апеляційної інстанції перевірив ці доводи прокурора і навівши відповідні доводи, визнав їх безпідставними.
Зокрема, суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляцію прокурора без задоволення, правильно вказав про належне врахування місцевим судом того, що відповідно до «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993року визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання.
При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що довідка, видана Богодухівською ЦРЛ, в якій вказана вартість лікування ОСОБА_7 за рахунок лікарні не містить визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день, а представлена у ній інформація дозволяла суду стягнути з обвинуваченого лише витрати на медикаменти та продукти харчування, витрачені на лікування потерпілого. Ці витрати і було ухвалено стягнути з ОСОБА_5 .

У касаційній скарзі прокурор не заперечує відсутності в указаній вище довідці визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, визначеної відповідно до методики визначення вартості медичних послуг.

Ухвала суду апеляційної інстанції містить підстави, з яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги прокурора.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_5 покарання зі звільненням від його відбуванням з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням певних обов`язку, місцевий суд неправильного застосував вимоги ст. 76 КК України у редакції Закону України від 14 квітня 2009 року, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції, який у порядку ч. 2 ст. 404 КК України мав перевірити правильність застосування місцевим судом ст. 76 КК України, оскільки цим не погіршувалося становище засудженого.
Так, покладаючи на ОСОБА_5 обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції, місцевий суд неправильного застосував вимоги ст. 76 КК України, оскільки у редакції Закону України від 07 вересня 2016 року, яка діяла на час ухвалення вироку, пунктами 1, 2 частини 1 ст. 76 КК України передбачалися обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Ця помилка місцевого суду у порядку ч. 2 ст. 433 КПК України підлягає виправленню судом касаційної інстанції, оскільки при цьому не погіршується становище засудженого.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення.
У порядку ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2017 року щодо ОСОБА_5 змінити: вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, а відповідно до ст. 75 КК України звільненим від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 ст. 76 КК України (у редакції Закону України від 07 вересня 2016 року): періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

____________________ ___________________ ___________________ ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3