справа № 278/319/18
У Х В А Л А
01 березня 2018 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області
у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження стосовно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі Грузія, мешканця АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 307 КК України,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Ярунь Новоград-Волинського району Житомирської області, мешканки АДРЕСА_2 ,
обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,
У підготовчому судовому засіданні прокурор вважав можливим та просив призначити судовий розгляд. Інші учасники судового розгляду не заперечували проти призначення кримінального провадження до судового розгляду.
Вислухавши думки учасників судового розгляду щодо можливості призначення на підставі обвинувального акта судового розгляду, суд дійшов наступного висновку.
Обвинувальний акт як процесуальне рішення прокурора про висунення обвинувачення у вчиненні злочину повинен відповідати вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 291 КПК України. Зокрема, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у незаконному придбанні, носінні та зберіганні без передбаченого законом дозволу бойового припасу.
Диспозиція ч. 1 ст. 263 КК України передбачає кримінальну відповідальність за певні дії (носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут) щодо вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, які вчинюються без дозволу, передбаченого законом. Таким чином, диспозиція цієї статті є відсильною, оскільки відсилає до закону, яким передбачено необхідність одержання дозволу на вчинення відповідних дій із зброєю, боєприпасами, вибуховими речовинами та пристроями.
Як вбачається з обвинувального акту, в ньому відсутнє посилання на закон України, який порушив ОСОБА_4 , незаконно придбавши боєприпас, який він зберігав.
Підпунктом «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожного обвинуваченого бути детально поінформованим про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Європейський суд з прав людини у п. 51 рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» зазначив, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції визнає право обвинуваченого бути повідомленим не тільки про причину обвинувачення, тобто про реальні факти пред`явленого йому обвинувачення, покладені в основу обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, дану цим фактам, яка повинна бути докладною. У п. 52 цього ж рішення Європейський суд з прав людини вважає, що в кримінальних справах точна та повна інформація про обвинувачення, висунуті відносно обвинуваченого, і, отже, правова кваліфікація, яку суд може визнати відносно нього, є необхідною умовою справедливого судового розгляду.
Правовий порядок в Україні в силу ч. 1 ст. 19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відсутність у обвинувальному акті стосовно ОСОБА_4 посилання на закон України, який передбачає необхідність отримання дозволу на придбання та зберігання боєприпасів, носить не лише формальний характер, а й порушує право обвинуваченого на захист і унеможливлює прийняти у справі законне та справедливе рішення, оскільки подальше обґрунтування судом прийнятого рішення нормами закону, не зазначених у обвинувальному акті, є виходом суду за межі пред`явленого обвинувачення. Суд також не може розраховувати на можливу у майбутньому зміну прокурором обвинувачення в суді, оскільки в такому випадку допустить до судового розгляду обвинувальний акт, обвинувачення за яким не зможе в порядку ст. 348 КПК України роз`яснити обвинуваченому, не вийшовши за його межі. Крім того, підказування таким чином прокурору можливості зміни обвинувачення може бути розцінено як упередженість з боку суду.
У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.
Зважаючи на наведене, обвинувальний акт стосовно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідає вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України та підлягає поверненню прокурору.
Керуючись п. 3 ч. 3 ст. 314, ст. 372 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд Житомирської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Копію ухвали негайно вручити прокурору та обвинуваченим. Інші учасники судового розгляду мають право отримати в суді копію ухвали.
Головуючий ОСОБА_1