Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0002002 за касаційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Василівського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року, залишеним без зміни оскаржуваною ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 1997 року за ч. 2 ст. 141 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 місяці, звільненого у зв`язку з відбуттям покарання,
- за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2000 року за ч. 2 ст. 141, ч. 1 ст. 206, ст. 42 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, 10 квітня 2001 року звільненого умовно-достроково,
- за вироком Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2001 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, 03 липня 2004 року звільненого у зв`язку з відбуттям покарання,
- за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2006 року за ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ст.ст.69, 70 КК України до покарання у від позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, 09 липня 2010 року звільненого у зв`язку з відбуттям покарання,
- за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2010 року за ч. 2 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України на строк 1 рік,
- за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2012 року за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, 01 квітня 2014 року звільненого умовно-достроково з невідбутим терміном покарання 1 рік 4 місяці 14 днів,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки й покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України (у редакції, що діяла на час ухвалення вироку).

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, маючи незняту і непогашену в установленому законом порядку судимість за ч. 2 ст. 186 КК України, повторно вчинив злочин за таких обставин.

25 серпня 2015 року о 15.00 год. засуджений шляхом вільного доступу таємно викрав з території домоволодіння АДРЕСА_2 майно ОСОБА_8 загальною вартістю 500 грн.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на невмотивованість рішення місцевого суду про застосування щодо ОСОБА_7 ст. 75 КК України. На думку скаржника, суд не дав належної оцінки тим обставинам, що засуджений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за злочини проти власності, має незняту на непогашену судимість та знову вчинив умисний злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК. За твердженням прокурора, взяті судом до уваги дані про особу ОСОБА_7 та обставини, що пом`якшують покарання, не дають достатніх підстав для висновку про можливість його виправлення без відбування заходу примусу. Суд апеляційної інстанції, як стверджує державний обвинувач, усупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора на вирок, і не виправив помилки суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються і судом касаційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України не перевіряються.
Разом із тим, заслуговують на увагу доводи прокурора щодо незаконності й необґрунтованості судових рішень у частині звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати передбаченим ст. 370 КПК України загальним вимогам щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судового рішення, а також спеціальним нормам ст. 419 цього Кодексу. Зокрема, вказана ухвала має ґрунтуватися на об`єктивно з`ясованих обставинах, які були би підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та в разі залишення апеляційної скарги без задоволення містити належні та достатні мотиви й підстави відхилення викладених у ній доводів.
Наведених вимог суд апеляційної інстанції повною мірою не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду першої інстанції оскаржувався в апеляційному порядку прокурором на підставі необґрунтованого застосування щодо засудженого ст. 75 КК України. Порушуючи питання про скасування вироку місцевого суду в частині порядку відбування заходу примусу та призначення ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України з реальним відбуттям, державний обвинувач наводив докладні доводи про безпідставність звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Всупереч вимогам ст. 419 КПК України суд апеляційної інстанції цих доводів належним чином не перевірив і не дав на них вичерпних відповідей, які би ґрунтувалися на повному та всебічному дослідженні обставин, що підлягають урахуванню відповідно до визначених у статтях 50, 65 КК України загальних засад призначення покарання.

Згідно зі ст. 50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 75 КК України обов`язковою умовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є наявність обставин, які б переконливо свідчили про можливість його виправлення без відбування покарання. Такі обставини мають давати підстави для висновку, що передбачені статтею 76 цього Кодексу наглядові та соціально-виховні заходи будуть ефективними й достатніми для досягнення вищевказаної мети.
Висновки апеляційного суду про законність та обґрунтованість вироку в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не можна вважати такими, що у повній мірі ґрунтуються на наведених вимогах закону.
Погоджуючись із висновками місцевого суду про можливість виправлення засудженого без відбування заходу примусу, суд апеляційної інстанції надав перевагу обставинам, що пом`якшують покарання, щирому каяттю й активному сприянню розкриттю злочину, без взаємозв`язку останніх з іншими фактами, які підлягають урахуванню в силу положень ст. 65 КК України.
Суд не дав належної оцінки даним, що характеризують особу засудженого у плані його потенційної суспільної небезпеки, та з урахуванням зазначених даних не навів переконливого обґрунтування того, що враховані ним обставини свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.
Поза увагою апеляційного суду залишено ті факти, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні тяжкі злочини проти власності, в тому числі поєднані з застосуванням насильства. При попередньому засудженні суд застосовував щодо ОСОБА_7 інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак він у період іспитового строку, через нетривалий час після ухвалення відповідного вироку, продовжив злочинну діяльність, був направлений у місця позбавлення волі, а в подальшому через декілька днів після закінчення терміну умовного-дострокового звільнення від зазначеного покарання вчинив новий умисний злочин, за який його засуджено оскаржуваним вироком (а. к. п. 22-23).
Вказані факти у своїй сукупності можуть свідчити про стійку спрямованість засудженого на протиправне збагачення та злочинний спосіб життя
За таких обставин обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки ОСОБА_7 та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Водночас узяті судом до уваги обставини, що пом`якшують покарання, можуть бути підставами для обрання йому заходу примусу у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.
Однак застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України. за умови доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, у тому самому обсязі обвинувачення та за відсутності інших обставин, що пом`якшують покарання, на переконання колегії суддів, свідчить про явну несправедливість обраного порядку відбування покарання внаслідок м`якості.
Ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України щодо законності, обґрунтованості й умотивованості і на підставі пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді апеляційному суду необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, належним чином перевірити викладені в апеляційній скарзі доводи, і прийняти законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3