АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника власника майна ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 09.02.2016 року,-

В с т а н о в и л а:
Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №9 м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2016 року належить ОСОБА_7 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, власник майна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 09.02.2016 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу вказує на те, що відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на вказане майно, тобто на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_7 . Посилання слідчого у клопотанні, слідчого судді в оскаржуваній ухвалі про наявність підстав вважати арештоване майно таким, що відповідає критеріям зазначеним у статті 98 КПК України, є на думку апелянта необґрунтованим та безпідставним. Вказане майно не визнано речовим доказом, а тому відсутні правові підстави, передбачені ч. 3 ст. 170 КПК України для накладення арешту на майно. Крім того, санкція ч. 4 ст. 190 КК України, за якою проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, не передбачає додаткового покарання у виді конфіскації майна, не відноситься до кримінальних правопорушень, у яких можу бути застосовано спеціальну конфіскацію. Також у кримінальному провадженні не заявлено цивільний позов, а відтак, як вважає апелянт, у слідчого судді були відсутні правові підстави для задоволення клопотання слідчого.

Окрім цього, враховуючи, що розгляд клопотання слідчого проводився без повідомлення власника майна, про наявність оскаржуваної ухвали апелянту стало відомо лише 04.05.2017 року, апеляційна скарга направлена на адресу апеляційного суду 10.05.2017 року, тобто в межах строку на апеляційне оскарження.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно ч. 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що ухвалу від 09.02.2016 року було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, копія оскаржуваної ухвали отримана 04.05.2017 року, а 10.05.2017 року апеляційна скарга поштою направлена на адресу апеляційного суду, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження апелянтом не пропущено.
Що стосується безпосередньо поданої апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів провадження, Солом`янським УП ГУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001066 від 01.02.106 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

09.02.2016 року слідчий Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури №9 м. Києва ОСОБА_5 , звернувся до слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2016 року належить ОСОБА_7 , з посиланням на наявність правових підстав, передбачених ч. 4 ст. 170 КПК України.

09.02.2017 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва вказане клопотання слідчого було задоволено та накладено арешт на зазначене в клопотанні слідчого майно.

Задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, слідчий суддя, дослідивши матеріали додані до клопотання, прийшов до висновку, що існують достатні правові підстави для накладення арешту на майно зазначене в клопотанні, оскільки це майно у відкритому кримінальному провадженні є доказом вчиненого кримінального правопорушення.

З таким рішенням слідчого судді погодитись неможливо з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий не дотрималися.

Зокрема, слідчий суддя, як на правову підставу накладення арешту на майно, посилається на ч. 2 ст. 167, ч. 2 ст. 170 КПК України в редакції, яка з 11 грудня 2015 року втратила чинність відповідно до Закону України № 769-VІІІ від 10 листопада 2015 року. В свою чергу, 28 лютого 2016 року ст. 170 КПК України в редакції Закону України № 769-VІІІ від 10 листопада 2015 року теж втратила чинність і з цього числа діє ст. 170 КПК України в редакції Закону України № 1019-VІІІ від 18 лютого 2016 року.

Таким чином, слідчий суддя при задоволенні клопотання слідчого керувався нормою закону, яка на час розгляду клопотання втратила чинність.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Однак, як вбачається з клопотання слідчого зазначені норми закону слідчим не дотримано.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Як вважає колегія суддів, доводи апеляційної скарги про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, а тому відсутні правові підстави для задоволення клопотання слідчого, заслуговують на увагу, оскільки надані матеріали судового провадження не містять доказів визнання вказаного майна квартири АДРЕСА_1 речовим доказом у кримінальному провадженні, а відтак посилання на наявність правових підстав, передбачених ч. 3 ст. 170 КПК України, наявності достатніх підстав вважати, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, є необґрунтованими.

Крім того, як правильно зазначає апелянт у своїй апеляційній скарзі, санкція частини 4 статті 190 КК України (шахрайство), за ознаками якого у кримінальному провадженні №0001066 проводиться досудове розслідування, не передбачає додаткової міри покарання, як конфіскація майна, доказів про існування в рамках порушеного кримінального провадження цивільного позову, матеріали надані на обґрунтування клопотання не містять, а тому посилання слідчого про наявність правових підстав для накладення решту на майно, які передбачені ч. 4 ст. 170 КПК України також є необґрунтованими та такими, що спростовуються вказаними матеріалами.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

На підставі викладених обставин, які свідчать про істотне порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого, як такого, що внесено до суду з порушенням вимог КПК України та за недоведеності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 09.02.2016 року, якою задоволено клопотання слідчого Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №9 м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2016 року належить ОСОБА_7 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №9 м.Києва ОСОБА_5 , про арешт майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2016 року належить ОСОБА_7 відмовити.

Ухвала Апеляційного суду м. Києва оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/2783/2017 Категорія ст. 170 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_9
Доповідач: ОСОБА_1