Ухвала
іменем україни
28 лютого 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегіїсуддів:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001349 щодо
ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та мешканця смт Брилівки Цюрупинського району Херсонської області,

установив:
У касаційній скарзі заступник прокурора Херсонської області просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у цьому суді на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК. За твердженням прокурора, згаданий суд не виконав приписів ст. 419 вказаного Кодексу, залишивши без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення, належним чином не перевірив викладених у ній доводів щодо незаконності рішення місцевого суду, не дав на них умотивованих відповідей і в ухвалі не зазначив підстав, на яких визнав необґрунтованими заявлені вимоги.
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, наводячи аналогічні доводи, також просить скасувати зазначену ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Аргументуючи позицію, прокурор указує на те, що апеляційний суд не дотримався правил ч. 5 ст. 27 КПК, оскільки технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове засідання від 12 травня 2016 року, частково не відтворюється, а це є підставою для скасування ухвали.

За висновками слідчих органів, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК, а саме незаконно придбав, виготовив і зберігав особливо небезпечний наркотичний засіб без мети збуту за таких обставин.

У денний час 28 травня 2015 року ОСОБА_9 поблизу смт Брилівки Цюрупинського району Херсонської області зібрав верхівки частин суцвіть з дикорослих кущів коноплі, і з них виготовив канабіс вагою 5,174 г (у перерахунку на суху речовину).

Установивши, що ОСОБА_9 страждає на хронічне психічне захворювання у формі параноїдальної шизофренії, під час вчинення суспільно-небезпечного діяння перебував у хворобливому стані, не міг віддавати собі звіт своїм діям та керувати ними, слідчий за погодженням із прокурором звернувся до місцевого суду з клопотанням про застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку.
Цюрупинський районний суд Херсонської області ухвалою від 14 березня 2016 року відмовив у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, і закрив кримінальне провадження через недоведеність вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння.

Апеляційний суд Херсонської області ухвалою від 12 травня 2016 року залишив без змін рішення суду першої інстанції, а подану прокурором апеляційну скаргу зі змінами до неї без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав касаційні скарги, пояснення захисника, котрий заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційних скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню на таких підставах.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру та закриваючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 , керувався вимогами частин 3, 4 ст. 17 КПК. Цей суд, безпосередньо дослідивши й проаналізувавши в ухвалі всі обставини зазначеного провадження, дійшов висновку, що сторона обвинувачення не надала достатніх допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.

На вказане рішення прокурор подав апеляційну скаргу. У ній він, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадженнята на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просив скасувати оспорювану ухвалу на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК й ухвалити нову, якою застосувати до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Як видно зі справи, під час її розгляду в порядку апеляційної процедури суд дотримався положень глави 31 КПК, ретельно перевірив усі доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі зі змінами до неї, і вмотивовано відмовив у її задоволенні, навівши аргументи, які ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Усупереч твердженням скаржників апеляційний суд у своїй ухвалі проаналізував в аспекті статей 8489, 99 КПК зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, на які посилався прокурор на обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_9 . Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, зокрема їх недопустимості та недостатності для встановлення факту вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння, апеляційний суд умотивовано спростував посилання сторони обвинувачення про наявність у кримінальному провадженні належних доказів, які підтверджують незаконне придбання, виготовлення та зберігання ОСОБА_9 особливо небезпечного наркотичного засобу без мети збуту.
Суд апеляційної інстанції визнав, що незавірена світлокопія протоколу про адміністративне правопорушення, при складанні якого у психічно хворого ОСОБА_9 було виявлено й вилучено згортки з подрібненою рослинною речовиною, не є документом у розумінні ст. 99 КПК, а тому в силу ст. 84 цього Кодексу не може вважатися джерелом доказів. Оскільки повідомлення про підозру ОСОБА_9 ґрунтується на даних, викладених у згаданому протоколі, його відсутність не дає можливості встановити всі обставини злочину, які згідно з ч. 1 ст. 505 КПК підлягають обов?язковому встановленню. Отже, ці обставини фактично не підтверджено, про що підставно і зазначив апеляційний суд.

Крім того, переглядаючи оспорюване рішення в апеляційному порядку, суд указав на встановлені суттєві розбіжності щодо упакування згортків, які було вилучено у ОСОБА_9 та направлено на експертне дослідження. Ці суперечності, наявності яких у касаційній скарзі переконливо не спростовано, викликають обґрунтований сумнів у тому, що предметом експертного дослідження була саме вилучена у ОСОБА_9 речовина. Звідси випливає, що апеляційний суд, погоджуючись із позицією місцевого суду щодо недопустимості як доказів протоколу огляду та висновку фізико-хімічної експертизи, діяв відповідно до статей 17, 94 КПК у їх взаємозв?язку.

Разом із цим, апеляційний суд звернув увагу на те, що подане до місцевого суду клопотання про застосування відносно ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру не узгоджується з вимогами закону, оскільки суперечить представленому у справі висновку судово-психіатричної експертизи № 342. Згідно з цим висновком ОСОБА_10 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Однак у клопотанні перед судом було порушено питання про застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без зазначення виду нагляду та обґрунтування таких вимог.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність у суду першої інстанції підстав для задоволення згаданого клопотання.

Розглянувши апеляційну скаргу прокурора, суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, яке за своїм змістом відповідає ст. 419 КПК, а твердження у касаційних скаргах про зворотне, є непереконливими та неспроможними.

Також не є прийнятними доводи прокурора про порушення апеляційним судом вимог ч. 5 ст. 27 КПК. Як випливає з положень п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК, судове рішення підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді. Натомість у цьому кримінальному провадженні такий носій є. Невідображення певної частини інформації, що стосується вирішення окремого клопотання сторони обвинувачення, виходячи з точного змісту зазначеної норми, не може бути підставою для скасування ухвали.
З огляду на викладене колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржників щодо допущення під час апеляційного провадження таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою обов?язкове скасування оспорюваного судового рішення. А відтак касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК є безумовними підставами для скасування чи зміни ухвали апеляційного суду, під час здійснення касаційного провадження не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 12 травня 2016 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги заступника прокурора Херсонської області та прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_3