Дата документу Справа № 1-47/11
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №1/471/11 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/586/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.539 КПК України
УХВАЛА
18 квітня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали за клопотанням засудженого ОСОБА_6 щодо заліку строку тримання під вартою до строку відбуття покарання

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8 ,

Прокурором, який брав участь у розгляді клопотання засудженого ОСОБА_6 в суді першої інстанції подана апеляційна скарга на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2017 року, якою задоволено клопотання засудженого ОСОБА_6 і зараховано в строк покарання час перебування знаходження засудженого у Київському СІЗО з 18.09.2013 року по 18.12.2013 року, час перебування в Запорізькому СІЗО з 25.03.2016 року по 21.02.2017 року, включно, із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Своє рішення суд мотивував тим, що засуджений ОСОБА_6 утримувався в умовах СІЗО підчас касаційного розгляду кримінальної справи і підчас перегляду справи за нововиявленими обставинами, на думку суду, на ОСОБА_6 розповсюджується положення ч.5 ст.72 КК України.

Прокурор у скарзі, вказуючи на порушення судом положень матеріального і процесуального закону, просив ухвалу суду скасувати і ухвалити нову ухвалу, якою не зараховувати ОСОБА_6 у строк попереднього ув`язнення строк з 18.09.2013 по 18.12.2013 з 25.03.2016 по 21.02.2017. В обґрунтування своїх доводів прокурор посилався на положення ЗУ «Про попереднє ув`язнення» і роз`яснення зазначені в листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.01.2016, на положення ч.2 ст.532 КПК України, за змістом яких попереднє ув`язнення закінчується з моменту набрання судовим рішенням законної сили. Прокурор звертає увагу суду апеляційної інстанції на порушення судом ст.ст.537, 539 КПК України, на думку прокурора, заявлене ОСОБА_6 клопотання мало б розглядатися Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, з огляду на те, що останній утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», яка розташована в межах територіальної юрисдикції саме цього суду.

Засудженим ОСОБА_6 на апеляційну скаргу прокурора подано заперечення. Засуджений вважає доводи прокурора необґрунтованими посилається на положення ч.5 ст.72 КК України і положення п.24 ч.1 ст.3 КПК України. На переконання ОСОБА_6 , строк, про який зазначалося в його клопотанні, судом першої інстанції було перераховано законно. Засуджений вважає, що клопотання обґрунтовано направлено ним до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

За матеріалами провадження, до Шевченківського районного суду звернувся ОСОБА_6 з клопотанням про залік строку тримання під вартою в строк відбуття покарання відповідно до вимог ч.5 ст. 72 КК України з розрахунку один попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за час з 06.09.2013 по 18.12.2013, з 25.03.2016 по теперішній час (час на момент звернення з клопотанням).

Суд першої інстанції, розглянувши клопотання засудженого, задовольнив його.

Заслухавши доповідь судді; доводи засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти доводів апеляційної скарги і наполягали на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити і постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_6 ; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав.

За ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, окрім іншого є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За вимогами п.2 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту та застосуванням закону, який не підлягає застосуванню.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2012 ОСОБА_6 засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст185, ч.2 ст.187, ч.3 ст.187, ч.1 ст.263, ч.3 ст.289 КК України з призначенням йому покарання у вигляді 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Запорізької області від 02.04.2013 року вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2012 в частині призначеного покарання стосовно ОСОБА_6 змінено, застосовано принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим та остаточно за сукупністю злочинів призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві власності майна. Вирок набрав чинності 02.04.2013.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2016 на підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_6 зараховано у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2012, з 26.10.2010 по 02.04.2013 рік включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дня позбавлення волі, що становить 4 роки 10 місяців 12 днів позбавлення волі.

ОСОБА_6 просив зарахувати йому в строк відбуття покарання перебування під вартою за період розгляду справи у касаційному порядку з 06.09.2013 по 18.12.2013, та розгляду його справи за нововиявленими обставинами у Шевченківському районному суді міста Запоріжжя з 25.03.2016 по теперішній час (час на момент звернення з клопотанням).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 утримувався в Київському СІЗО з 18.09.2013 по 18.12.2013 (при касаційному перегляді справи) та в Запорізькому СІЗО з 25.03.2016 по 21.02.2017 (при розгляді справи занововиявленими обставинами).

Суд посилаючись на пп.«ґ» ч.5 ст.72 КК України дійшов висновку, що вищевказаний строк мав бути зарахований в строк відбуття покарання відповідно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Колегія суддів зі вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Попереднє ув`язнення, у розумінні положень ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», закінчується з моменту набрання вироком законної сили.

Відтак висновки місцевого суду про необхідність перерахунку ОСОБА_6 строк утримання останнього в Київському СІЗО з 18.09.2013 по 18.12.2013 (при касаційному перегляді справи) та в Запорізькому СІЗО з 25.03.2016 по 21.02.2017 (при розгляді справи заново виявленими обставинами), є помилковим.

Заперечення засудженого і посилання в цьому контексті на положення на пп.«ґ» ч.5 ст.72 КК України є безпідставними. Під час касаційного перегляду справи вирок суду яким було засуджено ОСОБА_6 , і який набрав законної сили, не був скасований.

Строк перебування ОСОБА_6 у Київському СІЗО вважати попереднім ув`язненням не можна.

Не можна рахувати попереднім ув`язненням також строк перебування ОСОБА_6 у Запорізькому СІЗО з 25.03.2016 по 21.02.2017 (при розгляді справи за нововиявленими обставинами), адже за наслідками розгляду провадження за нововиявленими не визнано незаконним вирок суду яким було засуджено ОСОБА_6 за яким він відбуває покарання.

Судом першої інстанції було помилково застосовано положення ст. 72 КК України її змісту, що призвело до застосуванням закону, який не підлягає застосуванню, відтак ухвала місцевого суду підлягає скасуванню що покладає на суд апеляційної інстанції обов`язок розглянути клопотання засудженого по суті.

Клопотання засудженого ОСОБА_6 про застосування положень ч.5 ст.72 КК України щодо строку коли він утримувався в Київському СІЗО з 18.09.2013 року по 18.12.2013 рік (при касаційному перегляді справи) та в Запорізькому СІЗО з 25.03.2016 року по 21.02.2017 рік (при розгляді справи заново виявленими обставинами) залишити без задоволення з підтавав наведених вище.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді клопотання засудженого ОСОБА_6 в суді першої інстанції задовольнити, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2017 року, якою було задоволено клопотання засудженого ОСОБА_6 і зараховано йому в строк покарання час знаходження у Київському СІЗО з 18.09.2013 по 18.12.2013 та час знаходження в Запорізькому СІЗО з 25.03.2016 по 21.02.2017 включно із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, скасувати.

Постановити нову ухвалу якою відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 щодо зарахування йому в строк покарання час знаходження у Київському СІЗО з 18.09.2013 по 18.12.2013 та час знаходження в Запорізькому СІЗО з 25.03.2016 по 21.02.2017 включно із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4