Справа № 569/2543/16-к
УХВАЛА

18 травня 2017 року м. Рівне
Рівненський міський суд
в особі головуючої судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 000138 відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358, ч.4 ст. 358 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
До Рівненського міського суду Рівненської області надійшли матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358, ч.4 ст. 358 КК України.
До початку підготовчого судового засідання, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 подав до суду клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, мотивуючи це тим, що сторона обвинувачення порушила порядок висунення пред`явленого обвинувачення шляхом порушення принципу презумпції невинуватості, крім того, на його думку, обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали вказане клопотання та просили його задовольнити.
Прокурор вважає вищевказане клопотання безпідставним, таким, що не підлягає до задоволення.
Дослідивши в судовому засіданні обвинувальний акт, суд погоджується з думкою сторони захисту, висловленою в поданому нею клопотанні, стосовно порушення стороною обвинувачення презумпції невинуватості.

Як вбачається, в обвинувальному акті, перший заступник керівника Рівненської місцевої прокуратури зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованих ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, заздалегідь, без вироку суду двічі стверджує, що останній вчинив кримінальні правопорушення, що є неможливим, оскільки на стадії пред`явлення обвинувачення та складання обвинувального акту можливо вказувати тільки на те, що особа обвинувачується у вчиненні певного кримінального правопорушення.

Більше того, така вказівка в обвинувальному акті є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст. ст. 62, 129 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відтак, презумпція невинуватості, закріплена в п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є одним із найважливіших елементів справедливого кримінального процесу.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини, з врахуванням якої в силу ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України підлягає застосуванню кримінально процесуальне законодавство України, слідує, що принцип презумпції невинуватості порушено, якщо твердження посадової особи стосовно людини, обвинуваченої у скоєнні злочину, відображає думку, що людина винна, коли це не було встановлено відповідно до закону (рішення ЄСПЛ у справі «Грабчук проти України»).

Як вбачається зі змісту обвинувального акту, всупереч наведеним вище нормам, сторона обвинувачення, без наявності встановлення вини обвинуваченого відповідно до закону вжив в обвинувальному акті формулювання «вчинив кримінальне правопорушення», чим порушив норми прямої дії ст. 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості обвинуваченого, порядок висунення йому пред`явленого обвинувачення, а також тим самим перебрав на себе повноваження суду.

Крім того, згідно вимог ч.4.ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Частини 1-3 ст. 291 КПК України містить перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт, серед яких в тому числі, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доказаних даних про подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та інші.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а і точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони кримінального правопорушення, а також кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Так, згідно Висновків Верховного Суду України що містяться в його Постанові від 22.05.2014 року «… на стадії визначення тієї норми закону, яка встановлює вид і міру юридичної відповідальності, відбувається вибір такої норми, з`ясовується її зміст, форма та чинність, визначається редакція норми, яка діяла на момент вчинення посягання, встановлюється її дія у часі, просторі та щодо певного кола осіб.

Однак, в супереч наведеному вище, при визначенні норми КК України, за вчинення інкримінованих ОСОБА_4 правопорушень, не встановлено в редакції якого закону.

По першому епізоду звинувачення ОСОБА_4 обвинувачується в тому що він в період з липня 2010 по вересень 2012 року на підтвердження займаної ним посади, надав диплом та додаток до диплома, які фактично вказаним в них навчальним закладом для ОСОБА_4 не видавалися.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення згідно обвинувального акту, - ч.3 ст. 358 КК України.

Разом з тим, законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення» №3207-VI від 7 квітня 2011 року, що набрав чинності 1 липня 2011 року, статтю 358 КК України викладено у новій редакції, згідно з якою вказану норму доповнено ч.2, якою законодавець визначив відповідальність за вказану в цій частині правової норми диспозицію. Відповідно, попередню нумерацію частин указаної статті було змінено з другої на третю, а з третьої на четверту.

Таким чином, в період з 2010 по 2012 рік діяли дві редакції ст. 358 КК України, при чому до 01.07.2011 року ч.3 ст. 358 КК України передбачала відповідальність за використання завідомо підробленого документа, і за це санкція передбачала покарання штрафом до п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

Після 01.07.2011 року ч. 3 ст. 358 КК України передбачала відповідальність за дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, - у вигляді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

Частиною 2 ст. 4 КПК України встановлено що злочинність і караність, а також інші кримінально правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Всупереч наведеному, як вбачається з обвинувального акту, сторона обвинувачення під час визначення норми закону яка встановлює вид і міру відповідальності по першому епізоду звинувачення не з`ясувала зміст правової норми, її чинність, не конкретизувала редакцію норми, яка інкримінується обвинуваченому ОСОБА_4 .

Разом з тим, при вирішенні даного клопотання, суд враховує також вимоги ч.1 ст. 348 КПК України, а саме, що наступною стадією судового розгляду після завершення підготовки до судового розгляду, є призначення судового розгляду, і суд буде зобов`язаний роз`яснити суть обвинувачення обвинуваченому, з`ясувавши при цьому, чи зрозуміло воно останньому.

Проте, при такому викладенні обставин в обвинувальному акті, під час оголошення обвинувачення за ч.3 ст. 358 КК України ( тобто по першому епізоду обвинувачення) - суд фактично позбавлений можливості роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 суті пред`явленого йому обвинувачення, а враховуючи вимоги ст. 337 КПК України - сам суд не наділений правом внести зміни до висунутого щодо особи обвинувачення, що в кінцевому результаті грубо порушить право особи обвинуваченого на захист.

Так, у п.253 Рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «момент, з якого ст.6 Конвенції починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції обвинувачення, про яке йдеться у п.1 ст.6 (п.62 Рішення ЄСПЛ від 18 січня 2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у контексті п.п.а п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінські проти Австрії»). Крім того, Суд констатував, що положення пп.а п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати в світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті.

В рішенні ЄСПЛ «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року Суд комплексно проаналізував справедливість судового розгляду та нагадав, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.б ч.3 ст.6 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 , не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки прокурор, на якого покладено обов`язок доказування події кримінального правопорушення, в супереч вимогам ч.1 ст. 91 КПК України - не встановив мотив злочину що є необхідним для визначення винності особи, і про це не зазначено в сформульованому обвинуваченні.

Між тим, відсутність в обвинувальному акті формулювання детального та конкретного обвинувачення та належної правової кваліфікації, порушує вищевказані вимоги, що унеможливлює якісно і повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що безперечно порушує право особи ОСОБА_4 на захист, яке належить до загальновизнаних принципів міжнародного права, яке імплементоване у національне законодавство як орієнтир, що визначає умови справедливого судового розгляду.

У ч.2 ст. 63 Конституції України задекларовано, що підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист, зміст якого становить сукупність наданих йому законом можливостей для спростування підозри, обвинувачення, пом`якшення покарання, а також захисту своїх особистих інтересів.

Водночас, декларування такого права не означає його реальне втілення в ході кримінального провадження, у зв`язку з чим важливим є законодавчі гарантії такого права. Зокрема, юридичні гарантії це надання державою формальної (юридичної) загальнообов`язковості тим умовам, які необхідні для того, щоб кожна людина змогла скористатися своїми конституційними правами і свободами.

З огляду на це як в конституційних положеннях у розділі VIII «Правосуддя» (п.6 ч.2 ст.129), так і в галузевому кримінальному процесуальному законодавстві використовується поняття «забезпечення права на захист», у змісті якого законодавець визначає механізми реалізації цього права як гарантію його втілення в ході кримінального судочинства.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, крім того, при його винесенні сторона обвинувачення грубо порушила принцип презумпції невинуватості, що в свою чергу призвело до порушення порядку висунення пред`явленого обвинувачення, в зв`язку з чим клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору - підлягає задоволенню .

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 5,6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ст. 62 Конституції України, 291, 314 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 - про повернення обвинувального акту прокурору - задовольнити.
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000138 відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.358, ч. 4 ст. 358 КК України повернути прокурору Рівненської області.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Рівненської області протягом семи днів з дня її оголошення через Рівненський міський суд Рівненської області.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1