"08" лютого 2017 р. Справа № 363/4914/16-к
УХВАЛА
Іменем України
8 лютого 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001308 щодо ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 190 КК України,

встановив:
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду за участю його сторін зазначених в обвинувальному акті. Також просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому в зв`язку із збереженням ризиків його ухилення від суду й продовження вчинення кримінальних правопорушень.

Потерпілий з прокурором погодився, клопотань не мав.

Обвинувачений заперечень та клопотань не висловив.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року звернув увагу на вказівку у тексті пп. «а» п. З ст. 6 Конвенції щодо необхідності приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (п. 79 рішення у справі «Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року).

Також, Європейський суд з прав людини вказує про необхідність аналізувати положення підпункту «а» п. З ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення у справі «Гіелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року; п. 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року; п. 34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20 квітня 2006 року).

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

За змістом ст. 32 КК України повторність злочинів є окремою формою множинності злочинів, що має специфічний кримінально-правовий зміст, тобто неодночасне вчинення однією і тією ж особою двох або більше злочинів передбачених тією самою статтею або частиною статті особливої частини цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 32 КК України повторність відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом, або якщо судимість за це злочин було погашено або знято.

У той же час, формулюючи обвинувачення та викладаючи фактичні обставини кримінального правопорушення, орган досудового слідства в обвинувальному акті не виклав у чому полягають обставини вчинення злочину за кваліфікуючою ознакою повторності, як обов`язкової ознаки ч. 2 ст. 190 КК України, що складає об`єктивну сторону такого злочину. Міститься саме тільки посилання, що злочин вчинено повторно.

Ці обставини є недостатньо визначеними і виявляють неконкретність висунутого обвинувачення.

З цих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, який закінчується 11.02.2017 року, суд звертає увагу на наявність ризиків ухилення обвинуваченого від суду й продовження вчинення кримінальних правопорушень, які все ще зберігають свою актуальність по справі і виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Вказаний висновок обумовлений тим, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, вчиненого під час іспитового строку визначеного в порядку ст. 75 КК України, переховувався від органів досудового слідства в зв`язку з чим знаходився в розшуку, місце проживання якого знаходиться в м. Одеса.

Тобто у справі відсутні достатні гарантії належної поведінки обвинуваченого при обранні йому менш суворого запобіжного заходу й дані про його міцні соціальні зв`язки, які б переважали наявні вищезгадані ризики.

Продовження строку тримання обвинуваченого під вартою на два місяці не є значним в розумінні встановлення балансу інтересів кримінального провадження й обмежень прав особи на вільне пересування. Такий строк тримання під вартою суд вважає прийнятним і виправданим для втручання в права і свободи обвинуваченого.

Підстав для обрання менш суворого запобіжного заходу судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 331, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 190 КК України повернути прокурору.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Київському слідчому ізоляторі № 13 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області до 11 квітня 2017 року включно.
Строк продовження існуючої міри запобіжного заходи слід обраховувати з 11 лютого 2017 року.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя