ВИРОК
Іменем України
30.01.2017 року м. Львів
Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

з участю прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представників потерпілої ОСОБА_7 , ОСОБА_8

та обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, на утриманні двоє дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу вимог ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,-

в с т а н о в и в:
обвинувачений ОСОБА_9 18.05.2014 року близько 16:30 год., перебуваючи у загальному коридорі будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_6 , умисно наніс останній тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта № 795 від 20.05.2014 року відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_9 , умисно наніс легкі тілесні ушкодження потерпілій, тобто вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно вимог ст. 129 Конституції України, ст.7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Ухвалення судом вироку Іменем України є свідченням того, що саме держава Україна в особі суду надає правову оцінку особі та вчиненому нею діянню; вирок суду повинен бути ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими під час судового з точки зору їх належності, допустимості і достовірності; сукупність доказів повинна бути достатньою та взаємнозв`язаною для прийняття законного, обґрунтованого вмотивованого судового рішення.

Норма ст.370 КПК України визначає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

З врахуванням норм ст. ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчинені інкримінованого правопорушення, з огляду на наступне.

При цьому, суд виходить із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України, від 17 липня 1997 року, норм Конституції України, КПК України, які визначають права і свободи кожного, хто перебуває під юрисдикцією членів Ради Європи, які підписали означену конвенцію, держави, яка ратифікувала її у встановленому Законом порядку, та гарантують кожному права і свободи, визначені в розділі 1 Конвенції та розділу VIII Конституції України.

Обвинувачений у судовому засіданні свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні заперечив та пояснив, що 18.05.2014 року разом з восьмирічним сином, на прохання батька, прийшов у кв. АДРЕСА_3 , для перевірки стану квартири та оплати рахунків за надані комунальні послуги. Як зазвичай, обвинувачений залишив ключі у верхньому замку вхідних дверей. Через деякий час почув як потерпіла вибігла із сусідньої квартири з претензіями щодо причини його перебування у квартирі та погрозами викликати поліцію. ОСОБА_9 не заперечив щодо виклику поліції, оскільки мав при собі документи, які підтверджували законність його перебування у вказаному помешканні. Під час висловлення зазначених претензій, ОСОБА_6 силою намагалась витягнути ключі з верхнього замка вхідних дверей, що, на думку обвинуваченого, і спричинило ушкодження руки потерпілої. В подальшому, обвинувачений зайшов на кухню заспокоїти наляканого сина, після чого повернувся в коридор, де наполеглево запропонував потерпілій повернути йому ключі. Проте, остання намагалась втекти від обвинуваченого, під час чого, і отримала виявлені у неї в подальшому тілесні ушкодження. При цьому запевнив, що жодних тілесних ушкоджень потерпілій не наносив, словесний конфлікт відбувався лише між ним та потерпілою.

Відповідно до вимог ст. ст. 84-85 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню; процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновків експертів; докази, будучи належними і допустимими, мають властивість слугувати засобами пізнання вчиненого злочину та обумовлюють ті об`єктивні зв`язки, які існують між ними і обставинами минулої події; відсутність такої взаємодії може свідчити лише про відсутність доказів.

Норми ст. 91 КПК України визначають обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, яке полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, т.я. подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, тощо.

Незважаючи на заперечення обвинуваченим причетності до інкримінованого правопорушення, його вина повністю доведена зібраними на досудовому розслідуванні та перевіреними в судовому засіданні доказами.

Показами потерпілої ОСОБА_6 , яка заперечила покази обвинуваченого, та повідомила, що проживає у квартирі АДРЕСА_4 . Вказана квартира має два окремих входи. Разом з нею та її матір`ю до 2009 року у вказаній квартирі проживав батько обвинуваченого ОСОБА_11 її колишній чоловік. Про обвинуваченого знає лише те, що він у минулому був засуджений та відбував покарання у виді позбавлення волі. 18.05.2017 року після обіду потерпіла почула шум в загальному коридорі. Вийшовши з квартири, побачила обвинуваченого ОСОБА_9 , який сидів навколішки та виделкою здирав папір з вхідних дверей. Потерпіла запитала у обвинуваченого, що він тут робить без батька, на що останній підвівся та почав кричати на потерпілу., погрожувати та нецензурно висловлюватисьв адресу останньої. На крики у загальний коридор вийшли мати потерпілої ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які й стали свідками побиття ОСОБА_6 . Потерпіла спробувала витягнути ключі обвинуваченого з вхідних дверей. Проте, обвинувачений розвернув ОСОБА_6 та декілька разів силою штовхнув її на вхідні двері, внаслідок чого остання декілька разів вдарилась спиною об клямки та відчула різкий біль у руці. Вирвавшись від обвинуваченого та повернувшись у квартиру, щоб викликати міліцію, побачила кров на долоні правої руки та подряпини. Працівники міліції за її викликом прибули близько 20:00 год., проте обвинувачений на той час вже пішов.

Показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які підтвердили покази потерпілої та засвідчили факт нанесення тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_9 потерпілій, які мали місце 18.05.2014 року у квартирі АДРЕСА_4 .

Показами свідка ОСОБА_15 , яка повідомила, що про обставини конфлікту між потерпілою та обвинуваченим дізналась від потерпілої ОСОБА_6 . Свідок повідомила, що потерпіла переживала через вказаний конфлікт, жалілась їй на необхідність застосування заспокійливих медичних препаратів у зв`язку з порушенням нервової системи. Під час зустрічі з потерпілою зауважила ушкодження долоні руки у вигляді подряпин.

Висновком судово-медичної експертизи № 795 від 20.05.2014 року згідно з яким, виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження могли утворитись 18.05.2014 року та відносятся до легкого тілесного ушкодження.

Заслухавши покази обвинуваченого, потерпілої та свідків, суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_9 знайшло своє підтвердження у судовому засіданні.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд виходить із об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_9 містять склад кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України, оскільки обвинувачений, умисно наніс легкі тілесні ушкодження потерпілій.

Суд надає віри показам свідків, оскільки вони об`єктивно відображають обставини справи, при цьому, суд приймає до уваги показання потерпілої щодо обставин нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим, оскільки повідомлені нею в суді дані, повністю узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи, є послідовними.

Суд критично оцінює покази обвинуваченого ОСОБА_9 , зокрема твердження останнього про те, що жодного злочину не вчиняв, оскільки такі спростовуються об`єктивними та переконливими доказами по справі, і є способом захисту та намаганням ухилитись від передбаченої законом відповідальності.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_9 спричинив умисне легке тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_6 , а тому його дії правильно кваліфіковані органами досудового розслідування за ч.1 ст.125 КК України.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, котрий, не працює, не одружений, перебування на утриманні двох дітей, за місцем проживання характеризується посередньо, в силу вимог ст. 89 КК України раніше не судимий.

На підставі вищенаведеного, суд вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_9 слід призначити в межах санкції статті за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення у виді штрафу.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

З огляду на зміст ч. 2 ст. 12 КК України, інкриміноване ОСОБА_9 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, є невеликої тяжкості.

Як вбачається з проведеного Верховним Судом України аналізу судової практики застосування норм закону про звільнення від кримінальної відповідальності (покарання) у зв`язку із закінченням строків давності, у випадку заперечення обвинуваченого проти застосування строків щодо нього, суд проводить судовий розгляд справи в повному обсязі, за наявності відповідних підстав визнає обвинуваченого винуватим у вчиненні конкретного кримінального правопорушення постановляючи обвинувальний вирок, призначає винній особі покарання та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільняє її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Частина 5 ст.74 КК застосовується лише у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст.49 КК). Якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою її підставою (закінчення строків давності) і вимагає закрити її, наприклад, за відсутністю події або складу злочину, суд, за наявності для цього підстав, визнає особу винною, ухвалює обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись положеннями ст. 49, ч. 5 ст. 74, ст. 106 КК.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 18.05.2014 року вчинив кримінальне правопорушення невеликої тяжкості, з дня вчинення ним кримінального правопорушення минуло понад два роки, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст.125 КК України не визнав, заперечив проти закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами, а відтак, в силу вимог ст. 49, ч. 5 ст. 74, ст. 106 КК України, суд приходить до висновку, що ОСОБА_9 слід звільнити від призначеного за цим вироком покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Згідно зі ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Враховуючи суть позовних вимог, характер протиправного діяння, моральні переживання потерпілої, а також інші негативні наслідки, завдані обвинуваченим, суд, керуючись началами розумності та співрозмірності (ст. 23 ЦК України), вважає, що заявлений позов слід задовольнити частково та стягнути з обвинуваченого 5 000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди, оскільки дійсно така спричинена незаконними діями обвинуваченого, а визначений судом розмір грошового відшкодування є достатньою сатисфакцією для потерпілої за понесені страждання. Підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі зазначеному потерпілою суд не вбачає, оскільки покликання на висновок судово-медичної експертизи від 15 серпня 2014 року як на доказ систематичності протиправних дій обвинуваченого виходить за межі інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

З наведених міркувань та керуючись ст. ст. 323, 324 КПК України, ст. ст. 49, ч. 5 ст. 74, ст. 106 КК України, суд,-

з а с у д и в:
ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 40 неоподаткованих мінімумів громадян.

Звільнити ОСОБА_9 від призначеного за ч.1 ст.125 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_6 5 000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 30 діб з дня його проголошення.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя ОСОБА_1