Дата документу Справа № 337/5218/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/659/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 337/5218/16-к
Категорія ст. 185 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003904 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, освіта середня-спеціальна, не працює, не одружена, має на утриманні двох неповнолітніх дітей сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше судимої:
1) 20.02.2014 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.185,75,76 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;
2) 16.07.2014 р. Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185,75,76 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;
3) 30.09.2014 р. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185,71 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі;
4) 14.01.2015 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185,70 ч.4 КК України до 1 року 2 місяців позбавлення волі, звільнилась 28.10.2015р. по відбуттю строку покарання,
5) 19.12.2016 р. Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяцям позбавлення волі з іспитовим терміном 1 рік,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України;
за участю прокурора ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_6 ,
за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні, на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, вважає, що вказаний вирок у частині призначеного покарання підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.

Так, відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як випливає із норм кримінального та кримінального процесуального законів, а саме ст.75 КК України, ст.374 КПК України та п.9 абз.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» якщо враховуючи тяжкість злочину, особу засудженого та інші обставини справи суд дійде висновку про можливість звільнення особи від покарання, то таке рішення суду має бути належним чином мотивоване.

Вважає, що судом 1 інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання з випробуванням недостатньо враховано суспільну небезпеку та обставини вчинених правопорушень, яке відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, особу обвинуваченої, яка раніше була неодноразово судима за аналогічні злочини, судимості за які не зняті та не погашені, відбувала покарання реально, на шлях виправлення не стала та знову вчинила аналогічні злочини, що свідчить про антисоціальну направленість її особистості а також той факт, що обвинувачена не працює і тому офіційних джерел доходу не має, незаміжня, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, ОСОБА_6 скоїла вищевказаний злочин 14.12.2016 року, незважаючи на те, що 07.12.2016 обвинувальний акт відносно неї скеровано до Хортиць кого районного суду м. Запоріжжя за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185 КК України. Звертає увагу, що призначаючи покарання з випробуванням судом 1 інстанції взято до уваги, що ОСОБА_6 «свою вину в скоєнні кримінального правопорушення визнала повністю, підтвердила обставини скоєння кримінального правопорушення, які викладені в обвинувальному акті, не оспорювала їх, від дослідження в судовому засіданні доказів, що були зібрані в ході досудового розслідування відмовилася. Просить суворо не карати, в скоєному щиро кається»

Так, матеріалами провадження поза розумним сумнівом підтверджується, що наведене кримінальне правопорушення вчинено саме ОСОБА_6 , а тому обвинувачена не могла не давати показання з визнанням своєї вини, оскільки така позиція лише б погіршила її становище та дала б підстави суду для вирішення питання про призначення більш суворого покарання. З огляду на викладене, визнання вини безпідставно оцінено судом як щире каяття.

Неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, полягає у безпідставному застосування при призначенні покарання ст. 75 КК України.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованими, адже вищенаведені обставини справи та характеристика особи засудженої свідчать про неможливість виправлення останньої від відбування покарання та застосування до нього положень ст.. 75 КК України, через що вирок суду підлягає скасуванню. Просить вирок суду у частині призначеного покарання скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК України), а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ст. 185 ч.2 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинувачену, у тому числі і в останньому слові, яка просила вирок суду залишити без зміни; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні, задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року ОСОБА_6 , визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2016р., та покарання, призначеного даним вироком, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_6 , будучи судимою за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які в установленому законом порядку не знята та не погашена, знову вчинила умисне корисливе кримінальне правопорушення при таких обставинах. Так, 14 грудня 2016р. о 12.33 год. ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадання чужого майна, зайшла до приміщення магазину «Єва №121», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Інженера Преображенського,13, де, діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно, повторно, шляхом вільного доступу, взяла з торгівельної вітрини тіні «Loreal Рaris», вартістю 207,13грн. (без урахування ПДВ), зняла з поверхні тіней магнітний стікер для сигналізації, який залишила у приміщенні магазину, вказані тіні сховала у ліву зовнішню кишеню шуби, яка була одягнена на ній, після чого вийшла з приміщення магазину, не розплатившись за товар. Заволодівши викраденим та отримавши його у своє повне розпорядження, ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зникла, чим спричинила ТОВ «Руш» матеріальну шкоду на загальну суму 207,13грн.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самої обвинуваченої в судовому засіданні, де вона повністю визнавала себе винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченої та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України.

Доводи прокурора про призначення ОСОБА_6 покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість та невідповідність призначеного останній покарання вимогам кримінального закону через неправильне застосування ст. 75 КК України, є такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_6 місцевим судом було враховано що остання має постійне місце проживання, добровільно відшкодувала шкоду, щиро розкаялася у скоєному, має на утриманні малолітню та неповнолітню дитину, обставин, що обтяжують покарання останньої, не встановлено, а тому районний суд визнав можливим не призначати їй реальне позбавлення волі і правильно застосував до неї ст. 75 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними доводи прокурора про те, що суд неправильно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченій, щире каяття, оскільки протилежна позиція останньої лише б погіршило її становище, є голослівними, так як нічим не підтверджуються.

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_6 офіційне ніде не працює, раніше була неодноразово судима, відбувала покарання реально, було враховано судом першої інстанції при призначенні останній виду і розміру покарання 1 рік 6 місяців позбавлення волі, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.
Враховуючи вищевказане, а також те, що ОСОБА_6 вчинила злочин середньої тяжкості, має постійне місце проживання, вчинила крадіжку на невелику суму, відшкодувала шкоду потерпілій, має на утриманні двох дітей, неодружена, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду про звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням шляхом визначення іспитового строку та встановлення контролю за її поведінкою, є законним, при цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що застосування в даному випадку до обвинуваченої ст. ст. 75, 76 КК України в умовах належного контролю за її поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинувачену більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд був позбавлений можливості призначити обвинуваченій ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки прокурор в своїй апеляційній скарзі про це не просив, а колегія суддів не має права в даному випадку вийти за межі апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні залишити без задоволення, а вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її оголошення.
Судді: