Справа № 343/409/17
Провадження № 11-кп/779/201/2017
Категорія ст. 81 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

представника

Долинського ВЦ № 118 ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити оскаржену ухвалу та задовольнити клопотання про його умовно-дострокове звільнення від покарання. Зазначає, що він з ухвалою не згідний, вважає її неправомірною, незаконною та упередженою по відношенні до нього. Вказує, що з часу перебування в виправному центрі він був працевлаштований, від робіт (в тому числі, на благоустрій установи) не відмовлявся і не відмовляється. Стверджує, що вислів «свідомого уникнення від робіт» є неправдивим і недопустимим. Вказує, що працював на котельні установи, однак ця робота з невідомих йому причин не оплачувалося. Зазначає, що за станом здоров`я не може виконувати роботи пов`язані з важкою працею. Це підтвердити він не може через брак коштів, бо всі медичні послуги є платними. Тому і твердження суду про те, що він неодноразово отримував дозвіл на виїзд в лікарню є безпідставним. Твердження суду про його схильність до зберігання заборонених предметів спростовує тим, що такі у нього не вилучалися. Помилковим вважає і твердження про те, що він не утримує в чистоті та порядку спальне місце та при ліжкову тумбочку. Наголошує, що згідно ст. 88 КПК України, відомості щодо характеру або окремих рис характеру особи є недопустимими на підтвердження винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. Зазначає, що до закінчення терміну його покарання з часу винесення оскарженої ухвали залишилось два місяці і 26 днів, і таке рішення суду лише відтерміновує час і день даного строку, а перебування в відповідній установі лише пригнічує його стан і є фрустрацією, крахом його надій, планів та сподівань.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання. Суд першої інстанції, виходячи з відомостей, які вбачаються із досліджених в судовому засіданні письмових матеріалів клопотання та особової справи засудженого ОСОБА_6 , мотивував тим, що дані про особу засудженого та описані ним обставини не давали суду достатніх підстав дійти до твердої переконаності в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком. Сам по собі факт наявності двох заохочень і формально-юридичних підстав не може служити переконливими підставами для висновку про те, що засуджений виправився. Висновок суду про заміну йому невідбутої частини покарання на обмеження волі, на думку суду, є для засудженого достатньою преференцією в умовах утримання. А тому його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання не підлягало до задоволення.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає її безпідставною, просив ухвалу суду залишити без змін;

- представник Долинського ВЦ № 118 пояснив, що ОСОБА_6 працював протягом нетривалого часу, йому було накладено одне стягнення, яке на час розгляду клопотання погашено, вважає рішення суду законним та обґрунтованим;

- засуджений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржену ухвалу суду та задовольнити клопотання про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, вважає ухвалу незаконною.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали клопотання, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На думку колегії суддів, ухвала суду першої інстанції постановлена з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням вимог процесуального закону.

Відповідно до положень ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване до засудженого, що відбуває покарання у виді обмеження волі, та який сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а також після фактичного відбуття ним не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов: 1) особа відбуває основне покарання у виді обмеження волі; 2) засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення; 3) він фактично відбув встановлену ч. 3 ст. 81 частину призначеного судом покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 03 травня 2012 року за ч. 2 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2016 року засудженому ОСОБА_6 у строк відбування покарання за вищевказаним вироком суду відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 01 серпня 2011 року по 31 серпня 2012 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської від 12 квітня 2016 року засудженому ОСОБА_6 замінено невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді обмеження волі строком 1 рік 2 місяці 19 днів. Ухвалою Долинського районного суду від 27 травня 2016 року засудженому ОСОБА_6 зараховано в строк покарання за правилами, передбаченими у ст. 72 КК України, час слідування його під вартою до Долинського ВЦ № 118 з 12 квітня 2016 року по 27 квітня 2016 року з розрахунку один день позбавлення волі за два дні обмеження волі.

З урахуванням всіх перерахунків, проведених на підставі ухвал суду, початок відбуття покарання засудженому рахується з 01 серпня 2011 року, кінець строку 16 червня 2017 року. Фактично невідбута частина терміну покарання станом на 20 березня 2017 року становить два місяці 26 днів.

ОСОБА_6 засуджений за вчинення тяжкого злочину. На час розгляду справи відбув необхідні 2/3 частини призначеного судом покарання.

В той же час, одною із обов`язкових умов для умовно-дострокового звільнення засудженого є доведення ним свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, з приводу чого колегія суддів зазначає наступне.

З характеристики на засудженого ОСОБА_6 від 17 березня 2017 року (а.п. 30) вбачається, що ОСОБА_6 в установах виконання покарань знаходиться з 05 серпня 2011 року. Під час тримання в СІЗО м. Києва не допускав порушення вимог режиму тримання під вартою, дисциплінарні стягнення не накладалися. Заохочення не оголошувалися. З 11 жовтня 2012 року відбував покарання у Коломийській ВК № 41. Був працевлаштований на виробництві установи, пізніше днювальним відділення СПС. За період відбування покарання порушень вимог режиму тримання під вартою не допускав, дисциплінарні стягнення не накладалися. Оголошувалось два заохочень правами начальника відділення СПС. 27 квітня 2016 року прибув в Долинський виправний центр № 118. Був працевлаштований на виробництві установи, на даний час не працевлаштований, намірів щодо свого працевлаштування не виявляє. Допускав порушення вимог режиму відбування покарання, за що було накладене одне дисциплінарне стягнення правами начальника установи, яке на даний час погашено у встановленому законом порядку. Заохочення не оголошувались. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Свідомо не утримує у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, має неохайний зовнішній вигляд. Зневажливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, догляд за ними не здійснює. Умисно уникає виконання робіт з самообслуговування, не бачить необхідності у самостійному їх виконанні. Свідомо уникає виконання робіт з благоустрою установи або перекладає їх виконання на інших засуджених. На профілактичних обліках не перебуває. Приймає участь в реалізації програми диференційованого виховного впливу на засуджених за напрямком "Духовне відродження". Зв`язок з родичами не підтримує. Згідно вироку суду позов не значиться, виконавчі листи на адресу установи не надходили. Вину у скоєному злочині визнав повністю. 10 грудня 2013 року комісією Коломийської ВК № 41 відмовлено у застосуванні ст. ст. 100, 101 КВК України, як такому, що не стає на шлях виправлення. 11 лютого 2015 року комісією Коломийської ВК № 41 відмовлено в застосуванні ст. 82 КК України, як такому, що не став на шлях виправлення. 04 березня 2016 року комісією Коломийської ВЦ № 41 відмовлено в застосуванні ст. 81 КК України, як такому, що не довів свого виправлення, 17 березня 2016 року комісією Коломийської ВЦ № 41 задоволено в застосуванні ст. 82 КК України, як такому, що став на шлях виправлення.

Апелянт заперечує правдивість зазначеного в даній характеристиці твердженням про те, що він не утримує в чистоті та порядку спальне місце та при ліжкову тумбочку. В той час, вказана характеристика дана уповноваженими особами, у відсутності зацікавленості чи упередженості яких будь-яких сумнівів немає, тому, на думку колегії суддів, такі відомості є достовірними.

Як вбачається довідки про заохочення та стягнення на засудженого ОСОБА_6 , що відбуває покарання в Долинському ВП № 118 від 16 березня 2017 року (а.п. 28), останній був заохочений два рази начальником відділення СПС за добросовісне відношення до робіт по благоустрою місць позбавлення волі 06 січня 2015 року та за активну участь у проведенні ремонтних робіт у відділенні СПС 12 жовтня 20156 року. Однак, на засудженого ОСОБА_6 було й накладено одне стягнення начальником установи за виготовлення та зберігання хлібної закваски (браги) 25 липня 2016 року.

Матеріали кримінального провадження також містять копію витягу з наказу від 02 серпня 2016 року № 326з (а.п. 22) про поставлення на профілактичний облік засудженого, як схильного до зберігання заборонених предметів та проведення з ним індивідуально-виховної, профілактичної роботи, закріплення за ним працівника установи, а також копію витягу з наказу від 08 лютого 2017 року № 51з (а.п. 23) про зняття із профілактичного обліку засуджених у зв`язку із закінченням терміну перебування.

Незважаючи на заперечення апелянта щодо схильності до зберігання заборонених предметів, така обставина підтверджується наведеними доказами, що є в матеріалах кримінального провадження.

З копій довідок про працевикористання засудженого ОСОБА_6 , який утримується в Коломийській ВК № 41 № 195 від 25 травня 2015 року (а.п. 6, 8, 10), № 110 від 29 грудня 2016 року (а.п. 14), вбачається, що останній відпрацював лише у грудні 2013 року один людино-день, а з копії довідки про працевикористання засудженого на ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 118)» від 17 березня 2017 року (а.п. 29), що останній працював у травні, серпні, жовтні та листопаді 2016 року, за що йому нарахована заробітна плата на загальну суму 1066,69 гривень.

З доданих копії виписки з наказу від 30 жовтня 2015 року № 101 (а.п. 12), вбачається що ОСОБА_6 було призначено на посаду днювального, а з копії наказу від 11 серпня 2015 року № 72(а.п. 13), що засудженого було зараховано у робочу бригаду для проведення ремонтних робіт.

Засуджений в апеляційній скарзі вказує, що зазначене в характеристиці твердження про свідоме уникнення від робіт з благоустрою установи, є помилковим, однак не зазначає обставин, що об`єктивно перешкоджали йому систематично та добросовісно працювати протягом відбутого періоду покарання.

Хоча апелянт і стверджує, що працював на котельні установи безоплатно, відомості про таке в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Як вбачається з копії довідок (а.п. 9, 15, 18) ОСОБА_6 практично здоровий, працездатний, відповідно за станом здоров`я міг виконувати роботи. Тому доводи апеляційної скарги про протилежне є неспроможними.

Згідно з довідкою від 17 березня 2017 року (а.п. 29) виконавчі листи на адресу установи на засудженого ОСОБА_6 не надходили.

Також матеріали кримінального провадження містять психологічну характеристику засудженого ОСОБА_6 від 01 березня 2016 року (а.п. 17).

Твердження апелянта про те, що відомості щодо характеру або окремих рис характеру особи є недопустимими на підтвердження винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, не є слушними, оскільки винуватість у вчиненні ним кримінального правопорушення вже встановлена вироком суду, за яким він і відбуває покарання, і предметом розгляду в суді першої інстанції, за яким постановлено оскаржену ухвалу, було питання, пов`язане із виконанням вироку. В той час, вирішуючи питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд повно та всебічно досліджує дані про особу засудженого. Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ОСОБА_6 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці протягом відбутого періоду покарання, проаналізувавши всі докази, які бути наявні в матеріалах кримінального провадження, у їх сукупності та взаємозв`язку.

Колегія суддів вважає, що сумлінна поведінка визначається активною участю у суспільному житті, сумлінним виконанням громадських доручень у процесі відбування покарання, гарною поведінкою в побуті, прагненням засудженого своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин, а також полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

Разом з тим, на думку колегії суддів, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Крім того, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Аналізуючи вищенаведене, в тому числі і короткострокові періоди роботи засудженого під час відбування покарання, працездатність засудженого, лише два заохочення протягом тривалого часу відбування покарання, відсутність заохочень від жовтня 2015 року, накладення дисциплінарного стягнення у виді 10 діб ДІЗО за виготовлення та зберігання хлібної закваски (браги), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відсутність сумлінного ставлення засудженого до праці.

Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені під час апеляційного розгляду.

В той час, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 , належним чином врахував умови, що передбачені ст. 81 КК України для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за такий період часу засуджений ОСОБА_6 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Враховуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, колегія суддів приходить до висновку, що для досягнення цілей покарання умовно-дострокове звільнення, в даному випадку, не є виправданим.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення без змін.

Колегія суддів, зазначаючи строк і порядок набрання законної сили даної ухвали та її оскарження, враховує правову позицію Верховного Суду України про те, що ухвали суду, постановлені щодо умовно-дострокового звільнення засуджених від відбування покарання, оскарженню в касаційному порядку не підлягають (постанова від 01 грудня 2016 року справа № 317/1520/16-к).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_2