Справа № 369/3906/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/247/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 35 03.08.2017

ВИРОК
Іменем України
3 серпня 2017 року. м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 , суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який має середньо-спеціальну освіту, не одруженого, зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24.06.2015 року за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21.10.2015 від відбування покарання звільнений на підставі ст. 75 КПК України з іспитовим строком на 2 роки,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 289 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Згідно вироку, ОСОБА_10 органами досудового розслідування обвинувачувався в тому, що 27.03.2016 року близько 23 години 40 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , проник на охоронювану стоянку транспортних засобів, де в цей час був припаркований автобус марки «РУТА 22» жовтого кольору, р.н. НОМЕР_1 , який належить ПП «А.Т.Н.», де маючи прямий умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, через незачинені дверцята проник до салону автобусу, де сів за водійське сидіння та за допомогою ключа запалення, який знаходився в замку запалення, привів двигун до роботи, увімкнувши першу передачу перемикання швидкостей рушив з місця, тим самим незаконно заволодів автобусом марки «РУТА 22» жовтого кольору, р.н. НОМЕР_1 .

В подальшому, рухаючись на вищевказаному автобусі по вул. Жовтнева в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, поблизу будинку № 31 на вищевказаній вулиці не впорався з керування внаслідок чого здійснив зіткнення із припаркованим поблизу будинку автомобілем марки «Mercedec-Benz C220», р.н. НОМЕР_2 , чим заподіяв матеріальну шкоду ПП «А.Т.Н.» у зв`язку з пошкодженням автобуса марки «РУТА 22» жовтого кольору, р.н. НОМЕР_1 на суму 897 гривень.

Таким чином, ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що незаконно заволодів транспортним засобом, поєднаним із проникненням у сховище, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України.

Обґрунтовуючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_10 суд зазначив, що обвинувачений своєї вини не визнав, оцінивши та проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов до висновку, що дії, які ставились в вину обвинуваченому кримінальним законом не визнаються злочинними, зокрема, вони лише формально містять ознаки злочину, але ці дії вчинені у стані крайньої необхідності. ОСОБА_10 27.03.2016 року у нічний час, у стані алкогольного сп`яніння, залишився у невідомому для нього місці, в салоні незнайомого йому автомобіля, де не мав можливості вийти з салону через необізнаність з механізмом за яким відчиняються двері маршрутки і через це, фактично, був позбавлений можливості пересуватись поза салоном транспортного засобу і можливості здійснювати природню життєдіяльність - був позбавлений їжі, води, можливості відправляти в належних умовах природні потреби, не маючи при цьому можливості покликати сторонніх осіб на допомогу, оскільки на парковці в той час людей в межах досяжності ОСОБА_10 не бачив, викликати по телефону знайомих не мав можливості, оскільки не знав адреси автостоянки. Ці обставини підтверджуються показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 .. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачений ОСОБА_10 вчинив дії у стані крайньої необхідності і за наявності сукупності визначених у ст. 39 КК України умов, оскільки дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що для нього існувала небезпека, яка виникла внаслідок дій інших людей і ця небезпека була наявною, тобто такою, що безпосередньо загрожувала завданням шкоди обвинуваченому та вже її завдавала; ця небезпека була дійсною і у даній обстановці не могла бути відвернена чи усунута іншим шляхом, окрім заподіяння шкоди; при усуненні небезпеки не допущене перевищення меж крайньої необхідності. За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність в діях обвинуваченого перевищення меж крайньої необхідності, оскільки шкоду правоохоронюваним інтересам (в частині контрольованого використання транспортних засобів) власнику транспортного засобу заподіяно, проте заподіяна шкода не є більш значною, ніж та, яку особі, що діяла у стані крайньої необхідності, вдалось відвернути; матеріальну шкоду власнику транспортного засобу заподіяно внаслідок необережних дій особи.

Не погоджуючись з рішенням суду прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить вирок скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Під час апеляційного перегляду судового рішення провести судове слідство, в ході якого повторно перевірити наступні докази: протокол прийняття заяви від 28.03.2016 (т.1, а.с.6); протокол огляду місця події від 28.03.2016 (т.1, а.с. 13-15); протокол огляду місця події від 28.03.2016 (т.1, а.с. 7-9); протокол від 04.04.2016 перегляду відеозапису від 27.03.2016 з камер спостереження з автостоянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ( т. 1 а.с. 24); висновок товарознавчої експертизи від 13.04.2016 № 8-04/155, згідно якого матеріальна шкода, заподіяна ПП "АТН" у зв`язку з пошкодженням автобусу марки «РУТА 22», р.н. НОМЕР_1 2014 року випуску становить 897 гривень (т.1 а.с. 92-96); повторно допитати свідків ОСОБА_15 ОСОБА_16 та ОСОБА_14 . Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України від 24.06.2015 року та остаточно призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

Свою апеляційну скаргу прокурор обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Суд першої інстанції у вироку зазначає, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження кваліфікуючої ознаки «проникнення у сховище». Однак, свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_15 суду надали свідчення, що вказаний автобус «Рута 22» р.н. НОМЕР_3 перебував на охоронюваній автостоянці. Вказані обставини також підтверджуються відеозаписом від 27.03.2016 з камер спостереження з автостоянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , де зберігався вищевказаний автобус. Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 94, 374 КПК України не надав жодної оцінки дослідженим в судовому засіданні доказам, які підтверджують факт заволодіння автомобілем. Суд формально та невмотивовано оцінив надані докази, та належним чином не вмотивував своє рішення. В порушення вимог кримінального процесуального законодавства у своєму рішенні суд не зазначив мотивів, з яких відкинув перелічені докази, не надав їм оцінки, не зазначив положення закону, якими керувався, та як наслідок не взяв до уваги ті докази, які могли істотно вплинути на висновки суду. Крім того, у вступній частині вироку зазначено лише прокурора ОСОБА_18 , попри те, що участь в розгляді справи брали також прокурори ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Істотне порушення вимог кримінального процесуального закону обмежило передбачене чинним законодавством право прокурорів на оскарження даного судового рішення. Суперечливі висновки, на підставі яких суд прийшов до переконання про невинуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та допущені судом першої інстанції порушення, в тому числі і порушення загальних засад кримінального провадження, ставлять під сумнів законність прийнятого рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку ОСОБА_10 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, та надавши останнє слово обвинуваченому колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як правильно зауважує апелянт, суд першої інстанції зобов`язаний, в силу ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінити кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому, в силу ст. 370 КПК України докази повинні бути досліджені під час судового розгляду.
У цьому конкретному випадку суд першої інстанції дослідив надані сторонами докази з достатньою повнотою та всебічністю і на неповноту та неправильність їх дослідження в апеляційному засіданні ніхто уваги не звертав. Досить повно досліджені докази суд виклав і у своєму рішенні по суті кримінального провадження.
Втім, при цьому, всупереч вказаним вище вимогам ст. ст. 94 та 370 КПК України, суд не надав належної оцінки дослідженим доказам в їх сукупності в плані належності та допустимості і помилково, без достатніх підстав дійшов до висновку, що ОСОБА_10 заволодівши автобусом марки «РУТА 22» жовтого кольору, р.н. НОМЕР_1 і виїхавши на ньому зі стоянки, яка перебувала під охороною, діяв в стані крайньої необхідності.

Таким чином, виправдувальний вирок щодо ОСОБА_10 слід скасувати та ухвалити новий вирок.
Колегія суддів, дослідивши в судовому засіданні апеляційної інстанції за клопотанням прокурора докази, надані стороною обвинувачення та дані про особу виправданого, встановила, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, за яке йому має бути призначено покарання.
Колегія суддів встановила, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_10 27.03.2016 року близько 22 години ( більш точний час не встановлено), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння під час поїздки заснув в салоні автобус марки «РУТА 22» жовтого кольору, р.н. НОМЕР_1 , який належить ПП «А.Т.Н.» і залишився непоміченим водієм при залишенні транспортного засобу на охоронюваній стоянці за адресою: АДРЕСА_3 . Через деякий час, близько 23 години, пробудившись та зрозумівши де знаходиться, не покинувши салон автобуса, маючи прямий умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом для поїздки до брата, який проживав в тому ж населеному пункті, скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, сів за водійське сидіння та за допомогою ключа запалення, який знаходився в салоні, привів двигун до роботи, увімкнувши першу передачу перемикання швидкостей рушив з місця, тим самим незаконно заволодів автобусом марки «РУТА 22» жовтого кольору, р.н. НОМЕР_1 .

В подальшому виїхавши з стоянки, яка перебувала під охороною та рухаючись на вищевказаному автобусі по вул. Жовтнева в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, поблизу будинку № 31 на вищевказаній вулиці не впорався з керування внаслідок чого здійснив зіткнення із припаркованим поблизу будинку автомобілем марки «Mercedec-Benz C220», р.н. НОМЕР_2 , чим заподіяв матеріальну шкоду ПП «А.Т.Н.» у зв`язку з пошкодженням автобуса марки «РУТА 22» жовтого кольору, р.н. НОМЕР_1 на суму 897 гривень.

В суді апеляційної інстанції, як і під час розгляду справи в судовому засіданні 1 ї інстанції ОСОБА_10 , не заперечуючи фактичні обставини справи пов`язані з об`єктивною стороною вчиненого злочину, а саме заволодінням транспортним засобом, показав, що перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння мав намір провідати брата проживаючого в м. Вишневе, з цією метою зайшов в один із автобусів, який їхав до зазначеного населеного пункту, де в силу сп`яніння заснув і прокинувся уже коли автобус перебував на стоянці в нічний час. Скориставшись ключами, які були на панелі автомобіля завів двигун і виїхав зі стоянки, маючи намір доїхати місця проживання брата, щоб останній допоміг йому вийти з автобуса, так як він не знав як це зробити. Виїхавши зі стоянки під час руху він не впорався з управлінням і здійснив зіткнення із припаркованим поблизу будинку автомобілем. Стверджує, що діяв в стані крайньої необхідності, оскільки прокинувшись в незнайомому місці, не мав змоги вийти з автобусу, оскільки двері були зачинені і вирішив з метою свого звільнення звернутись за допомогою до брата, щоб останній йому допоміг відкрити двері.

Проте відсутність стану крайньої необхідності та винність ОСОБА_10 у заволодінні транспортним засобом підтверджується наданими стороною обвинувачення доказами.
Так, з пояснень в суді ОСОБА_22 - водія автобуса марки «РУТА 22» р.н. НОМЕР_1 , убачається, що 27 березня 2016 року після закінчення робочого дня, близько 22 години, він поставив автобус на охоронювану стоянку, ключі залишив в автобусі, щоб у разі потреби водій автомобіля, якому необхідно виїхати, міг би поставити автобус в інше місце та безперешкодно виїхати. Близько опівночі йому зателефонував диспетчер та повідомив, що закріплений за ним автобус потрапив в ДТП. Він звернувся на стоянку, однак там автобуса не було, на місці ДТП розмовляв з ОСОБА_10 , однак останній був в стані сильного алкогольного сп`яніння і не міг пояснити як попав в автобус.
Свідок ОСОБА_15 показала суду, що працювала паркувальницею в ТОВ «Анкстрен». Бачила, як водій ОСОБА_22 поставив свій автобус та пішов. Стоянка огороджена бетонним забором, на виїзді зі стоянки є шлагбаум, однак закривається він лише після 24 години ночі, оскільки автомобілі заїздять досить часто. На в`їзді та виїзді зі стоянки постійно знаходиться хтось з чергових. Коли автобус виїздив зі стоянки вона не звернула увагу, однак впевнена, що водій не зупинявся і не звертався за будь якою допомогою. У разі, як би це було вона б звернула увагу на його поведінку. Тим більш після того, як звернула увагу на відсутність автомобіля вона підійшла до водіїв, які розмовляли біля виїзду зі стоянки, вони сказали, що автобус виїхав, а хто був за кермом не звернули уваги.
Протоколом огляду місця події від 28 березня 2016 року підтверджується, що стоянка транспортних засобів за адресою м. Вишнева вул. Ломоносова 1-а по периметру огорожена парканом, в`їзд на стоянку здійснюється через металеві ворота, шлагбаум, з ліва від входу на земельну ділянку знаходиться одноповерхове приміщення ( приміщення охорони).
Згідно висновку товарознавчої експертизи матеріальна шкода заподіяна пошкодженням в результаті дорожньо транспортної пригоди автобуса марки «РУТА 22» р.н. НОМЕР_1 становить 897 грн.

Колегія суддів на вбачає підстав для визнання наданих стороною обвинувачення доказів неналежними, недопустимими чи недостовірними.
В судовому засіданні, як суду першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_10 не заперечуючи того, що скориставшись залишеними в салоні автобуса ключами завів двигун та виїхав на автобусі з охороняємої стоянки, вказував на те, що вимушений був це зробити, оскільки не знав як вийти з автобуса двері якого були зачинені, діяв в стані крайньої необхідності. Проте, колегія суддів не приймає такі пояснення ОСОБА_10 , оскільки з переглянутого в судовому засіданні відеозапису з камер спостереження стоянки чітко видно, що автобус марки «РУТА 22» р.н. НОМЕР_1 , за кермом якого перебував ОСОБА_10 , що він підтвердив в суді апеляційної інстанції, досить впевнено, з виконанням всіх правил водіння, включивши відповідне освітлення, розпочав рух з місця стоянка транспортного засобу, проїхав територію стоянки та виїхав за її межі. Поведінка ОСОБА_10 за кермом автобуса, впевнене виконання ним вимог щодо запуску двигуна, початок руху з місця та наступне керування транспортним засобом, на думку колегії суддів свідчить про його обізнаність з правилами користування транспортним засобом і спростовує його заяви про те, що він не міг відкрити двері автобуса та залишити салон автобуса. Тим більше з показів свідка ОСОБА_22 водія автобуса, вбачається, що навіть при непрацюючому двигуні двері автобуса з середини салону можна було відкрити механічним шляхом натиснувши на них. Наведене ставить під сумнів висновок суду, про те що ОСОБА_10 сам не міг відкрити салон автомобіля і діяв в стані крайньої необхідності. Тим більше, що при виїзді зі стоянки, перебуваючи за кермом автобуса, ОСОБА_10 мав всі можливості звернути на себе увагу охорони, яка перебувала в приміщенні охорони чи скористатись допомогою будь якої іншої особи на території стоянки, а не слідувати на автобусі, яким він заволодів неправомірно, до місця проживання свого брата.

Таким чином, колегія суддів, дослідивши в судовому засіданні апеляційної інстанції докази, надані стороною обвинувачення дійшла до висновку, що ОСОБА_10 обґрунтовано обвинувачується в незаконному заволодінні транспортним засобом.
Органами досудового слідства ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що незаконно заволодів транспортним засобом, поєднаним із проникненням у сховище, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України.

Разом з тим в судовому засіданні безперечних доказів того, що незаконне заволодіння транспортним засобом поєднане з проникненням у сховище суду не надано.

Обвинувачений ОСОБА_10 , як під час досудового слідства так і в судовому засіданні послідовно стверджував, що перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння заснув в салоні автобусу, а коли прокинувся автобус уже перебував на стоянці. Покази обвинуваченого під час судового засідання не спростовані.

Так свідок ОСОБА_22 , водій автобуса, в судовому засіданні показав, що після завершення останнього рейсу заїхав на стоянку, де залишив транспортний засіб, виходив з салону автобуса через передні двері, в салоні по сторонніх осіб не бачив, однак до кінця салону не проходив, спеціально не оглядав і не виключає можливість, що за високими спинками пасажирських сидінь міг не помітити пасажира, який спав. Також показав, що по всьому периметру стоянки встановлено освітлення з датчиками на рух, в тому числі і в тому місці де він залишив на стоянку автомобіль, датчики спрацьовують у разі початку руху транспортного засобу чи переміщення будь якої особи чи предмета біля нього.

Із переглянутого в судовому засіданні відеозапису з камер спостереження стоянки чітко видно, що освітлення в районі стоянки автобуса марки «РУТА 22» р.н. НОМЕР_1 за тривалий час до початку руху транспортного засобу відсутнє, і тільки з моменту початку руху автобуса, за кермом якого перебував ОСОБА_10 , спрацьовують датчики руху і вмикається освітлення даної ділянки стоянки, що об`єктивно підтверджує покази обвинуваченого, що він перебував в салоні автомобіля, а не потрапив до нього з території стоянки.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що в судовому засідання кваліфікуюча ознака з проникненням у сховище свого підтвердження не знайшла, а тому вважає необхідним дії ОСОБА_10 , який вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом перекваліфікувати з ч.2 на ч.1 ст. 289 КК України.

При призначенні покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин в період іспитового строку, в стані алкогольного сп`яніння, що наряду з рецидивом злочинів, визнається обтяжуючою обставиною, і вважає, що ОСОБА_10 слід призначити покарання у виді позбавлення волі хоча, з врахуванням конкретних обставин справи, і на мінімальний, передбачений статтею термін.
Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження нових злочинів.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 413, 418, 419, 420 КК України, колегія суддів, -
з а с у д и л а :
Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити частково.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2016 року, яким ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 289 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року та остаточно ОСОБА_10 призначити покарання у виді 3 років і 1 місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Речовий доказ автобус марки « РУТА 22», р.н. НОМЕР_1 , залишити у користуванні власника.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та апеляційних справ протягом 3 місяців з часу проголошення рішення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4