АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/793/40/17 Справа № 2314/9208/12 Категорія: ч. 2 ст.125КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурора

потерпілої ОСОБА_6

підсудного ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальну справу за апеляціями потерпілої ОСОБА_6 , підозрюваного ОСОБА_7 на вирок Придніпровського районного суду Черкаської області від 01 червня 2017 року, яким

ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомир, громадянина України, не працюючого, пенсіонера, з вищою освітою, не судимого, мешканця АДРЕСА_1 ,

визнано винною та засуджено ч.2 ст. 125 КК України, і призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч.5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.1 ч.1 ст. 49 вказаного Кодексу.

Цивільний позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1000 грн. для відшкодування моральної шкоди, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішена доля речових доказів, відповідно до положень ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку підсудний ОСОБА_7 умисно заподіяв потерпілій ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження за наступних обставин.

Між підсудним ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_6 на протязі тривалого часу склались неприязні стосунки із-за цивільно-правових спорів, які вони вирішували в судах. На підставі рішення суду та дубліката виконавчого листа, виданого 17.04.2012 р. Придніпровським районним судом м. Черкаси, Придніпровським відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції (далі ДВС) на 20.09.2012 р. призначено проведення виконавчої дії - вселення ОСОБА_6 в будинок АДРЕСА_1 , тому вранці вказаного дня туди прибули представники ДВС ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , а згодом потерпіла ОСОБА_6 зі своїми знайомими, серед яких були ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

Біля 09 год. 30 хв. 20 вересня 2012 року у дворі будинку АДРЕСА_1 перебували зазначені представники ДВС, підсудний і свідок ОСОБА_13 . Туди зайшла потерпіла, за якою намагалась зайти свідок ОСОБА_14 , але підсудний закрив перед нею хвіртку, проти чого заперечила потерпіла і намагались її відчинити. Підсудний ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин притис потерпілу ОСОБА_6 до хвіртки та з метою заподіяння їй тілесних ушкоджень умисно наніс потерпілій не менше одного удару своєю рукою по її лівій руці, заподіявши їй легкі тілесні ушкодження у вигляді синця на тильній поверхні лівої кисті з захватом променево-зап`ясткового суглобу та фаланг пальців, чим вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 125 КК України.

В поданих апеляціях:

- потерпіла ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий розгляд для вирішення цивільного позову в частині стягнення з підсудного на її користь матеріальну та моральну шкоду. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув з ОСОБА_7 матеріальну шкоду, а стягнення з останнього моральної шкоди в сумі 1000 гривень є занадто мала. Крім того, судом не стягнуто з підсудного кошти в сумі 288 гривень за проведення судово-медичної експертизи, яка проводилась Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи. Крім того, зазначає, що ОСОБА_7 ніяких матеріальних та моральних збитків не відшкодував, проте продовжує погрожувати потерпілій розправою.

- підсудний ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, постановити по справі новий вирок, яким ОСОБА_7 виправдати, в зв`язку з відсутністю події злочину та за відсутністю в його діянні складу злочину, відповідно до пунктів 1,2 ч.1 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року). Зазначає, що 20 вересня 2012 року, ОСОБА_6 нанесла йому удар з заду в область голови та роздерла ліву щоку, що підтвердив свідок ОСОБА_13 . Крім того, факт наявності у нього ушкодження, обличчя підтвердила свідок ОСОБА_9 . Вважає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки показам свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 . Крім того, вважає, що суд в порушення норм кримінально-процесуального кодексу України (в редакції 1960 року), перекваліфікував його дії на ч.1 ст.125 КК України, хоча потерпіла просила порушити справу за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого, яка підтримала свою апеляцію, доводи підсудного ОСОБА_7 , який заперечив проти апеляції потерпілої та просив задовольнити його апеляцію в повному обсязі, вивчивши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що апеляції потерпілої ОСОБА_6 та підсудного ОСОБА_7 не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.323 КПК України (в редакції 1960 року), вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд обгрунтовує вирок лише на тих доказах, які були

розглянуті в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ці вимоги закону судом виконані.

Дії судом кваліфіковано вірно за ч.1 ст.125 КК України.

В судовому засіданні підсудний ОСОБА_7 вину не визнав, а пояснив, що між потерпілою ОСОБА_6 , яка доводиться йому сестрою виникли цивільно-правові спори, які вирішувались в судах різних інстанцій. Наполягає, що конфлікт стався через потерпілу, яка накинулась на нього і подряпала обличчя в той час коли дві працівниці ДВС пройшли до нього у двір, де перебував він та свідок ОСОБА_13 . На прохання працівників ДВС він впустив потерпілу у двір та намагався закрити за нею хвіртку щоб до двору не зайшли друзі потерпілої, але не встиг цього зробити, тому що потерпіла накинулась на нього.

Невизнання вини ОСОБА_7 , колегія суддів розцінює, як бажання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи та протоколу судового засідання, судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляції обвинуваченого про його невинуватість спростовуються наступними доказами.

На підтвердження вини ОСОБА_7 в заподіянні умисного легкого ушкодження потерпілій ОСОБА_6 суд першої інстанціїї обгрунтовано послався на дані висновку судово-медичної експертизи № 156-2013/о, відповідно до якої у потерпілої ОСОБА_6 мали місце легкі тілесні ушкодження у вигляді синця на тильній поверхні лівої кисті з захватом променево-зап`ясткового суглобу та фаланг пальців, які могли виникнути 20.09.2012 р. від дії тупого предмета (т.1 а.с. 103-107).

Вина підсудного ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України підтвреджується показами потерпілої ОСОБА_6 , яка пояснила, що біля 09 год. 30 хв. 20.09.2012 р. вона разом із своїми знайомими прибула до будинку АДРЕСА_1 для проведення виконавчої дії її примусового вселення на підставі рішення суду. Підсудний впустив її у двір, але не пропустив її знайому ОСОБА_14 . Вона намагалась відчинити хвіртку, але підсудний притис її та умисне наніс удари кулаками по руках і ногою в стегно.

З показів свідка ОСОБА_12 вбачається, що вона намагалась зайти у двір слідом за потерпілою ОСОБА_16 , але підсудний ОСОБА_17 зачинив перед нею хвіртку, після чого зразу у дворі почувся шум бійки і вона через сусідський паркан побачила, що підсудний притис потерпілу ОСОБА_16 до хвіртки і наносив їй удари рукою. Після цього потерпіла зразу ж поскаржилась на біль в руці.

Покази свідка ОСОБА_12 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 , яка пояснила, що підсудний закрив хвіртку перед ОСОБА_14 , після чого почулось грюкання об металеву хвіртку і пролунав крик потерпілої ОСОБА_16 на допомогу. Потім хвіртка відчинилась, із двору вийшла потерпіла, яка скаржилась на те, що підсудний вдарив її по руці.

Показами свідка ОСОБА_18 , який пояснив, що після того, як підсудний впустив до двору потерпілу, але зачинив хвіртку перед ОСОБА_14 , з двору почулись гупання об металеву хвіртку, крик потерпілої і він через паркан побачив, що підсудний наносив рукою удари потерпілій, яка невдовзі вийшла із двору і поскаржилась на біль в руці та викликала міліцію.

Показами свідка ОСОБА_8 , яка пояснила, що вона разом з ОСОБА_9 з метою примусового виконання судового рішення прибула 22.09.2012 р. до будинку, в який необхідно було вселити ОСОБА_6 , де перебували підсудний ОСОБА_7 та якась жінка похилого віку. Потім прибула потерпіла зі знайомими і після того, як потерпіла зайшла у двір, між нею та підсудним біля хвіртки відбулась якась суперечка із-за того, що підсудний не впускав у двір знайомих потерпілої. Самої події вона не бачила, але потерпіла зразу ж після цього скаржилась на біль в руці і заявляла, що підсудний її побив.

Покази свідка ОСОБА_8 узгоджуються з показами свідка ОСОБА_9 яка також пояснила, що виконати рішення суду про вселення ОСОБА_6 вона 20.09.2012 р. не змогла із-за конфлікту, який виник між потерпілою та підсудним. Самого ходу конфлікту, який відбувся біля хвіртки у дворі, вона не бачила, але помітила у підсудного подряпину на обличчі, а потерпіла скаржилась на пошкодження на руці.

Крім того, вина ОСОБА_7 в заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_6 підтверджується: даними акту судово-медичного огляду; даними копій дубліката виконавчого листа (т.1 а.с.13-14) відповідно до якого встановлено, що на підставі рішення суду ОСОБА_6 підлягала вселенню до частини будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з вимогою державного виконавця примусове вселення планувалось провести о 09 год. 20.09.2012 р. (т.1 а.с.9-10); даними копії акта ДВС згідно з яким, вселення ОСОБА_6 20.09.2012 р. не відбулось із-за конфлікту («в зв`язку з лайкою з ОСОБА_7 ») (т.1 а.с.31).

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції заперечувала факт нанесення підсудним тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 , але підтвердила між ними конфлікт. Свідок є родичкою підсудного і потерпілої, але перебуває в неприязних стосунках із потерпілою, що вияснилось під час їх допиту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вказав, що ОСОБА_13 є зацікавленою особою і відкинув дані покази, як доказ невинуватості підсудного у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілій.

Доводи апеляції підсудного про те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки показам свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , не відповідають дійсності, оскільки згідно протоколу судового засідання та вироку суду, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , пояснили, що бачили на руці потерпілої ОСОБА_6 тілесні ушкодження, яких не було до конфлікту з підсудним.

За вказаних обставин, суд першої інстанції оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та дійшов вірного висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.125 КК України на ч.1 ст.125 КК України. Крім того, вказана ч.1 ст.125 КК України поліпшує становище підсудного ОСОБА_7 .

Так, відповідно до даних висновку судово-медечної експертизи № 156-2013/о, року в частині механізму та локалізації тілесних ушкоджень, яка була проведена на підставі Постанови Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10.04.2013 року, на підставі медичних документів та проведена кваліфікованими спеціалістами, висновки, якої не підтвердили наявність у потерпілої ОСОБА_6 інших тілесних ушкоджень, а виявлені у неї тілесні ушкодження відносяться до категорії легких. Тому, суд першої інстанції обгрунтовано, на підставі вищедосліджених доказів в їх сукупності, прийшов до висновку про те, що ОСОБА_7 умисне завдав потерпілій ОСОБА_6 не менше одного удару рукою по її лівій руці, умисно заподіявши їй легкі тілесні ушкодження у вигляді синця на тильній поверхні лівої кисті з захватом променево-зап`ясткового суглобу та фаланг пальців, чим вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 125 КК України.

Немає підстав вважати, що викладені у вироку висновку не відповідають фактичним обставинам справи.

Стосовно доводів апеляції потерпілої в частині збільшення суми відшкодування моральної шкоди, та стягнення з підсудного матеріальну шкоду не можуть бути задоволені з наступних підстав.

Згідно п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року із змінами і доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування шкоди, заподіянної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», суд має навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, вказати матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Колегія суддів вважає, що судом 1 інстанції вказані вимоги КПК України та Пленуму Верховного Суду України при постановлені вироку в частині розв`язання цивільного позову виконані.

На думку колегії суддів стягнута моральна шкода в сумі 1000 гривень на користь потерпілої ОСОБА_6 є справедливою та відповідає обсягу її страждань, яких вона зазнала у звязку з отриманням тілесних ушкоджень. Суд першої інстанції врахувавши характер шкоди, обставини справи прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення саме такої суми моральної шкоди.

Щодо відмови в позові про стягнення матеріальної шкоди, на думку колегії суддів, відсутні докази, що потерпіла ОСОБА_6 потребувала лікування в звязку з заподіянням їй, підсудним ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Крім того, в матеріалах справи відсутні висновки лікарів про призначення потерпілій ОСОБА_6 медичних препаратів на її лікування. Відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок між отриманим 20.09.2012 року ОСОБА_6 синцем на тильній поверхні лівої кисті з захватом променево-зап`ясткового суглобу та фаланг пальців з виникненням у неї 09.10.2012 року гострого Q-інфаркту міокарда.

Доводи апеляції потерпілої про стягнення з підсудного витрат за проведення експертизи № 156-2013/о від 16.09.2013 року (проведена Київським міським клінічним бюро СМЕ т.1 а.с.103-107), є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Так, в матеріалах кримінальної справи відсутні які-небудь докази того, що за проведення даної експертизи сплачувала кошти потерпіла або інша особа.

Призначаючи покарання підсудному ОСОБА_7 на думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, та при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії невеликої тяжкості, особу винного, обставини справи та врахувавши, що з дня вчинення злочину минуло два роки, тому прийшов до обгрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_7 від покарання згідно з приписами ч.5 ст.74 КК України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку, в звязку з чим апеляції потерпілої ОСОБА_6 та підсудного ОСОБА_7 не підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 365, 366 КПК України ( в редакції 1960 року), колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляції потерпілої ОСОБА_6 та підсудного ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 01 червня 2017 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України залишити без змін.

Головуючий :

Судді :