У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_8

суддів: ОСОБА_9 і ОСОБА_10

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 20 січня 2017 року заяву потерпілої ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо ОСОБА_4,

в с т а н о в и л а:

вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року ОСОБА_4 засуджено за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів на строк два роки. На підставі статті 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладено на нього обов'язки передбачені пунктами 3, 4 частини першої статті 76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_4, зокрема, на користь ОСОБА_5 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 50432,78 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди - 500 грн.

В апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_4 не переглядався.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 грудня 2011 року вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року щодо ОСОБА_4 залишив без зміни.

Маловисківський районний суд Кіровоградської області ухвалою від 15 червня 2015 року залишив без задоволення заяву захисника ОСОБА_6 про перегляд вироку Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року щодо ОСОБА_4 за нововиявленими обставинами.

Апеляційний суд Кіровоградської області ухвалою від 29 вересня 2015 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_3 залишив без задоволення, а ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2015 року щодо ОСОБА_4 - без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 04 жовтня 2016 року касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_3 залишив без задоволення, а ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2015 року та Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2015 року щодо ОСОБА_4 - без зміни.

Потерпіла ОСОБА_3 подала до Верховного Суду України заяву про перегляд усіх вищенаведених судових рішень щодо ОСОБА_4 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Просить скасувати всі зазначені судові рішення щодо ОСОБА_4, а кримінальну справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У своїй заяві потерпіла ОСОБА_3 вказує на фальсифікацію слідчими матеріалів кримінальної справи та зазначає, що саме порушення ОСОБА_5 підпункту «в» пункту 14.2 ПДР призвело до зіткнення з автомобілем, яким керував ОСОБА_4 Стверджує, що під час досудового розслідування та розгляду справи судом були допущені порушення вимог Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року), Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначає, що подані до суду клопотання не розглядалися або розглядалися формально, докази, надані стороною захисту, залишалися судом без уваги.

Також потерпіла ОСОБА_3 стверджує, що суд касаційної інстанції в ухвалі від 04 жовтня 2016 року безпідставно залишив поза увагою лист˗відповідь Головного бюро судово-медичної експертизи щодо наявності підстав для призначення потерпілій ОСОБА_7 комісійної судово-медичної експертизи з обов'язковою участю у складі комісії торакального хірурга.

На підтвердження неоднаковості застосування норми права, передбаченої статтею 286 КК, потерпіла у своїй заяві посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року, в якій тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого ОСОБА_7 у виді закритої травми грудної клітки, лівостороннього пневмотораксу, забійної рани лівої гомілки визнані як тілесні ушкодження середньої тяжкості, а дії засудженого ОСОБА_5, відповідно, кваліфіковані за частиною першою статті 286 КК.

Крім того, потерпіла ОСОБА_3 у своїй заяві також зазначає про незаконність стягнення з засудженого ОСОБА_4 коштів у сумі 50423,78 грн., як вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, зважаючи на те, що середня ринкова вартість пошкодженого автомобіля дорівнювала 15749,23 грн.

На підтвердження цих доводів заявниця додала до заяви копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року, в якій касаційний суд скасував рішення нижчих судів у частині вирішення цивільного позову і призначив новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства у зв'язку з тим, що суд фактично стягнув з відповідача вартість реальних збитків втраченого майна, розмір яких дорівнював вартості пошкодженого автомобіля з урахуванням його технічного стану на час ДТП.

Також потерпіла ОСОБА_3 додала до заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2015 року та 29 квітня 2015 року.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача та, перевіривши доводи заяви і долучені до неї матеріали, дійшла висновку про таке.

Згідно зі статтею 444 КПК, Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. Перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, визначених у статті 445 КПК, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Положення пункту 1 частини першої статті 445 КПК, встановлюють, що підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Відповідно до статті 446 КПК особи, визначені у статті 425 цього Кодексу, мають право подати заяву про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 445 цього Кодексу, після його перегляду в касаційному порядку.

У своїй заяві потерпіла ОСОБА_3 порушує питання про перегляд двох ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2011 року та 04 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_4, у яких висловлено правозастосування щодо різних норм права.

Згідно з частиною першою статті 447 КПК заява про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, стосовно якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше.

Відповідно до копій долучених до заяви документів, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою залишено без зміни вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області щодо ОСОБА_4 була постановлена 29 грудня 2011 року. Заява про її перегляд потерпілою ОСОБА_3 датована 03 січня 2017 року, тобто після закінчення тримісячного терміну.

Судові рішення касаційної інстанції, долучені потерпілою ОСОБА_3 до заяви, як приклади неоднакового правозастосування, постановлені у строк, який також перевищує тримісячний процесуальний термін, встановлений у частині першій статті 447 КПК для подання заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень (останнє рішення постановлено 24 березня 2015 року).

Посилання потерпілої ОСОБА_3 на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року (№6-6795св15), як на приклад неоднакового правозастосування, є неприйнятним, оскільки її ухвалено за результатами розгляду цивільної справи і вона містить висновки щодо застосування норм цивільного права.

Отже, оскільки заява, подана потерпілою ОСОБА_3, в строк, який перевищує три місяці з дня постановлення оспорюваної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2011 року і порівнюваних рішень, а клопотання про його поновлення відсутнє, то її заява, відповідно до вимог частини шостої статті 447 КПК, не підлягає розгляду в цій частині у зв'язку з пропуском строку на подання заяви про перегляд судового рішення.

Що стосується доводів заявниці про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року, якою залишені без зміни ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2015 року та Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2015 року, по якій строк подання заяви не пропущений, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Верховний Суд України, відповідно до вимог статей 444 - 445 КПК, має обмежені повноваження щодо перегляду рішень суду касаційної інстанції на предмет установлення однаковості/неоднаковості у правозастосуванні.

Перегляд рішення касаційного суду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК, можливий, а втручання/невтручання в таке рішення є необхідним/непотрібним, коли є неоднаковість у правозастосуванні, що зумовлює Верховний Суд України висловити свою правову позицію щодо правильного застосування норми права, передбаченої КК. Визначальною умовою такого перегляду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми матеріального права.

Відтак, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні процесуальні обставини оцінені з розгляду саме цієї норми.

Як убачається зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року, суд касаційної інстанції, залишаючи касаційні скарги без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо розгляду заяви захисника ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку щодо ОСОБА_4 без зміни, визнав обґрунтованими рішення нижчих судів про те, що зазначені у заяві обставини, не є нововиявленими обставинами відповідно до статті 459 КПК.

Отже, касаційним судом у цьому судовому рішенні правозастосування норм матеріального права, передбачених статтею 286 КК не відображено.

Натомість у рішенні касаційного суду від 04 жовтня 2016 року міститься висновок щодо застосування норм права, передбачених статтею 459 КПК.

За таких обставин, сам по собі факт позначення в заяві неоднакового застосування касаційним судом норми права, передбаченої статтею 286 КК, без правового висновку касаційної інстанції про правильність чи неправильність її застосування, свідчить про необґрунтованість заяви відповідно до пункту 1 частини першої статті 445 КПК.

Крім того, зі змісту заяви потерпілої ОСОБА_3 убачається, що вона, хоча і зазначає про подачу заяви до Верховного Суду України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК, проте по суті не погоджується з вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року, залишеного без зміни ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2011 року, заперечує обґрунтованість його висновків, наводить доводи про істотні порушення кримінально-процесуального закону під час досудового і судового провадження, суперечливість доказів та невірну оцінку їх судами, тощо, які перебувають поза межами законодавчо визначених повноважень Верховного Суду України щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах у порядку, передбаченому главою 33 КПК, та є недопустимими. Адже вихід за межі визначених законом предмета та умов перегляду Верховним Судом України рішень призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вважає, що подана потерпілою ОСОБА_3 заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року в цій частині є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 445, 446, 447, 450, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

заяву потерпілої ОСОБА_3 про перегляд вироку Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2011 року щодо ОСОБА_4 залишити без розгляду.

Відмовити потерпілій ОСОБА_3 у допуску справи до провадження за її заявою про перегляд ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_4

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10.ОСОБА_8