У х в а л а

02 грудня 2016 року м. Київ

Суддя Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ОСОБА_3., розглянувши заяву захисника ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и в:

Вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2004 року, залишеного без зміни ухвалою Верховного Суду України від 25 січня 2005 року, ОСОБА_2 засуджено за пунктами «а», «з», «і» статті 93, частини третьої статті 142, частини третьої статті 2153 Кримінального кодексу України (далі ‒ КК) у редакції 1960 року, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_1 про зарахування засудженому ОСОБА_2 строку попереднього ув'язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув'язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до вимог Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув'язнення у строк покарання» (далі ‒ Закон №838-VIII).

Апеляційний суд Івано-Франківської області ухвалою від 18 квітня 2016 ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року щодо ОСОБА_2 залишив без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2016 року на підставі пункту 1 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Захисник ОСОБА_1 подав до Верховного Суду України заяву, у якій порушував питання про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року щодо ОСОБА_2, на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 445 КПК.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 13 жовтня 2016 року захисника ОСОБА_1 повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статей 448 і 449 КПК і встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків до 18 листопада 2016 року. Також заявнику було роз'яснено, що у разі, якщо зазначені в ухвалі недоліки не буде усунуто в установлений строк, заяву буде йому повернуто.

Зокрема, у цій ухвалі зазначалося, що заява захисника ОСОБА_1 не містила належного обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК (неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень). Також у заяві була відсутня вказівка на конкретну норму або норми КПК, які, на думку заявника, неоднаково застосовані судом касаційної інстанції. Крім того, захисник не долучив до заяви копій різних за змістом судових рішень - відповідно до підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК, а також копії постанови Верховного Суду України від 24 березня 2016 року, відповідно до підстави, передбаченої пунктом 3 зазначеної статті.

На виконання ухвали судді, в установлений строк, захисник ОСОБА_1 надіслав уточнену заяву, доводи якої, фактично аналогічні доводам викладеним заявником у попередній заяві. Зокрема, захисник не навів належного обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК та не конкретизував, яка саме норма права, передбачена КПК, на його думку, неоднаково застосована судом касаційної інстанції, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Разом з тим, за змістом заяви захисник стверджує, що правовідносини, які виникають при зарахуванні судом строку попереднього ув'язнення засудженим у строк покарання відповідно до Закону №838-VIII і правовідносини, які виникають при звільненні особи від відбування покарання внаслідок амністії, регулюються одними і тими самими нормами процесуального права, які хоча і містяться у різних законах, проте перебувають поза межами Розділу VIII КПК, який регламентує порядок виконання судових рішень.

На підтвердження підстави для перегляду, передбаченої пунктами 2, 3 частини першої статті 445 КПК, заявник додав до уточненої заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня та 28 квітня 2016 року та постанову Верховного Суду України від 24 березня 2016 року (справа 5-39 кс16).

Пунктом 2 частини першої статті 445 КПК передбачено порівняння судових рішень на предмет однаковості/неоднаковості застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права. У цьому контексті у рішеннях Верховного Суду України висловлена правова позиція, відповідно до якої факт неоднакового застосування норми права судом касаційної інстанції повинен мати певний зовнішній вияв, знаходити відображення у відповідному процесуальному документі (рішенні). Про неоднакове застосування норми права свідчить неоднакове її розуміння судом виключно в процесі правозастосування, що зумовлює ухвалення рішень, які мають різний зміст. Неоднаковість у застосуванні положень норми права нерозривно пов'язана з предметом правозастосування - одна і та сама норма (її положення, припис) одного і того самого закону. Для уможливлення процедури порівняння судових рішень, оцінки Верховним Судом України відповідної норми права на предмет неоднаковості її застосування, така норма має бути реально застосована судом касаційної інстанції під час розгляду справи за касаційною процедурою.

Відповідно, неоднакового застосування не буде, якщо суд касаційної інстанції застосував різні норми процесуального права, що виключає можливість їх порівняння.

Як убачається зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року, суд касаційної інстанції, приймаючи рішення про відмову у відкритті касаційного провадження, послався на пункт 1 частини другої статті 428 КПК, а саме на те, що рішення суду апеляційної інстанції, прийняте за результатами розгляду скарги на ухвалу, якою вирішувалося питання, пов'язане з виконанням вироку, відповідно до статті 539 КПК касаційному оскарженню не підлягає.

Отже, у зазначеному рішенні касаційний суд висловив свою позицію щодо неможливості оскарження в касаційному порядку судових рішень, постановлених за наслідками розгляду клопотання про зарахування строку попереднього ув'язнення у строк відбування покарання відповідно до Закону №838-VIII.

Що ж стосується копій судових рішень, наданих заявником для порівняння, то вони не демонструють різного застосування одних і тих самих норм кримінального процесуального права.

Так, у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2016 року та 28 квітня 2016 року міститься висновок щодо застосування амністії, натомість у оспореному рішенні касаційного суду наведено висновок щодо зарахування строку попереднього ув'язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув'язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до вимог Закону № 838-VIII.

Виходячи з наведеного, в межах заявлених захисником ОСОБА_1 вимог немає даних про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за замістом судових рішень.

Що стосується доводів заявника, на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК, то у доданій до заяви копії постанови Верховного Суду України від 24 березня 2016 року (справа № 5-39кс16), міститься висновок щодо касаційного перегляду судових рішень про застосування/незастосування амністії, а не можливості оскарження судового рішення щодо зарахування строку попереднього ув'язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув'язнення за два дні позбавлення волі.

Зазначене свідчить про те, що цей висновок Верховного Суду України також стосувався інших норм, передбачених КПК, ніж ті, щодо яких міститься висновок у оскаржуваному рішенні касаційного суду.

Крім того, відповідно до частин 1, 2 статті 5 Закону України № 3262-IV від 22 грудня 2005 року «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, можуть офіційно опубліковуватися у друкованих виданнях. Судові рішення вважаються офіційно опублікованими за умови посвідчення органом, який забезпечує ведення Реєстру, відповідності судових рішень оригіналам або електронним копіям судових рішень, внесених до Реєстру.

Згідно з положеннями частини третьої статті 6 зазначеного Закону, суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Водночас додані захисником ОСОБА_1 до заяви ухвали касаційного суду від 17 березня і 28 квітня 2016 року та постанова Верховного Суду України від 24 березня 2016 року мають невідоме походження, оскільки не містять даних про джерело їх отримання, а відтак не можуть вважатися достовірними.

Таким чином, протягом установленого строку захисник ОСОБА_1 зазначені в ухвалі судді недоліки повністю не усунув, у зв'язку з чим заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або на інших підставах, ніж ті, які були предметом розгляду, та у строки, визначені статтею 447 КПК.

На підставі наведеного та керуючись статтею 450 КПК,

у х в а л и в:

заяву захисника ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року щодо ОСОБА_2 повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_3