АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/451/17 Справа № 201/2059/17 Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

скаржника ОСОБА_6 ,

представника скаржника ОСОБА_7 ,

представника третьої особи,

щодо майна

якої вирішується питання

про арешт майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , представника скаржника ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року про арешт майна,

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді від 06 лютого 2017 року клопотання слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про арешт майна було задоволене, накладений арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що матеріали кримінального провадження можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а тому з метою запобігання незаконного привласнення цього приміщення, запобігання спробам знищити або пошкодити майно, а також для повноти, всебічності та неупередженості розслідування справи, існує необхідність в задоволенні вищезазначеного клопотання.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 порушує питання про скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року про арешт майна. Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що рішення слідчого судді є необґрунтованим та незаконним, арешт був накладений з порушенням вимог процесуального закону.Так, слідчим суддею не було дотримано вимоги ст. 173 КПК України, а саме не було враховано: відсутність правових підстав для арешту майна; недостатність (відсутність) доказів, що вказували б на вчинення ОСОБА_6 спільно з приватним нотаріусом ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України; відсутність будь-яких підстав вважати, що діями ОСОБА_6 приватного нотаріуса ОСОБА_9 взагалі могло бути завдано шкоду інтересам ОСОБА_10 . Також апелянт вказує на те, що накладаючи арешт на всю квартиру та забороняючи вчиняти реєстраційні дії щодо неї, слідчий суддя не взяв до уваги, що до успадкованого ОСОБА_6 майна віднесена лише ? частка квартири, яка свого часу перейшла у власність померлого ОСОБА_11 також на підставі заповіту, тоді як друга половина належить іншій особі ОСОБА_12 , а отже слідчим суддею не було враховано наслідки арешту майна для інших осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи питання про дотримання скаржником строку апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з того, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику ОСОБА_6 чи її представника ОСОБА_7 , а отже за правилами ч. 3 ст. 395 КПК України строк її апеляційного скарження для останніх обчислюється з дня отримання ними копії даної ухвали. Інших правил визначення моменту початку строку апеляційного оскарження у цих правовідносинах процесуальний закон не містить.

Оскільки наданими матеріалами не спростовуються доводи апелянта про те, що про існування даної ухвали ОСОБА_6 стало відомо 11.04.2017 року під час отримання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а з текстом оскаржуваної ухвали вона ознайомилася після цього 12.04.2017 року з Єдиного державного реєстру судових рішень, а копія даної ухвали у встановленому порядку нею не отримувалася, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про пропущення апелянтом строку апеляційного оскарження та необхідність розгляду та вирішення питання про його поновлення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.

Як вбачається з наданих матеріалів кримінального провадження № 0001676, розслідуване кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 190 КК України, відомості про яке були внесені до ЄРДР 19.04.2016 року на підставі заяви громадянина ОСОБА_8 - шахрайство, - полягає у тому, що невстановлена особа, знаходячись за адресою : АДРЕСА_1 , шахрайським шляхом заволоділа його майном.

У випадку, що розглядається, під час розслідування даного кримінального правопорушення, у слідчого цілком обгрунтовано виникла версія про те, що громадянка ОСОБА_6 та нотаріус ОСОБА_9 могли скористатися недієздатним психофізичним станом померлого ОСОБА_11 та оформити заповіт від недієздатного ОСОБА_11 на користь ОСОБА_6 , оскільки померлий ОСОБА_11 до смерті і на день смерті знаходився в передсмертній агонії під дією знеболювальних медичних препаратів після перенесеної незадовго ампутації ноги, тому не міг усвідомлювати своїх дій та юридичних наслідків від них.

Цей факт дає достатні підстави для припущення, що відбувся факт вчинення шахрайських дій, передбачених кримінальним законом, що є достатньо обґрунтованим для проведення кримінального розслідування та вжиття відповідних забезпечувальних заходів, підставами для чого слідчим було зазначено необхідність проведення почеркознавчої експертизи для з`ясування справжності у заповіті почерку і підпису ОСОБА_11 , перевірки законності дій нотаріуса щодо укладання заповіту, вивчення медичної документації хворого, який внаслідок хвороби помер, встановлення діагнозу для подальшого з`ясування дієздатності ОСОБА_11 на момент підписання заповіту і запобігання ризикам у вигляді настання суспільно небезпечних наслідків в результаті реалізації (відчуження) нерухомого майна та іншого спадкового майна третім особам , що призведе до завдання потерпілим і законним спадкоємцям майнової шкоди у великих розмірах, а також на даний час є безпосередньо об`єктом вчинення кримінального правопорушення і має доказове значення під час досудового розслідування. Дану позицію слідства підтримав суд першої інстанції під час розгляду клопотання про арешт вищевказаного майно та своїм рішенням задовольнив його, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, з огляду на викладене, арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 був накладений з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги щодо недостатнього встановлення самого факту вчинення кримінального правопорушення для накладення арешту на майно, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують вищезазначеного висновку колегії суддів.

Що стосується апеляційних вимог в частині того, що ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні не має статусу ані підозрюваної, ані обвинуваченої, а у сторони обвинувачення немає доказів на підтвердження вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки з практики Європейського суду з прав людини, зокрема з його рішення від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», випливає, що для вирішення питання про обмеження прав та свобод особи на етапі досудового розслідування обставини, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення.

За викладених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , представника скаржника ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3