Ухвала
іменем україни
29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанцій, засудженого

ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області

від 31 травня 2016 року.

За вироком Любешівського районного суду Волинської області

від 03 березня 2016 року, залишеним Апеляційним судом без змін,

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого,що судимості не має,

засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Цивільні позови ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він

22 вересня 2015 року близько 09.30 год., керуючи технічно справним автомобілем Wolkswagen T-4 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись зі швидкістю приблизно 80 км/год. автодорогою Т-03-11 сполученням Ковель Седлище Камінь - Каширський у напрямку

м. Камінь-Каширського, на 42 км+500 м автодороги, що між селами Сошичним та Нуйном Камінь-Каширського району Волинської області, порушив вимоги п. 2.3 «б», 2.3 «д», 10.1 Правил дорожнього руху, виїхав на зустрічну смугу руху, де продовжив рух прямо і допустив зіткнення із зустрічним автомобілем марки ВАЗ-21099 (державний номерний знак НОМЕР_2 ) із причепом (державний номерний знак НОМЕР_3 ) під керуванням ОСОБА_12 , який рухався по своїй смузі руху в напрямку м. Ковеля.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 та пасажир його автівки ОСОБА_13 загинули, а пасажири цього автомобіля ОСОБА_9 та ОСОБА_8 отримали тяжкі тілесні ушкодження.

У касаційних скаргах не оспорюються доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій.
При цьому потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджують, що апеляційний суд, залишаючи вирок суду щодо ОСОБА_7 без зміни, належним чином не спростував їхніх доводів про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства не дав належної оцінки обставинам, що пом`якшують покарання, не зазначив, чому їхня (потерпілих) позиція щодо можливості звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК є неприйнятною.

Захисник адвокат ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 , касаційні скарги яких є ідентичними за змістом та вимогам: просять скасувати ухвалу суду щодо останнього і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Посилаються на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не повною мірою врахували пом`якшуючі обставини та дані про особу винного, позицію потерпілих. У письмовому клопотанні ОСОБА_6 змінив свої вимоги, просив скасувати оскаржувану ним ухвалу апеляційного суду на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням.

Прокурор у своїй скарзі порушує питання про необхідність скасування ухвали апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання особі засудженого й тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що, на його думку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд належним чином не врахував тяжкості вчиненого останнім злочину (відповідно до ст. 12 КК України тяжкий), його наслідки у виді загибелі двох осіб, а також тяжкого травмування інших осіб. А пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу засудженого, на думку прокурора, є недостатніми для призначення йому покарання хоча й у виді реального позбавлення волі, але у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286 КК. Апеляційний суд на ці обставини не звернув уваги, не спростував аналогічних доводам у його касаційній скарзі доводів, наведених в апеляційній скарзі прокурора, і постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На касаційні скарги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 надійшло заперечення від потерпілої ОСОБА_11 , в якому вона стверджує, що для скасування зміни вироку та ухвали в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підстав не має, і покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки є справедливим.

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника, на підтримку поданих ними та потерпілими ОСОБА_9 та

ОСОБА_8 касаційних скарг, заперечення прокурора проти цих скарг, котра не підтримала касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанцій, урахувавши письмові заперечення потерпілої ОСОБА_11 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК,

за обставин, установлених і викладених судом у вироку, а також правильність кваліфікації його дій у касаційних скаргахне оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Відповідно до вимог ст. 65 цього кодексу особі, яка вчинила злочин, з урахуванням його тяжкості, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення такої особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді

позбавлення волі на строк 5 років (мінімальний розмір покарання, передбачений санкцією ч. 3 ст. 286 КК), урахував усі необхідні обставини для визначення саме такого виду та розміру покарання (щире каяття, відшкодування завданих збитків, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання), врахував особу обвинуваченого (вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно) та думку потерпілих тобто врахував ті обставини, про які йдеться

у касаційних скаргах. При цьому суд узяв до уваги й тяжкість та обставини вчиненого злочину (відповідно до ст. 12 КК України тяжкий), а також наслідки скоєного.
Зваживши на усі ці обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення за ч. 3 ст. 286 КК ОСОБА_7 покарання

у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією цього закону, але у виді реального позбавлення волі.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , перевірив усі доводи, наведені в апеляційних скаргах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_6 ,

а також прокурора, (який вважав призначене засудженому покаранні м`яким), навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, тобто, відповідно до вимог ст. 419 КПК України постановив ухвалу про залишення вироку суду щодо ОСОБА_7 без зміни.
Отже, підстав вважати призначене засудженому покарання несправедливим унаслідок суворості, або, як зазначив прокурор, м`якості, немає. Не з`ясовано судом і нових обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Не наведено таких обставин і прокурором, потерпілими, засудженим та його захисником у їхніх касаційних скаргах.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для подальшого пом`якшення призначеного засудженому покарання немає.
Керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 6 розділу XII«Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів
у х в а л и л а:

Касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанцій, засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3