Справа № 309/2901/16-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.06.2017 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/777/166/17 за апеляційними скаргами, які подали обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_8 на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 16.11.2016.
Цим вироком:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Середнє Водяне Рахівського району Закарпатської області, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, із середньою освітою, непрацюючий, одружений, що має на утриманні неповнолітню дитину, не судимий,засуджений:
- за ч.2 ст. 286 КК України на 03 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 (один) рік.
Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 29.12.2016 виправлено допущену описку у вищезазначеному вироку суду першої інстанції, зазначено в мотивувальній частині вироку, що обвинуваченим ОСОБА_7 відшкодовано шкоду потерпілим частково, а саме потерпілому ОСОБА_10 не відшкодовано матеріальну шкоду.
Згідно вироку, ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
Так, 05.05.2016, біля 08 год. 30 хв., ОСОБА_7 керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Vito», н.з. НОМЕР_2 , рухаючись з м. Тячів у напрямку м. Хуст, на перехресті головної об`їзної дороги та другорядної дороги вул. Івана Франка у м. Хуст, здійснюючи виїзд з головної об`їзної дороги на вул. Івана Франка, грубо порушуючи вимоги пунктів п. 1.5, п.10.1, п. 16.14, 16.12, п. 1.10 Правил дорожнього руху України, не надав перевагу у русі зустрічному автомобілю марки «Mercedes-Benz 316 CDI», н. з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 ,
який рухався по головній об`їзній дорозі в напрямку м. Тячів, допустив зіткнення з вказаним автомобілем. Внаслідок ДТП пасажири автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito», н. з. НОМЕР_2 , ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а дитина ОСОБА_11 та водій автомобіля марки «Mercedes-Benz 316 CDI», н.з. НОМЕР_1 отримали тяжкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі яку подали обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікацію діянь просять вирок суду від 16.11.2016 - змінити, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 03 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст.75 КК України звільнити останнього від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 01 (один) рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3 ст.76 КК України. Указують на те, що вирок підлягає зміні через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм видом та розміром явно є несправедливим внаслідок суворості. В описовій частині вироку помилково зазначено, що відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, передбачена ч.1 ст.125 КК України. Крім того, кримінальне провадження в частині спричинення потерпілій ОСОБА_12 середньою тяжкості тілесних ушкоджень було закрито ще на стадії досудового розслідування в зв`язку з відмовою останньої від обвинувачення, а відтак, зазначення у вироку про спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень указаній потерпілій є зайвим. Окрім того, ОСОБА_12 у обвинувальному акті як потерпіла не зазначена, участь у судовому засіданні в такому статусі не приймала.
Судом першої інстанції не враховано та не зазначено у вироку тієї обставини, що потерпілі просили обвинуваченого суворо не карати. Суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, характеризуючі дані щодо особи, а також те, що злочин вчинено з необережності, і як наслідок, не застосував до обвинуваченого положення ст.75 КК України, та не зазначив у вироку з яких підстав виходив, відхиляючи прохання захисту, не застосовуючи положення вказаної статті в зв`язку із чим у даній частині вирок є необґрунтований. Крім того, від дня скоєння кримінального правопорушення пройшов тривалий час і будь-яких даних про протиправну чи негативну поведінку обвинуваченого, судом не отримано, натомість, відбулося відшкодування шкоди потерпілим, що не в повній мірі враховано судом. Суд міг не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на те, що обвинувачений має на утриманні неповнолітню дитину, дружину яка не працює в зв`язку з доглядом за дитиною, а основним джерелом доходів його сім`ї є те, що останній підробляє наданням послуг водія по перевезенню вантажів та пасажирів. Більше того, між обвинуваченим та батьком малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , існують дружні стосунки та домовленість про допомогу з його боку, однак призначене судом першої інстанції покарання має негативні наслідки для потерпілого, оскільки робить неможливим виконання такої домовленості.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію діянь обвинуваченого просить вирок суду від 16.11.2016 - змінити, призначити ОСОБА_7 покарання у виді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами,
на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання із встановленням іспитового строку на один рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.2,3 ст.76 КК України. Указує, що вирок підлягає зміні через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим внаслідок суворості. ОСОБА_7 після скоєння ДТП йому допомагав, у тому числі й матеріально на закупку ліків для сина, між ним та обвинуваченим існує домовленість про допомогу зі сторони останнього, однак призначене судом покарання має негативні наслідки для нього, оскільки робить неможливим виконання такої домовленості. Стосунки між ним та обвинуваченим уже довгий час є дружніми, і після ДТП не змінилися. Призначене судом першої інстанції покарання позбавить ОСОБА_7 можливості працювати та в подальшому повернути знайомим гроші, які йому були надані в позику для відшкодування шкоди потерпілим. У судовому засіданні він та потерпілий ОСОБА_10 просили суд обвинуваченого ОСОБА_7 суворо не карати в зв`язку з тим, що останній спромігся в добровільному порядку відшкодувати їм шкоду, чого не зазначено у вироку.
Інші сторони кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи апеляційних скарг, пояснення захисника адвоката ОСОБА_6 на підтримання поданої ними та потерпілим апеляційних скарг, думку прокурора про необґрунтованість апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав недоцільним, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_7 , досліджувати зібрані органом досудового розслідування докази. При визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, встановленню порядку їх дослідження та роз`яснені при цьому прав ОСОБА_7 , судом першої інстанції вимоги ч.3 ст.349 КПК України порушені не були. Тому, апеляційним судом висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження не перевіряються.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що досудове розслідування й судовий розгляд проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України.
Діяння ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України кваліфіковано правильно, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження.
Прохання обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_8 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст.75 КК України не підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції частини статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК) , а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Ці вимоги закону судом першої інстанції належним чином дотримані.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, у межах мінімальної санкції ч.2 ст.286 цього Кодексу, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, даних, що характеризують його особу, і таке покарання є справедливим, достатнім для його виправлення, і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки у вигляді заподіяння потерпілим середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження; даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який до кримінальної відповідальності притягається вперше, за наявності обставин, що пом`якшують його покарання повне визнання ним своєї вини, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, перебування на утриманні неповнолітньої дитини, позитивної характеристики за місцем проживання, і прийшов до переконання, що виправлення й перевиховання ОСОБА_7 повинно проходити в умовах ізоляції останнього від суспільства.
Таким чином, ураховуючи вищенаведене, доводи поданих апеляційних скарг про застосування до ОСОБА_7 ст.75 КК України апеляційний суд відхиляє, оскільки застосуванням вимог указаної статті є правом суду, а не обов`язком.
З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, наведені у вироку мотиви, з яких суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, з ізоляцією його від суспільства, є обґрунтованим.
Таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів та справедливим.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни чи скасування вироку щодо ОСОБА_7 і звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
Решта доводів апеляційної скарги не носять правового характеру, і не впливають на законність та обґрунтованість постановленого в даному кримінальному провадженні судового рішення.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, стосовно яких відповідно до вимог частини третьої статті 349 і статті 363 цього Кодексу доказами не досліджувалися, не перевіряються.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при провадженні досудового розслідування та судового розгляду, які б тягнули за собою скасування або зміну вироку апеляційним судом не встановлено.
Окрім того, апеляційний суд уважає за необхідне, виключити з мотивувальної частини вироку судження про доведеність вини обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК України.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 16.11.2016 щодо ОСОБА_7 без змін.
У мотивувальній частині вироку із судження про доведеність вини обвинуваченого виключити посилання на ч.1 ст.125 КК України.
На ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ може бути подана касаційна скарга протягом 03 (трьох) місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді: