Справа № 755/3695/17
В И Р О К
іменем України
"23" травня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарі ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_3 ,

представника потерпілої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
представника цивільного
відповідача ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014668 від 22 жовтня 2016 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, працюючого техніком в Київському державному хореографічному училищі, одруженого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
- у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 , 25 вересня 2016 року, приблизно о 14 годині 40 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Кіа Soul» номерний знак НОМЕР_1 , рухався заднім ходом по проїзній частині дворової території біля будинку № 15 по вул. Кибальчича в напрямку проїзної частини пр. Г.Ватутіна, 28-а в м. Києві.

В цей час, позаду автомобіля «Кіа Soul» номерний знак НОМЕР_1 по проїзній частині дворової території, біля будинку № 15 по вул. Кибальчича, спокійним кроком рухалась пішохід ОСОБА_8 ..

Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог п.п. 2.3 підпункт «б» та 10.9 Правил дорожнього руху України.

Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_6 виявились в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем марки «Кіа Soul» номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки іншим учасникам дорожнього руху, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки пішоходу ОСОБА_8 , яка в той час рухалась позаду вказаного автомобіля.

Продовжуючи небезпечний рух, ОСОБА_6 скоїв наїзд задньою частиною свого автомобіля марки «Кіа Soul» номерний знак НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_8 , від чого остання впала на проїзну частину і отримала тілесні у вигляді закритої травми лівої стопи у вигляді крайових переломів човникоподібної та п`яткової кісток, підшкірної гематоми ділянки лівого гомілково-ступневого суглобу та стопи, садна тильної поверхні стопи.

Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, щодо часу, місця та способу його настання, щиро розкаявся у вчиненому, критично оцінив свої дії та виразив готовність понести відповідальність за вчинене. Крім того, зазначив, що з метою відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди, переказав на адресу останньої 10000 гривень.

Крім повного визнання своєї вини у вчинені кримінального правопорушення ОСОБА_6 просив суд визнати недоцільним дослідження доказів, так як повністю погоджується з досудовим розслідуванням справи.

Покази обвинуваченого ОСОБА_6 під час досудового слідства і в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, суд переконавшись, що учасники процесу, вірно розуміють зміст обставин провадження, відсутності сумнівів в добровільності їх позицій, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, представника потерпілої та представника цивільної співвідповідача лише в частині вирішення заявленого цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом, у зв`язку чим кваліфікує його дії саме за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки він своїми умисними діями скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 є щире каяття, часткове відшкодування завданої моральної шкоди.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, у межах своєї вини, що свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з її вини.
Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до імперативних положень ч. 2 ст. 67 КК України, судом визнається, не дивлячись на відсутність таких даних в обвинувальному акті, вчинення злочину щодо особи похилого віку, якою є потерпіла ІНФОРМАЦІЯ_2 у розумінні ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України), адже п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зі змінами та доповненнями) регламентовано, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення; при цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання; суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

В свою чергу, згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Зокрема, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, позитивну характеристику за місцем роботи, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (працює, раніше не судимий, одружений), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає належні соціальні зв`язки; позицію прокурора та потерпілої у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали;характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 286 КК України зі звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків з числа ст. 76 КК України.

Про можливість належної соціалізації особи та допустиму репутацію свідчить невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (невстановленість зловживання алкогольними напоями), характер вчиненого кримінального правопорушення та відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання та оскільки переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_8 до ПрАТ «СК «Брок Бізнес» (відповідач 1) та ОСОБА_6 (відповідач 2)про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), суд виходить з наступного.
Представник цивільного позивача у судовому засіданні пояснив суду, що матеріальна шкода складається із витрат понесених потерпілою на лікування від ДТП, моральна ж шкода полягає у пережитих нею стражданнях після вказаних подій, та з урахуванням тривалої втрати працездатності й фактично незворотніх процеців у стані здоров`я потерпілої, враховуючи її вік.
У судовому засіданні цивільний відповідач 2 та його захисник заявлений цивільний позов не визнали враховуючи те, що ОСОБА_6 вже відшкодував потерпілій 10000 гривень моральної шкоди, й зазначена сума, на їх переконання, є достатньою.
Представник ПрАТ «СК «Брок Бізнес» ОСОБА_7 у задоволені цивільного позову вважала за необхідне відмовити з підстав викладених у запереченнях, зокрема виходячи з того, що цивільним позивачем не було дотримано вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема ст.ст. 33, 35 цього Закону.
Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
У судовому засіданні встановлено, що між власником транспортного засобу та ПрАТ «СК «Брок Бізнес» укладений поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу «Кіа Soul» номерний знак НОМЕР_1 . Під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу, з вини обвинуваченого, який перебував за кермом автомобіля «Кіа Soul» номерний знак НОМЕР_1 , 25.09.2016 року відбулась ДТП, в наслідок якої потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Згідно ж до п. 3 ч. 2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитківу результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Частина 2 статті 1166 ЦК України встановлює, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, саме на відповідачу - 2 лежить тягар доведення того, що шкоду завдано не з його вини, проте в порушення зазначених положень законодавства відповідач - 2 належними доказами не довів відсутності своєї вини в заподіянні шкоди, апріорі, судом визнано доведеним, що внаслідок ДТП, яке сталося з вини цивільного відповідача - 2, цивільному позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду.

Поряд з цим, суд враховує, що в даних правовідносинах обов`язковим є застосування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Так, в силу статті 4 Закону відповідач 2 є суб`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а його відповідальність перед третіми особами (потерпілими) застрахована, оскільки ця відповідальність є об`єктом страхування згідно ст. 5 Закону.

Разом з тим, ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», встановлено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

В судовому засіданні, представник ПрАТ «СК «Брок Бізнес», заперечуючи проти позову зазначила, що з відповідною заявою потерпіла до страховика не зверталась, а відтак, у страховика, в силу наведеної норми, не виникло обов`язку щодо виплати відшкодування.

Представник цивільного позивача в судовому засідання не спростовував доводів представника страхової компанії, визнаючи, що безпосередньо потерпіла до ПрАТ «СК «Брок Бізне» не зверталась.

Таким чином, з урахуванням наведенного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної та моральної шкод из ПрАТ «СК «Брок Бізнес» дійсно є передсчасним, а тому задоволенню, на даний час, не підлягають.

Разом з тим, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує та пов`язані з нею втрати та з чого при цьому виходить.

При вирішенні позову в частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого суд виходить з наступного.

У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Зокрема, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 року регламентовано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуваннямпід слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Тож, суд, враховуючи наявність моральної (немайнової) шкоди у потерпілої, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), та виходячи з положень ст. 128 КПК України, та норм ЦК України, визначає розмір такої шкоди для стягнення з відповідача - 2 з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, в тому числі фактичного відшкодування 10000 гривень, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості й вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого/цивільного відповідача 2 на користь потерпілої/цивільного позивача 5000 гривень.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, до обвинуваченого не застосовувався та, враховуючи вимоги ст.ст. 177, 178 КПК України, підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Питання речових доказів вирішується в порядку ст. 100 КПК України.

Питання судових витрат у провадженні суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача-2.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_6 визнати винним вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_6 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ПрАТ «СК «Брок Бізнес» та ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином)- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 5000 (п`ять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині у задоволенні цивільного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта для проведення автотехнічної експертизи від 22.02.2017 року № 307/ат у сумі 703 (сімсот три) гривні 68 копійок.

Речовий доказ автомобіль марки «Кіа Soul» номерний знак НОМЕР_2 у власності ОСОБА_9 .

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1