Дата документу Справа № 331/4168/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1703/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/4168/16-к
Категорія: ст.286 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10

представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002703, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_7 /а.п. 186-188/, в якій просить змінити вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2016 року щодо нього /а.п. 175-182/ та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком три роки.

Заявляючи такі вимоги, апелянт просить врахувати наступні обставини: він повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має позитивні характеристики за місцем навчання та проживання, оскільки він не працює та виходячи з фінансових можливостей його родини, потерпілому ОСОБА_9 було відшкодовано 120 000 грн. в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, потерпілій ОСОБА_10 5 000 грн., крім того, він не відмовлявся в суді та погоджувався виплатити потерпілим додаткове грошове відшкодування, якщо воно буде визначено судом.

До початку апеляційного розгляду по суті апеляційної скарги подані заперечення потерпілим ОСОБА_9 та представником потерпілих адвокаток Шутаком, в яких вони просять апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на два роки.

Строк відбування призначеного ОСОБА_12 покарання постановлено відраховувати з моменту його фактичного затримання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь:

- ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14 237 грн. 91 коп., у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., а всього 114 237 грн. 91 коп.;

- ОСОБА_10 у рахунок відшкодування моральної шкоди 16 500 грн.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , представника потерпілих, прокурора, вивчивши матеріали провадження та частково дослідивши додаткові докази за клопотанням сторони захисту, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Під час апеляційного розгляду:

-обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу, яку обвинувачений уточнив і просить застосувати ст.75 КК України, як до основного покарання, так і до додаткового, та не позбавляти його права керувати транспортними засобами, висловив щире каяття, просив потерпілих його пробачити; просять суд врахувати, що на час розгляду апеляційної скарги потерпілому ОСОБА_9 відшкодована шкода (матеріальна та моральна) на загальну суму234237 грн.91 коп., потерпілій ОСОБА_10 відшкодована шкода (матеріальна та моральна) на загальну суму 21500 грн., на підтвердження чого надали нотаріально посвідчені заяви кожного з потерпілих;

-потерпілий ОСОБА_9 не заперечував в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого лише в частині застосування ст.75 КК України до позбавлення волі, що стосується додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то просив вирок в цій частині залишити без змін. Також потерпілий підтвердив відсутність до обвинуваченого будь-яких претензій, як морального, так і матеріального характеру відповідно до його заяви до апеляційного суду;

-потерпіла ОСОБА_10 просила апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити та підтвердила відсутність до обвинуваченого будь-яких претензій, як морального, так і матеріального характеру відповідно до її заяви до апеляційного суду;

-представник потерпілих адвокат ОСОБА_11 підтримав подані ним заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого і одночасно підтримав позицію своїх довірителів стосовно ставлення до вимог апеляційної скарги обвинуваченого;

-прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання без змін.

Суд першої інстанції визнав обвинуваченого винним та засудив за вчинення кримінального правопорушення при наступних обставинах.

26 квітня 2016 року, приблизно о 22 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 2110» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по середній смузі проїзної частини Набережної магістралі, рухаючись з боку вулиці Запорізької в сторону вулиці Глісерної в місті Запоріжжі. В цей же час, у попутному із водієм ОСОБА_7 напрямку, по лівій смузі Набережної магістралі, рухався автомобіль «Шевролет Авео» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_13 .В цей же час, в районі електроопори № 129, проїзну частину Набережної магістралі, рухаючись по позначеному дорожніми знаками та дорожньою розміткою нерегульованому пішохідному переходу, зліва направо за ходом руху водія ОСОБА_7 , перетинали пішоходи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

При наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, по якому пішоходи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перетинали проїзну частину, водій ОСОБА_13 став зменшувати швидкість свого руху та зупинив керований ним транспортний засіб перед переходом, надаючи перевагу в русі пішоходам. Після цього пішоходи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжили перетинати проїзну частину Набережної магістралі у зазначеному вище напрямку по пішохідному переходу. Водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість виявити нерегульований пішохідний перехід та автомобіль «Шевролет Авео», який зменшував швидкість свого руху та повністю зупинився перед ним, діючи в порушення вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України, де вказано: «якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупиняється транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», не переконався у відсутності пішоходів на пішохідному переході, дорогу пішоходам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не надав, а продовжив рух не зменшуючи швидкість, в результаті чого допустив наїзд передньою лівою частиною кузова керованого ним автомобіля на пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав: тілесні ушкодження, які у сукупності кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення; ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але яке потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більше 21 дня; легкі тілесні ушкодження.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, які у сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя, але такі, що потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більше 21 дня.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги і встановлено під час апеляційного розгляду, зміст вироку в частині наведених фактичних обставин подій, висновків суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який він засуджений, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжке тілесне ушкодження та середньої тяжкості тілесні ушкодження,не оскаржуються, у зв`язку з чим, відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду переглядається в межах апеляційної скарги.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 19.12.2008 року за № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами. Позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що цю особу було позбавлено такого права в адміністративному порядку.

Відповідно до вимог ст.ст.65-67 КК України, суд при призначенні обвинуваченому покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання, обставини, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, навчається на 5-му курсі Запорізького національного технічного університету, неповнолітніх дітей на утриманні не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місце проживання та місцем навчання характеризується з позитивного боку. Врахував також суд при призначенні обвинуваченому покарання обставини вчинення злочину і позицію потерпілих, які просили суд призначити реальне покарання у виді позбавлення волі.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав визнання обвинуваченим вини, щире каяття, висловлення потерпілим вибачення, часткове відшкодування потерпілим матеріальних та моральних збитків.

Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням зазначеного, суд призначив обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК України, з реальним його відбуванням.

Доцільним визнав суд і застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, призначивши його не на максимальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Правильно і обґрунтовано не врахував суд при вирішення питання про застосування до обвинуваченого додаткового покарання, відповідно до позиції сторони захисту, той факт, що обвинувачений був позбавлений такого права в адміністративному порядку.

Виходячи з викладеного, та тих обставин, що вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання, як основного, так і застосованого додаткового покарання, не оскаржується, колегія суддів погоджується з призначеним обвинуваченому за вчинений ним злочин покаранням.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Під час апеляційного розгляду були надані стороною захисту та досліджені додаткові докази, а саме заяви потерпілих, згідно яких вони не мають до обвинуваченого будь-яких претензій, як морального так і матеріального характеру, і згідно яким обвинуваченим кожному з потерпілих у повному обсязі вимог була відшкодована шкода, як матеріальна, так і моральна, що підтвердили потерпілі. Крім того, потерпілі змінили свою позицію, і не заперечували про задоволення апеляційної скарги обвинуваченого в частині звільнення останнього від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

З урахуванням зазначених обставин, обставин, що пом`якшують покарання, а також того, що обвинуваченим вчинений, хоча і тяжкий злочин, але з необережності, даних про особу обвинуваченого, який виключно позитивно характеризується за місцем проживання та місцем навчання, з урахуванням ставлення обвинуваченого до вчиненого ним та його поведінки після вчинення злочину, колегія суддів доходить висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з встановленням максимального іспитового строку та з застосуванням норм, передбачених ст.76 КК України.

Одночасно, виходячи з того, що злочин обвинуваченим був вчинений в стані алкогольного сп`яніння, що не спростовується, колегія суддів вважає недоцільним застосовувати ст.75 КК України до додаткового покарання, призначеного судом у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк два роки.

Вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання підлягає зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2016 року по кримінальному провадженню щодо обвинуваченого ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком три роки.

Відповідно до ст.76 КК України забов`язати ОСОБА_7 :

1)періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4