Справа № 565/1068/15-к
Провадження № 1-кп/565/69/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 квітня 2017 року м. Вараш
Кузнецовський міський суд Рівненської області
в особі судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника - адвоката ОСОБА_5 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.4 ст. 191, ч.2 ст.366, ч.1 ст.209 КК України, -
встановив:
Згідно із ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 11 квітня 2017 року в даному кримінальному провадженні скасовано вирок Кузнецовського міського суду від 09 листопада 2016 року щодо ОСОБА_4 і призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 416 КПК України, після скасування судом апеляційної інстанції вироку суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу IV цього Кодексу в іншому складі суду.
Прокурор ОСОБА_3 просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувальних актів, з викликом в судове засідання учасників судового провадження.
Представник потерпілого в судове засідання не з`явився, незважаючи на те, що був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак надав суду заяву в якій просить розглядати дане кримінальне провадження без участі представника потерпілого.
Захисник ОСОБА_5 висловив думку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору, через його невідповідність вимогам КПК України. Покликався на те, що обвинувальний акт складений прокурором, а не слідчим та на те, що пред`явлене обвинувачення є неконкретним і неможливість захисту від нього, з причин неконкретності, порушуватиме право обвинуваченого на захист.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримував думку захисника.
Під час підготовчого судового засідання встановлено, що судовий розгляд на підставі наявних у кримінальному провадженні обвинувальних актів не може бути призначений, оскільки обвинувальні акти не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Слідуючи вимогам ч.2 ст.9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Із змісту норм ст.91 ч.1 п.п.1, 2 та ст.91 ч.2 КПК України слідує, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доказування полягає у збирані, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно з ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Норма ст.291 ч.2 п.5 КПК України вимагає, щоб обвинувальний акт містив: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) формулювання обвинувачення.
Згідно положень ст. 7 КПК України, до загальних засад кримінального провадження належить законність і забезпечення права на захист.
Право на захист забезпечується, зокрема, тим, що обвинувачений має право знати у вчиненні якого злочину його обвинувачують ( п. 1 ч. 2 ст. 42 КПК України), а право на справедливий суд забезпечується і тим, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має, щонайменше, право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього ( п. а ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини в рішенні Абрамян проти Росії від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції наголошується на необхідності приділення особливої уваги розясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави предявленого йому обвинувачення ( рішення від 19.12.1989 року у справі Камасінскі проти Австрії № 9783/82). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо предявленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 року у справі Пелісьє та Сассі проти Франції).
Таким чином, обвинувачення повинно бути конкретним і зрозумілим, фактичні обставини - чітко узгоджуватись із правовою кваліфікацією та сформульованим обвинуваченням, оскільки в іншому випадку обвинувачений позбавляється права знати в чому він обвинувачується.
З обвинувального акту затвердженого 25.11.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що, будучи директором підприємства «Богдар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України», своїми діями, які виразились у привласненні чужого майна, яке було ввірене особі, вчиненому у великих розмірах вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 191 КК України.
Відповідно до вказаного обвинувального акту, прокурором викладено фактичні обставини кримінальних правопорушень, однак, в порушення вимог кримінального процесуального закону сформульоване обвинувачення не містить чіткої правової оцінки.
Зокрема, сформульоване обвинувачення за ч. 4 ст. 191 КК України не містить жодного посилання, що ОСОБА_4 є службовою особою, відповідно до своїх повноважень, і не конкретизує в чому полягає корисливий мотив вказаного злочину, який є обов`язковою складовою суб`єктивної сторони злочину.
На відміну від привласнення для заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем ( кваліфікуюча ознака ч. 2 ст. 191 КК України) основною ознакою є не наявність чи відсутність у винного певної правомочності щодо майна, яке є предметом злочину, а використання для заволодіння чужим майном офіційно наданих йому за посадою службових повноважень.
На неконкретність пред`явленого обвинувачення та невідповідність обвинувального акту вимогам п. 5 ч. 2ст. 291 КПК України наголошує і Апеляційний суд Рівненської області в ухвалі від 11 квітня 2017 року, якою скасовано вирок Кузнецовського міського суду від 09 листопада 2016 року щодо ОСОБА_4 і призначено новий розгляд в суді першої інстанції.
Висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді (ч. 3ст. 415 КПК України).
Таким чином, пред`явлене обвинувачення є неконкретним, а відтак не відповідає вимогам ст. 20 КПК України щодо забезпечення права обвинуваченого на захист, оскільки прокурором при складанні обвинувального акту допущено суттєві порушення КПК України, які виключають можливість здійснення обвинуваченим ОСОБА_4 свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі, оскільки згідно положень ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту.
За таких підстав, зазначений обвинувальний акт не відповідає засадам законності (п.2 ч.1 ст.7 КПК України), а значить, обвинувальний акт із вищеописаними істотними недоліками не може бути, відповідно до п.5 ч. 3 ст. 314 КПК України, законною підставою для призначення судового розгляду і згідно із п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору, як такий, що не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.
На даний момент у суді є і матеріали кримінального провадження, що були долучені до обвинувальних актів, тому їх теж необхідно повернути прокурору разом з обвинувальними актами, для надання можливості складання обвинувального акта, що відповідатиме вимогам КПК України, та виконання у подальшому вимог ч.4 ст.291 КПК України щодо заборони надання суду інших документів до початку судового розгляду.
Керуючись ст.ст. 291 ч.2 п.5, 314 ч.3 п.3 КПК України, суд, -
у х в а л и в :
Копію ухвали направити учасникам судового провадження, які не були присутніми під час підготовчого судового засідання.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Рівненської області протягом семи днів з дня її оголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Кузнецовський міський суд Рівненської області.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д я : ОСОБА_1