336/3909/16-к
1кп/336/48/2017
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2017 року
Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,при секретарі ОСОБА_2 ,за участю прокурора ОСОБА_3 ,потерпілого ОСОБА_4 ,обвинуваченого ОСОБА_5 ,захисника ОСОБА_6 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м.Запоріжжя,громадянина України,із середньою спеціальною освітою,не працюючого,зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 раніше не судимого
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 Кримінального кодексу України, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 обвинувачується у тому,що у 20-х числах серпня 2015 р.приблизно о 14.00 год.,маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману,з корисливих мотивів,знаходячись на зупинці громадського транспорту «Вул.Іванова» у м.Запоріжжі,заволодів ноутбуком фірми «LENOVO» моделі Core i5,вартість якого відповідно до висновку експерта № 2634 від 28.12.2015 р.становить 6420 гр.,чим спричинив ОСОБА_4 майнову шкоду на вказану суму.
Дії ОСОБА_5 кваліфіковані як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України - шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винуватим себе не визнав повністю та заявив про непричетність до скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Показав,що в період 2015 р.займався підприємницькою діяльністю по ремонту техніки,знімав під майстерню приміщення по вул.Запорізькій в м.Запоріжжі в районі Малого ринку.Деякий час у нього проходив стажування ОСОБА_7 ,який в кінці серпня 2015 р.запропонував придбати на запчастини ноутбук у неробочому стані,який знаходився у закладі,куди його здав їх спільний знайомий ОСОБА_8 .Разом з ОСОБА_9 ,за його вказівкою,вони пішли до кіоску «Скупка»,що знаходився поблизу Малого ринку в 200 м.від майстерні ОСОБА_5 ,з ними був знайомий обвинуваченого ОСОБА_10 .В кіоску вони оглянули ноутбук,на заклад якого ОСОБА_7 мав квитанцію,його ціна та технічний стан ОСОБА_5 влаштували,він передав гроші у сумі 340 гр. ОСОБА_11 для викупу ноутбука із закладу.Ноутбук фірми «LENOVO» був у напіврозібраному стані,не працюючий.Пізніше в цей же день у майстерню прийшов ОСОБА_12 ,якому ОСОБА_5 передав ще 1000 гр.вже за сам ноутбук.Про те,що ноутбук належить іншій особі,кому саме, ОСОБА_12 не повідомляв,ремонтувати його не доручав,фактично продав на запчастини без жодних умов. ОСОБА_5 замінив у ноутбуку жорсткий диск,клавіатуру,встановив «материнську» плату,повністю поновивши за власний кошт його працездатність.Через деякий час через фінансові складнощі заклав ноутбук у ломбард,не зміг вчасно викупити,так як потрапив у лікарню.З потерпілим ОСОБА_4 вперше зустрівся у слідчого на одночасному допиті,до цього часу з ним не був знайомий,ноутбука від нього для ремонту не отримував,про те,що ОСОБА_12 продав йому на запчастини ноутбук ОСОБА_13 ,дізнався в ході слідства.
Цивільний позов потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не визнав у повному обсязі з тих підстав,що доказів отримання ним ноутбука від ОСОБА_4 не надано,той ноутбук,яким, за версією слідства,він заволодів шляхом обману потерпілого,фактично придбаний ним у ломбарді,повністю відновлений за власні кошти,у скрутній фінансовій ситуації він розпорядився ним як своєю власністю.
Всебічно вивчивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності,допустимості,достовірності,а сукупність зібраних доказів-з точки зору достатності та взаємозв*язку,суд прийшов до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення,виходячи з наступного.
Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Як випливає із ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.
Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".
Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права".
У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного). (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).
Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у Рішенні по справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії № 10590/83 від 6 грудня 1988 р. та § 39 Рішення Страсбурзького суду "Капо проти Бельгії" (Capeau v. Belgium) № 4291/98 від 13 січня 2005 року.
Згідно з положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.
Судовий вирок, який проголошується ім`ям держави, має бути законним, обгрунтованим і справедливим.
У правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається звинувачувальний ухил, по суті якого кожен, хто з`явився перед судом, має бути визнаний винуватим.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.
Стаття 190 частина 1 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою(шахрайство).
У кримінальному провадженні відповідно до положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2)винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.
Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього кодексу (обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні) покладається на слідчого, прокурора.
Відповідно до ст.370 КПК України, вирок суду має бути законним і обгрунтованим тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.
Згідно ст.373 КПК України,обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані,отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, суддя і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин,що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання,речові докази,документи,висновки експертів.
Аналізуючи докази, представлені в обгрунтування версії обвинувачення про доведеність винуватості ОСОБА_5 ,суд встановив наступне.
09.10.2015 р.до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_4 про те,що невідомий шахрайським шляхом,під приводом ремонту ноутбуку «LENOVO» заволодів майном останнього,чим спричинив матеріальну шкоду на суму 10000 гр.,за № 0004277 було внесено відомості про розпочате досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст.190 КК України,як про це зазначено у п.1 реєстру матеріалів досудового розслідування(а.с.5,109)
В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 показав,що приблизно у 2013 р.він по рекомендації приятеля на складі придбав ноутбук фірми «LENOVO Core i5»,за який розрахувався готівкою.На початку серпня 2015 р.пошкодив клавіатуру,заливши її напоєм,знайомий ОСОБА_12 порекомендував звернутись для ремонту ноутбука до ОСОБА_5 .Приблизно 15-20 серпня 2015 р. ОСОБА_4 ,попередньо домовившись з ОСОБА_5 по телефону,в денний час зустрівся з ним на зупинці по вул.Іванова в м.Запоріжжі,ноутбук приніс із собою,ввімкнув і продемонстрував,що клавіатура не працює,передав ноутбук ОСОБА_5 для ремонту,квитанцій або інших документів про це вони з ОСОБА_5 не складали.Обвинувачений пояснив,що йому необхідно ноутбук розібрати,щоб визначитись з обсягом роботи.Через кілька днів ОСОБА_4 зателефонував ОСОБА_5 ,який повідомив,що необхідна заміна деталі,яку він десь замовив,у такий спосіб,на думку ОСОБА_4 , затягував час.В кінці вересня 2015 р. ОСОБА_4 приїхав за адресою майстерні ОСОБА_5 ,де його повідомили,що ОСОБА_5 у лікарні.Про цю ситуацію потерпілий написав у соціальній мережі «ВКонтакте»,люди відгукнулися,вказали на ломбард «Скарбничка» як ймовірний варіант пошуку ноутбука. ОСОБА_4 спеціально відвідав цей ломбард,де дійсно знайшов свій ноутбук,впізнав його за індивідуальними ознаками по наклейці «Apple» на зовнішній кришці,а коли ввімкнув,побачив свої особисті дані.Для викупу ноутбука з ломбарду ОСОБА_4 вніс власні кошти 4300 гр.,а наступного дня написав заяву у поліцію.З ОСОБА_5 зустрівся під час слідства на спільному допиті,особу,про якого повідомив обвинувачений на прізвище ОСОБА_7 ,потерпілий не знає,ніяких справ стосовно ноутбука з цим чоловіком не мав.Внаслідок дій обвинуваченого йому була завдана матеріальна шкода у розмірі 4900 гр.та моральна шкода ,яку потерпілий оцінив у 1000 гр.
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показав,що він є знайомим ОСОБА_4 ,якому приблизно в кінці 2012 р.порадив склад, куди вони спільно їздили купувати ноутбук для ОСОБА_15 .На той час ноутбук фірми «LENOVO» у корпусі чорного кольору,який обрав ОСОБА_16 по інтернет-каталогу,коштував від 6000 гр.до 8000 гр.,що було дешевше від ціни магазину.Оплату,вирогідно,із авансом,вносив ОСОБА_4 ,індивідуальні ознаки та модифікація ноутбука свідку невідомі.Ноутбук був упакований у фірмову коробку,можливо,була квитанція про оплату,останній раз свідок бачив ноутбук у ОСОБА_4 більше року тому.
Аналізуючи наведене суд дійшов до висновку,що у 2013 р.потерпілий ОСОБА_4 дійсно купував ноутбук фірми «LENOVO» моделі Core i5,ці обставини нічим об*єктивно не спростовані.
Водночас,жодних інших,ніж показання потерпілого,об*єктивних та неспростовних доказів факту передання потерпілим ОСОБА_4 ноутбука обвинуваченому ОСОБА_5 за обставин,викладених в обвинувальному акті,та мети цих дій стороною обвинувачення не надано,хоча ОСОБА_5 ці обставини заперечує.
Вирішальною мірою обвинувачення ґрунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_4 про те,що він з метою ремонту передав ноутбук саме ОСОБА_5 ,однак сумнівним є те,що потерпілий у взаємовідносинах з незнайомою особою,пов*язаних з ремонтуванням техніки,що має значну вартість,не дотримувався мінімальних вимог обережності,передавав ноутбук без підтвердження цього факту розпискою та без підтвердження підстав його передавання відповідним договором особі,яку зустрів вперше.
Версія обвинувачення,пред*явленого ОСОБА_5 ,зводиться до того,що відносини,які виникли між потерпілим та обвинуваченим з приводу ремонтування ноутбука,містять ознаки корисливого злочину.
Склад злочину - це сукупність передбачених чинним Кодексом об`єктивних і суб`єктивних ознак, при наявності яких діяння визнається злочином. Елементами складу злочину є: об`єкт злочину - це те, проти чого спрямований злочин, тобто те, чому він спричиняє або може заподіяти шкоду; об`єктивна сторона злочину - це те, як злочин виявляється у реальній дійсності. Вона охоплює вчинене діяння, злочинні наслідки та причинний зв`язок між ними, місце, час, спосіб, засіб та обставини вчиненого діяння; суб`єкт злочину - це фізична особа, яка є осудною і досягла встановленого чинним Кодексом віку кримінальної відповідальності за даний злочин; суб`єктивна сторона злочину - це психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої чинним Кодексом, та наслідків, що настали або можуть настати в результаті її дії чи бездіяльності. Відсутність у діянні хоча б однієї з ознак, що входять до складу злочину, виключає можливість кваліфікувати це діяння як злочин, а тому не дає підстав для кримінальної відповідальності.
Об`єктивна сторона складу злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України передбачає дії, що полягають у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин чи зловживання довірою недобросовісне використання довіри потерпілого, що застосовуються винуватою особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього.
Крім того, обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.
Проте,стороною обвинувачення не наведено доказів, що визначають чи підтверджують,в чому полягав обман потерпілого,які неправдиві відомості з приводу ноутбука були повідомлені йому обвинуваченим чи які обставини були приховані.
Також матеріалами судового слідства не підтверджується факт добровільної передачі майна, в даному випадку ноутбука,потерпілим ОСОБА_4 саме обвинуваченому ОСОБА_5 .
Натомість,стороною обвинувачення надані докази,які не тільки не містять відомостей щодо обставин вчинення ОСОБА_5 шахрайства,і не лише не спростовують показання обвинуваченого щодо обставин,які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні,але й узгоджуються з показаннями обвинуваченого в тій частині,що він отримав ноутбук «LENOVO» не від потерпілого ОСОБА_4 та не з метою ремонту,а придбав за власні грошові кошти у іншої особи.
Свідок ОСОБА_11 в суді показав,що він знаходиться у дружніх відносинах з ОСОБА_12 ,який займається приватним ремонтом побутової техніки,проте через неякісні послуги та певні проблеми з наркотиками постійно потрапляє у фінансові негаразди.Приблизно наприкінці літа 2015 р. ОСОБА_12 кілька днів поспіль постійно носив із собою сумку для ноутбука,де,на думку ОСОБА_17 ,знаходився ноутбук,а згодом ОСОБА_12 повідомив про те,що у нього є ноутбук та виникла необхідність десь його залишити на кілька днів,щоб не втратити та не відібрали невдоволені клієнти,кому належить ноутбук, ОСОБА_12 не казав.Разом вони пішли до кіоску,обраного ОСОБА_12 ,куди останній заклав ноутбук,отримавши квитанцію з датою,назвою техніки,вартістю закладу та строком викупу.Початково ОСОБА_12 планував протягом п*яти днів дії закладу ноутбук викупити,проте на третій день по телефону запропонував ОСОБА_18 купити його на запчастини.На той час ОСОБА_7 підробляв у майстерні ОСОБА_5 ,якому переказав пропозицію ОСОБА_19 про купівлю ноутбука на запчастини,для прийняття рішення ОСОБА_5 хотів попередньо ноутбук оглянути.Заздалегідь отримавши від ОСОБА_12 закладну квитанцію, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_5 та знайомим останнього,якого ОСОБА_7 зустрів вперше,пішли до кіоску «Скупка» в районі Малого ринку,де ОСОБА_7 по квитанції одержав закладений ОСОБА_12 ноутбук,разом вони його оглянули та з*ясували,що ноутбук не вмикався,не мав клавіатури,був з явними ознаками залиття,на що вказували сліди окислення певних деталей, ОСОБА_5 погодився купити його на запчастини.Для викупу ноутбука із закладу необхідна була сума приблизно 300 гр.,яку ОСОБА_5 передав ОСОБА_18 ,той розрахувався у скупці,з ноутбуком вони пішли до майстерні ОСОБА_5 ,куди ОСОБА_7 телефоном запросив ОСОБА_12 для остаточного розрахунку.Між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 відбулися грошові розрахунки за ноутбук,сума ОСОБА_18 невідома,ремонтувати ноутбук ОСОБА_12 обвинуваченому не доручав,грошових коштів на це не давав.Під час продажу ноутбука на запчастини ОСОБА_12 не повідомляв,що він належить іншій особі і кому саме,розпорядився ним як своїм власним майном,без жодних умов або застережень.Приблизно через чотири місяці ОСОБА_12 повідомив ОСОБА_18 ,що у нього виникли проблеми,тому що ноутбук,який він продав на запчастини ОСОБА_5 ,належить його сусіду ОСОБА_20 ,у якого ОСОБА_12 взяв ноутбук ремонтувати, ОСОБА_16 вимагає повернути ноутбук або гроші за нього,вартував ОСОБА_19 біля їх будинку та лупцював. ОСОБА_7 в цю ситуацію не втручався,де на той момент знаходився ноутбук,йому відомо не було.
Свідок ОСОБА_10 в суді показав,що приблизно у 20-х числах серпня 2015 р.він у власних справах прийшов до приміщення майстерні,яке ОСОБА_5 орендував у магазині «Техносток» по вул.Запорізькій в м.Запоріжжі,куди згодом завітав раніше йому незнайомий чоловік на ім*я ОСОБА_21 ,який запропонував ОСОБА_5 викупити з ломбарду ноутбук у неробочому стані на запчастини.Втрьох вони пішли до ломбарду,який розташовувався у кіоску по вул.Героїв Сталінграду напроти магазину «Сімба», ОСОБА_7 пред*явив у кіоск квитанцію,отримав ноутбук у корпусі чорного кольору марки «LENOVO» без упакування,який разом з ОСОБА_5 вони оглянули.Візуально корпус був без ушкоджень,його технічний стан ОСОБА_5 влаштував,він передав ОСОБА_18 гроші,сума свідку невідома,після чого вони розійшлися у власних справах.
Показання зазначених осіб не тільки не підтверджують винуватість ОСОБА_5 ,а,навпаки,містять відомості про обставини,які виключають кримінальну відповідальність,узгоджуються з показаннями обвинуваченого про те,що він не мав умислу на заволодіння майном ОСОБА_4 шляхом обману,не вчиняв дій,які ставляться йому за провину як шахрайство,ноутбук купив за власні кошти на запчастини у ОСОБА_12 ,про якого повідомляв і потерпілий ОСОБА_4 ,проте під час досудового розслідування цю особу з невідомих причин не встановили,його причетність до події кримінального правопорушення не перевірили.
Викликавши ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,які допитані у судовому засіданні як свідки обвинувачення,процесуальний прокурор,водночас,вважає їх показання неправдивими,оскільки вони протирічать показанням потерпілого ОСОБА_4 ,який,на думку прокурора,не має підстав для обмовляння обвинуваченого.
Проте така позиція процесуального прокурора не знайшла свого об*єктивного підтвердження.
Безпосередньо потерпілий ОСОБА_4 в суді зазначив,що саме до ОСОБА_12 він початково звертався з питання ремонту ноутбука і вже від цієї особи дізнався про ОСОБА_5 та надання останнім таких послуг,що узгоджується з показаннями ОСОБА_22 та ОСОБА_11 про причетність ОСОБА_12 до викладених в обвинувальному акті подій.
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в своїх показаннях повідомили суду про обставини,за яких обвинувачений купив ноутбук за власні кошти у неробочому стані на запчастини,ці показання повністю узгоджуються з показаннями ОСОБА_5
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були встановлені під час досудового розслідування як свідки обвинувачення,жодних перешкод для всебічного та повного з*ясування відомих їм обставин по даному провадженню,усунення протиріч з показаннями інших осіб,слідчий та прокурор не мали.
В судовому засіданні свідки попереджені про кримінальну відповідальність по ст.384,385 КК України та приведені до присяги.
Оцінюючи достовірність показань цих свідків,суд виходить з наступного.
Прокурор не навів доказів,які поза розумними сумнівами переконують,що репутація цих осіб є сумнівна,вони перебувають в особливих відносинах з потерпілим ОСОБА_4 або обвинуваченим ОСОБА_5 ,мають особисту зацікавленість у справі як підстави для неправдивих свідчень на користь обвинуваченого.
Показання зазначених свідків послідовні,узгоджуються в деталях,протиріч не містять,через що довіра до них не підірвана,а правдивість сумнівів не викликає.
З урахуванням відсутності письмових підтверджень передавання ноутбука потерпілим раніше незнайомому ОСОБА_5 ,логічними є показання свідка ОСОБА_11 про те,що ноутбук для ремонту ОСОБА_4 передав своєму знайомому ОСОБА_12 ,з яким мешкає в одному будинку та через це мав певну довіру до цієї особи,і саме ця особа в подальшому вчинила дії,в результаті яких ноутбук був придбаний ОСОБА_5 за вказаних ним обставин.
Потерпілий як особа,що очевидно зацікавлений у результатах розгляду справи,має підстави наполягати на винуватості ОСОБА_5 з урахуванням тих обставин,що саме обвинувачений здав у ломбардне відділення ноутбук,який виявився власністю ОСОБА_4 і був ним викуплений,що є обґрунтуванням заявленого у справі цивільного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
При цьому потерпілий,за відсутності документального підтвердження невизначених взаємовідносин з приводу ремонтування ноутбука,був позбавлений можливості у інший спосіб,ніж ініціювання кримінального провадження,вимагати повернення йому ОСОБА_5 коштів,витрачених на викуп ноутбука з ломбардного відділення.
В судовому засіданні прокурор не навів доказів,що мотиви матеріальної зацікавленості не вплинули на показання потерпілого,тому можливість обмовляння з його боку обвинуваченого не виключається.
За відсутності інших об*єктивних підтверджень тих обставин,про які суду показав потерпілий,спростування його показань свідками,правдивість яких сумнівів не викликає,сторона обвинувачення в умовах змагальності судового процесу не довела перед судом переконливості показань ОСОБА_4 та його добросовісності,тому його показання суд оцінює критично як неправдиві і не приймає до уваги при ухваленні вироку як недопустимий доказ.
На запит слідчого ПТ «Ломбард »Скарбниця» 19.11.2015 р.надав інформацію про те,що 26.08.2015 р. ОСОБА_5 ,1984 р.н.,до ломбардного відділення за адресою м.Запоріжжя,пр.Леніна 222 прим.34 закладав ноутбук «LENOVO Core i5» с/№ Wb09270441 WB02110710,викуплений 12.10.2015 р.,працівник ОСОБА_23 (а.с.110-111)
З протоколу пред*явлення особи для впізнання за фотознімками вбачається,що 27.11.2015 р.слідчий пред*явив ОСОБА_23 фотознімки осіб,серед яких ОСОБА_23 вказав на особу,яка 26.08.2015 р.у ломбард «Скарбничка» по пр.Леніна 222 заклав ноутбук фірми «LENOVO» моделі Core i5(а.с.130-132)
За змістом ст.228 КПК України,пред*явлення для впізнання-це самостійна слідча дія,яка полягає у пред*явленні свідку,потерпілому,підозрюваному в передбаченому законом порядку певного об*єкта для встановлення його тотожності або відмінності з тим об*єктом,який вони спостерігали раніше.
Обов*язковою умовою проведення ,зокрема,впізнання особи,є попереднє опитування впізнаючого про обставини,за яких той бачив особу,що підлягає впізнанню,про її прикмети,особливості тощо,а також необхідно встановити чинники,що впливають на повноту і правильність сприйняття.
Відомості,які надаються в ході опитування,є таким процесуальним джерелом доказів,як показання,як це передбачено ч.1 ст.95 КПК України,під час допиту.Саме тому попереднє з*ясування обставин перед пред*явленням для впізнання повинно відбуватись за правилами допиту(ст.224 КПК України)з обов*язковим роз*ясненням учасникам процесуальних прав та обов*язків,попередженням про кримінальну відповідальність тощо.
Відтак,відомості зазначеного вище протоколу пред*явлення особи для впізнання за фотознімками є похідними від показань ОСОБА_23 про обставини,які відомі йому як свідку у даній справі.
Натомість,обвинуваченням не забезпечена явка ОСОБА_23 в суд і як свідок він в судовому засіданні не допитувався,тому в силу ст.95 КПК України суд оцінює зазначений вище протокол пред*явлення особи для впізнання за фотознімками як недопустимий доказ та не може обґрунтовувати свої висновки з посиланням на показання особи під час досудового розслідування.
Згідно протоколів огляду предметів від 25.11.2015 р.,29.06.2016 р.слідчим за участю потерпілого ОСОБА_4 був оглянутий ноутбук «LENOVO Core i5» с/№ Wb09270441 WB02110710 в корпусі чорного кольору,та пакувальна коробка до нього,видані потерпілим для проведення зазначеної слідчої дії.В процесі огляду видимих слідів пошкоджень ноутбуку не виявлено,в протоколі зафіксовано наявні на коробці модель та серійний номер ноутбука(а.с.113-116,134)
Постановами слідчого від 25.11.2015 р.,29.06.2016 р.ноутбук фірми «LENOVO Core i5» та пакувальна коробка до нього визнані речовими доказами по кримінальному провадженню та передані на зберігання потерпілому ОСОБА_4 (а.с.117,135)
Згідно висновку експерта № 2634 від 28.12.2015 р.,ринкова вартість ноутбуку фірми «LENOVO » моделі V580 в корпусі чорного кольору імеі Wb09270441,який був придбаний у 2013 р.,з урахуванням зносу станом на 25.08.2015 р.може складати 6420 гр.(а.с.123-128)
За версією обвинувачення,зазначені докази викривають саме ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Сам по собі факт закладання ноутбука фірми «LENOVO Core i5» с/№ НОМЕР_1 в корпусі чорного кольору в ломбардне відділення «Ломбард`Скарбниця» обвинуваченим ОСОБА_5 не доводить наявності у нього умислу на заволодіння майном потерпілого за обставин,викладених в обвинувальному акті,оскільки його показання про обставини,за яких він купив зазначений ноутбук у неробочому стані на запчастини за власні кошти об*єктивно підтверджені іншими доказами,і з урахуванням цих обставин обвинувачений не мав підстав вважати,що заклад ноутбука в ломбардне відділення завдасть матеріальної шкоди будь-якій особі.
Крім того,в судовому засіданні встановлено,що ноутбук був викуплений з ломбардного відділення 12.10.2015 р.вже в той час,коли з 09.10.2015 р.було розпочато кримінальне провадження у даній справі,за показаннями потерпілого,викуплений саме ним за власні кошти.
Водночас,при наявності інформації у потерпілого про місце знаходження ноутбука,орган досудового розслідування або прокурор відповідно до ст.159 КПК України мали право на підставі ухвали слідчого судді отримати тимчасовий доступ до зазначеного предмета з можливістю його вилучити (здійснити виїмку),що є передбаченим процесуальним законом порядком отримання доказів та не вимагало від потерпілого матеріальних витрат.
Крім того,шахрайство відноситься до злочинів з матеріальним складом,обов*язковою його ознакою є позитивна матеріальна шкода,спричинена власнику майна,яка визначається його вартістю на момент заподіяння шкоди.
Розмір матеріальної шкоди ,яка, за версією обвинувачення, заподіяна ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_4 ,визначена у сумі 6420 гр.на підставі висновку експерта № 2634 від 28.12.2015 р.
За змістом цього висновку вбачається,що експерт приймав до уваги рік придбання ноутбука(2013 р.),його знос на час проведення експертизи,та визначив його залишкову вартість шляхом порівняння цін на ринку аналогів продаж.
Водночас,з показань всіх допитаних у судовому засіданні осіб встановлено,що станом на серпень 2015 р.,визначений досудовим розслідуванням як час вчинення злочину,ноутбук знаходився у неробочому стані,потребував ремонту,це є фактором,що знижує якість та погіршує властивості виробу,очевидно впливає на його вартість.
Проте,при призначенні експертизи слідчий поставив на вирішення експерта питання про визначення залишкової вартості ноутбука фірми «LENOVO »,придбаного у 2013 р.,лише з урахуванням зносу станом на 25.08.2015 р.,в процесі дослідження експерт порівнював ціни продажу аналогів товару у повністю комплектному робочому стані,що не відповідає фактичним обставинам та є підставою для критичної оцінки висновку експерта як необ*єктивного,тому суд не приймає його до уваги при ухваленні вироку.
Відтак,засудження обвинуваченого ОСОБА_5 не може ґрунтуватися виключною мірою на показаннях особи,яким суд дав критичну оцінку,та які доказами з інших джерел,досліджених у судовому засіданні, не підтверджуються.
Сумнівний характер вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину по ч.1 ст.190 КК України не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема,у рішенні у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р.№ 5 (зі змінами) "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постанови вироку", усі сумніви відносно доведеності звинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Якщо зібрані у справі докази не підтверджують звинувачення і усі можливості збирання доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.
Судом в умовах змагальності процесу досліджені в повному обсязі усі докази, представлені обвинуваченням задля підтвердження висунутого звинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину,передбаченого ч.1 ст.190 КК України, проте належних,достовірних,допустимих доказів,які були б достатніми для висновку про доведення винуватості ОСОБА_5 поза розумними сумнівами у скоєнні цього злочину ,в ході судового розгляду не встановлено, і можливість збирання доказів вичерпана, що визнано сторонами процесу, які підтвердили відсутність у них інших доказів і доповнень до судового розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України,якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення,в якому обвинувачується особа,кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим,в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення,ухвалюється виправдувальний вирок.
За таких обставин суд зобов*язаний виправдати ОСОБА_5 по пред*явленому йому обвинуваченню у скоєнні злочину,передбаченого ч.1 ст.190 КК України, за недоведеністю його винуватості.
Відповідно до ч.2 ст.129 КПК України,у разі виправдання обвинуваченого за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, цивільний позов ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди суд залишає без розгляду.
Долю речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст.100 КПК України.
Відносно обвинуваченого обраний запобіжний захід у виді особистого зобов*язання,при ухваленні виправдувального вироку цей захід забезпечення кримінального провадження підлягає скасуванню.
На підставі ст.368,373,374,392 КПК України,суд-
З А С У Д И В:
Виправдати ОСОБА_5 по обвинуваченню в скоєні злочину,передбаченого ст.190 ч.1 КК України в зв*язку з недоведеністю його винуватості.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 у виді особистого зобов*язання -скасувати.
Речові докази:
-ноутбук фірми «LENOVO» моделі Core i5,картонну коробку до нього,які передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_4 -залишити йому за належністю.
Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди залишити без розгляду.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.
Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1