Провадження № 11-кп/792/20/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.4 ст.407 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Хмельницького міськрайонного суду від 06 липня 2016 року,

В с т а н о в и л а:
Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 06 липня 2016 року,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини польова пошта НОМЕР_1 , солдата, студента Хмельницького інституту соціальних технологій Університету «Україна», раніше судимого:

-вироком Хмельницького міськрайонного суду від 05.03.2015 року за ч. 2 ст. 409 КК України до покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 роки з відрахуванням із грошового забезпечення в дохід держави 20 відсотків, з яких не відбута частина становить 1 рік 5 місяців та 25 днів,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.407 КК України та призначено покарання із врахуванням положень ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

В силу ст.ст. 71, 72 КК України до даного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2015 року і остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки та 2 (два) місяця.

Строк відбування покарання визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

За вироком суду, водій-електрик радіостанції взводу зв`язку батареї управління 3 ракетного дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдат ОСОБА_9 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за контрактом, в порушення вимог ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1, ст.24 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127-130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, умисно, порушуючи військову дисципліну, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без поважних причин, з 02.06.2015 року по 05.06.2015 року був відсутній у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 .

Крім того, ОСОБА_9 , діючи умисно, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без дозволу командування, 12.06.2015 року близько 18 год. самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 (Хмельницький військовий госпіталь), та у період з 13.06.2015 року по 24.06.2015 року до військових частин НОМЕР_2 і польова пошта НОМЕР_1 не з`являвся, проводячи службовий час на власний розсуд.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_9 , відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до Закону України «Про оборону України», особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).

Указами Президента України від 02.03.2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 1 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» та «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року Збройні Сили України приведені у повну бойову готовність, а в державі оголошено часткову мобілізацію.

Згідно ч.4 п.1 ст.24 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Свої вимоги аргументує поверхневим та однобічним розглядом справи, без врахування ряду істотних обставин, що призвело до порушення місцевим судом принципу повного та неупередженого судового розгляду та права на захист обвинуваченого.

Акцентує увагу на поважність причини залишення ОСОБА_9 військової частини, а саме у зв`язку із хворобою його матері.

Наголошує, що наявний в матеріалах кримінального провадження висновок комплексної психолого-психіатричної експертизи №131 від 17.03.2016 року, підвередив, що ОСОБА_9 під час вчинення злочину виявляв психічний розрад, а саме «Розлад адаптації у вигляді астено-невротичного синдрому», але не встановив, в якій мірі ОСОБА_10 був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, що має важливе значення для з`ясування обмеженої осудності особи.

Зазначає, що суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, виступає військовослужбовець, однак при встановленні непридатності до військової служби, особа не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за вказаний злочин, а тому наголошує на необхідності направлення ОСОБА_9 на військово-лікарську експертизу для встановлення придатності (непридатності) його до проходження військової служби, адже останній захворів на психічний розлад саме під час проходження військової служби.

У поданому запереченні на апеляційну скаргу захисника, прокурор, який приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, вважає вирок суду законним та належним чином обґрунтованим, а апеляційну скаргу процесуального опонента безпідставною.

На переконання прокурора, судом при ухваленні вироку дотримано вимоги ст.374 КПК України, зокрема, належним чином сформульовано обвинувачення, яке визнано доведеним, об`єктивно та у повному обсязі досліджені всі докази, яким надана відповідна правова оцінка і які у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого діяння та особу винного та призначено йому покарання, необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження захисник свої первинні апеляційні вимоги змінила, вказавши, що оспорює лише призначене місцевим судом обвинуваченому покарання. Зокрема, захист просить звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покласти на нього обов`язки, визначені ст.76 КК України. В решті вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги аргументує тим, що ОСОБА_9 залишив військову частину з поважних причин, через сімейні обставини, які він сприймав з підвищеною тривожністю та посиленим хвилюванням, так як страждав на психічний розлад.

Звертає увагу сторона захисту і на молодий вік обвинуваченого, незадовільний стан його здоров`я, заочне навчання в університеті, визнання вини, сприяння у розкритті правопорушення та щире каяття.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника на підтримку апеляційної скарги з підстав наведених у ній, думку прокурора про законність і обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, надавши обвинуваченому можливість виступу в судових дебатах та останньому слові, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає в силу наступних підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, відповідно до ст.403 КПК України, має право відмовитися від неї або змінити чи її доповнити.

З врахуванням того, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 в нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчинене військовослужбовцем в умовах особливого періоду, та правильність кваліфікації його дій за ч.4 ст.407 КК України, в поданій апеляційній скарзі стороною захисту не оспорюються, а тому, апеляційним судом не перевіряються.

Згідно ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, а саме пом`якшення обвинуваченому покарання, оскільки покарання ОСОБА_9 належним чином судом мотивоване, з врахуванням вимог ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами, внесеними Постановами № 18 від 10 грудня 2004 року і № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , врахував конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь тяжкості злочину, характер і ступінь його суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують особу обвинуваченого, в тому числі й ті, на які посилається сторона захисту у поданій апеляційній скарзі, та призначив покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи захисника обвинуваченого про те, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_9 внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, що, на її думку, є пом`якшуючою покарання обставиною, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки обвинувачений протягом значного проміжку часу (з 13.06.2015 року по 24.06.2015 року), в умовах особливого періоду, самовільно залишив військову частину без поважних причин, був відсутній у розташуванні військової частини і в період з 02.06.2015 року по 05.06.2015 року, що свідчить про систематичність протиправних дій останнього.

При цьому обвинувачений мав можливість у разі необхідності (тяжких сімейних обставин), про які наголошує сторона захисту у поданій апеляційній скарзі, повідомити командування військової частини про такі обставини та цілком законно вимагати отримання дозволу на тимчасове залишення місця несення служби, чого останнім зроблено не було, як і не було надано відповідних документів, які б підтверджували поважність причин його відсутності.

Крім того, обвинуваченим ОСОБА_9 не вжито і жодних заходів щодо повернення в розташування військової частини після її самовільного залишення чи принаймні повідомлення командування про місце свого перебування.

На час вчинення інкримінованого злочину обвинувачений ОСОБА_9 усвідомлював реальний зміст своїх дій, керував ними та передбачав їх наслідки, не знаходився обвинувачений і в стані емоційного стресу, фрустрації, відчаю, пригніченості, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи №131 від 17.03.2016 року.

Придатність ОСОБА_9 до несення військової служби як на час вчинення інкримінованого йому злочину, так і безпосередньо після скоєння протиправного діяння, підтверджується результатами проведеного стаціонарного обстеження та медичного огляду ВЛК психоневрологічного профілю ВМКЦ Західного регіону від 07 грудня 2016 року, в ході якого жодних відхилень чи розладу психіки у обвинуваченого не встановлено, останній придатний до військової служби.

З огляду на викладене, колегією суддів не приймається до уваги посилання сторони захисту на психічний розлад, яким страждав обвинувачений, як на обставину пом`якшення призначеного покарання.

Молодий вік обвинуваченого, стан його здоров`я, заочне навчання в університеті, позитивна характеристика за місцем проживання, визнання вини, щиросердне каяття у скоєному, сприяння у розкритті правопорушення, у повній мірі враховано судом, що послужило призначенню йому покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої в санкції інкримінованого йому злочину, на підставі ст.69 КК України.

В той же час, суспільна небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину, наявність рецидиву злочинів, як обставини, що обтяжує покарання, виключає можливість звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_9 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника з послідуючими змінами про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований вирок, при перевірці судового рішення, в апеляційному порядку не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

П о с т а н о в и л а:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 06 липня 2016 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2 .