Провадження № 1-кп/168/48/17
Справа № 168/398/17
У Х В А Л А
про повернення обвинувального акта
25.07.2017 р. Старовижівський районний суд Волинської області в складі
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
з участю: секретаря ОСОБА_2 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в смт.Стара Вижівка в залі суду обвинувальний акт в кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366, ч.2 ст.410 КК України,
У провадження суду надійшов вказаний обвинувальний акт, згідно з яким ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, та злочину, передбаченого ч.2 ст.410 КК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурор, обвинувачений та захисник вважають за можливе призначити судовий розгляд за даним обвинувальним актом.
Дослідивши обвинувальний акт, суд приходить до висновку, що вказаний обвинувальний акт слід повернути прокурору з таких підстав.
Відповідно до ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.
Згідно з ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.
Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні та у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, відповідно до приписів п.3 ч.3 ст.314 КПК України, має право повернути обвинувальний акт прокурору.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч.4 ст.110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Проте, хоча в обвинувальному акті і вказана правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону, але саме обвинувачення належним чином не сформульовано.
Згідно зі ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а саме форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір завданої кримінальним правопорушенням шкоди та розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують відповідальність, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності.
Дії обвинуваченого, крім ч.1 ст.366 КК, також кваліфіковано прокурором і за ч.2 ст.410 КК України, як заволодіння іншим військовим майном, вчинене військовою службовою особою із зловживанням службовим становищем, повторно.
Разом з тим ч.2 ст. 410 КК встановлено кримінальну відповідальність за викрадення, привласнення, вимагання військовослужбовцем зброї, бойових припасів, вибухових або інших бойових речовин, засобів пересування, військової та спеціальної техніки чи іншого військового майна або заволодіння ними шляхом шахрайства, якщо ці дії, вчинені військовою службовою особою із зловживанням службовим становищем, або повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або такі, що заподіяли істотну шкоду.
Тобто, з об`єктивної сторони злочин, характеризується діями, які можуть виразитися у таких формах: 1) викрадення військового майна; 2) привласнення військового майна; 3) вимагання військового майна; 4) заволодіння військовим майном шляхом шахрайства (ч. 1 ст.410).
Відповідно до ч.2 ст. 410 КК відповідальність настає, якщо ці дії вчинені військовою службовою особою із зловживанням службовим становищем, або повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або такі, що заподіяли істотну шкоду.
Однак такої, вказаної в обвинувальному акті, кваліфікуючої ознаки як заволодіння іншим військовим майном ч.2 ст. 410 КК не містить. У тексті обвинувального акту сформульовано обвинувачення в тому, що ОСОБА_4 заволодів та повторно заволодів, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд. Про те, що ці дії вчинено шляхом шахрайства не вказано, також не вказано: викрав, привласнив чи вимагав обвинувачений це майно. Таким чином, в обвинувальному акті не розкрита обєктивна стророна злочину, передбаченого ч.2 ст. 410 КК України.
Разом з тим, суд враховує, що в обвинувальному акті повинно міститись чітке формулювання обвинувачення кожного злочину, у вчиненні якого особу обвинувачують, а не припущення щодо кваліфікації дій особи.
Суд приходить до висновку, що вказані недоліки обвинувального акта є суттєвими, оскільки в даному випадку не вказані і є незрозумілими обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні - подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб вчинення та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість особи, форма вини, мотив, мета вчинення (ст. 91 КПК).
Обвинувальний акт не містить повну правову кваліфікацію кримінального правопорушення, зокрема опису кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, яке інкриміновано обвинуваченому, що є неприпустимим, оскільки неналежне або незрозуміле формулювання обвинувачення перешкоджає обвинуваченому здійснювати належний захист і є порушенням приписів, викладених у п. "а" ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідно до вимог КПК України розцінюється як порушення права обвинувачених на захист.
Така неконкретність обвинувачення перешкоджає реалізації обвинуваченим передбаченого ст. 42 КПК України права знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Всі вищезазначені обставини (об`єктивна та суб`єктивна сторони кримінального правопорушення) підлягають зазначенню у обвинувальному акті і подальшому з`ясуванню судом, тому без усунення виявлених недоліків кримінальне провадження не може бути призначене до судового розгляду.
Відсутність чіткої вказівки на кваліфікуючі ознаки злочину в обвинуваченні, може стати в подальшому перепоною для винесення законного рішення або для скасування прийнятого по суті правильного рішення.
Ці недоліки не можуть бути усунуті в ході підготовчого чи судового провадження, оскільки зазначені вище обставини і складають зміст обвинувачення, обов`язок доказування якого відповідно до ст.92 КПК України покладається на слідчого, прокурора, а у встановлених цим Кодексом випадках на потерпілого.
Відповідно до ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З огляду на викладене, невідповідність обвинувального акта вимогам закону, позбавляє суд можливості призначити судовий розгляд кримінального провадження, а за таких обставин обвинувальний акт слід повернути прокурору.
Керуючись ст. ст. 291, 314, 372, 392 КПК України, суд
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не буде подано. У разі подання апеляційної скарги, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Волинської області через Старовижівський районний суд Волинської області протягом семи днів з дня її проголошення.
Суддя ОСОБА_1