Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженогоОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
прокурораОСОБА_8 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000103 за касаційними скаргами прокурора ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Малинівки Гощанського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, працюючи молодшим інспектором відділу охорони Городищенської виправної колонії № 96, розташованої в с. Городищі Рівненського району, 03 серпня 2013 року приблизно о 00.50 год. у кімнаті № 6 вартового приміщення цієї установи, де розміщується санвузол, з мотивів особистої неприязні вчинив умисне вбивство свого співробітника ОСОБА_10 з використанням табельної зброї автомата АК-74. При цьому засуджений умисно з метою позбавлення потерпілого життя приєднав до раніше розрядженого автомата магазин із бойовими набоями, зняв зброю з запобіжника, привів у бойове положення і вистрілив у живіт ОСОБА_10 , завдавши тяжкого тілесного ушкодження у виді наскрізного вогнепального кульового поранення живота з ушкодженням внутрішніх органів, від якого потерпілий помер.
Апеляційний суд змінив вирок суду першої інстанції: перекваліфікував дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 на ст. 116 КК України і призначив за цією нормою кримінального закону покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк призначеного ОСОБА_5 покарання зараховано термін попереднього ув`язнення з 03 серпня 2013 року по 12 червня 2015 року та із 17 квітня по 12 грудня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, і звільнено засудженого з-під варти у залі судового засідання у зв`язку з відбуттям покарання.
Змінюючи кримінально-правову кваліфікацію дій ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції констатував факт тривалого приниження ОСОБА_10 честі й гідності засудженого, у тому числі публічно, що призвело до кумуляції (накопичення) негативних переживань, розвитку гострої психотравмуючої ситуації, виникнення у ОСОБА_5 стану вираженого емоційного напруження і впливу такого стану на вчинення злочину. В основу своїх висновків апеляційний суд поклав результати судових психолого-психіатричних експертиз, відповідно до яких зазначений стан, як і стан фізіологічного афекту, може бути психологічною підставою для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання.
У касаційних скаргах прокурор та потерпіла, кожен у своїй, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, порушують питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування касаційних вимог в обох скаргах зазначається, що за результатами судового розгляду не знайшли об`єктивного підтвердження факти систематичного знущання чи тяжкої образи засудженого ОСОБА_10 , а зауваження потерпілого щодо неналежного виконання ОСОБА_5 своїх службових обов`язків не можуть розцінюватись як протиправна чи аморальна поведінка, яка б викликала у винного стан сильного душевного хвилювання у розумінні ст. 116 КК України.
Крім цього, прокурор у своїй скарзі посилається на порушення апеляційним судом закріпленої у ст. 23 КПК України засади безпосередності судового розгляду, оскільки цей суд, установивши обставини розвитку конфлікту між засудженим та потерпілим і зумовлений цим психоемоційний стан ОСОБА_5 в інший спосіб, ніж суд першої інстанції, не досліджував усього обсягу доказів на підтвердження таких обставин, які були предметом дослідження місцевого суду. Вказує державний обвинувач і на те, що суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині своєї ухвали обмежився переважно відтворенням змісту висновків судових психолого-психіатричних експертиз, однак не проаналізував їх у сукупності з іншими доказами і не навів переконливих мотивів власних висновків щодо кримінально-правої кваліфікації дій засудженого. Звертає увагу прокурор і на те, що при постановленні оскаржуваного судового рішення всупереч вимогам ст. 439 КПК України не виконано вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі від 18 лютого 2016 року про скасування попередньої ухвали апеляційного суду, щодо аргументованої оцінки доводів апеляційних скарг і висновків місцевого суду.
На касаційну скаргу прокурора захисник засудженого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав заперечення, в яких наводить доводи щодо законності й обґрунтованості ухвали апеляційного суду, просить залишити її без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та потерпілої на підтримання касаційних скарг, думку засудженого й захисника, які просили залишити касаційні скарги без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати встановленим ст. 370 КПК України загальним вимогам щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення. Відповідність наведеним вимогам включає в себе, зокрема, дотримання передбачених КПК України норм процесуального права. Виходячи з цих вимог та спеціальних норм ст. 419 КПК України, обґрунтованою ухвала може вважатися лише за умови, якщо в ній викладено належні й достатні мотиви прийнятого рішення з посиланням на докази та застосовані судом положення закону. Викладені у цьому судовому рішенні висновки мають ґрунтуватися на об`єктивно з`ясованих обставинах, які були би підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК України здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.
Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України безпосередність дослідження показань, речей і документів є однією з загальних засад кримінального провадження. Відповідно до вказаної засади не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які безпосередньо не досліджувалися судом, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 21 січня 2016 року № 5-249 кс 15, суд апеляційної інстанції має забезпечити повноту дослідження доказів щодо фактів, які встановлюються ним в інший спосіб, ніж це було здійснено судом першої інстанції.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції не дотримався.
За результатами апеляційного розгляду суд констатував факти неодноразових безпідставних звинувачень ОСОБА_5 з боку ОСОБА_10 , що супроводжувалося приниженням його честі й гідності, призвело до накопичення негативних переживань, викликало в засудженого стан сильного душевного хвилювання і зумовило вчинення вбивства. Тобто суд апеляційної інстанції встановив обставини, які передували злочину та істотно впливали на його кваліфікацію, в інший спосіб, ніж це було зроблено місцевим судом.
Однак усупереч вимогам ст. 23 КПК України та правовій позиції Верховного Суду України апеляційний суд не здійснив повторного дослідження всіх доказів, які стосувалися зазначених обставин, досліджувалися судом першої інстанції та були використані при обґрунтуванні висновків цього суду про винуватість ОСОБА_5 в умисному вбивстві без пом`якшуючих обставин.
Натомість суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням протоколу огляду документів текстових роздруківок аудіозаписів розмов потерпілого з ОСОБА_5 під час виконання останнім службових обов`язків, висновків судових психолого-психіатричних експертиз та допитом експертів.
Апеляційний суд мав дослідити ці докази у сукупності і взаємозв`язку з іншими даними, встановленими місцевим судом, чого не зробив, надавши перевагу лише власним показанням обвинуваченого та результатам психолого-психіатричних експертних досліджень.
Зокрема, суд апеляційної інстанції повторно не допитав свідків, які повідомляли про характер стосунків між ОСОБА_5 і ОСОБА_10 , а також не дослідив даних протоколу огляду місця події, хоча зафіксована в ньому слідова картина має істотне значення для встановлення поведінки засудженого та потерпілого безпосередньо перед убивством і правової оцінки вказаного діяння.
Допущені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону істотно вплинули на правильність застосування закону про кримінальну відповідальність.
Однією з обов`язкових ознак злочину, передбаченого ст. 116 КК України, є причинно-наслідковий зв`язок сильного душевного хвилювання винного з протиправними чи аморальними діями потерпілого протизаконним насильством, систематичним знущанням або тяжкою образою з його боку. За відсутності вказаних ознак у поведінці потерпілого, навіть якщо вона й викликала у винного інтенсивну емоцію афективної сили, кваліфікація умисного вбивства як вчиненого у стані сильного душевного хвилювання виключається.
Як тяжку образу може бути розцінено таке умисне приниження честі й гідності винного або його близьких, яке виражалося в особливо непристойній формі або за змістом було для особи особливо образливим.
Під систематичним знущанням слід розуміти вчинення не менш ніж три рази дій, кожна з яких принижує честь і гідність особи, завдаючи їй моральних страждань. Такі дії можуть полягати в особливо цинічному глузуванні, тривалому кепкуванні над винним, багаторазових образах, цькуванні, безпідставних звинуваченнях.
Специфіка дій, вчинених у стані сильного душевного хвилювання, полягає в їх обмеженості у часі. Формування мотиву й наміру вчинити злочин відбувається завжди непередбачувано та швидко одразу у відповідь на поведінку потерпілого й безпосередньо під впливом особливого психоемоційного стану.
Стан сильного душевного хвилювання є юридичною категорією, а тому вирішення питання про його наявність чи відсутність належить до виключної компетенції суду. При цьому висновок судової психологічної, психіатричної чи психолого-психіатричної експертизи, як і інші докази, не має наперед установленої сили відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, а підлягає аналізу й оцінці у сукупності і взаємозв`язку з обставинами справи, встановленими з інших процесуальних джерел.
Мотивуючи прийняте рішення про зміну кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_5 , апеляційний суд обмежився посиланням на власні показання обвинуваченого, вибірковим аналізом роздруківки аудіозапису розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 під час виконання засудженим своїх службових обов`язків та відтворенням змісту висновків комплексних судових психолого-психіатричних експертиз від 21 січня 2015 року № 14 та від 09 серпня 2016 року № 598. За даними цих висновків, засуджений на час вчинення інкримінованого йому діяння у стані фізіологічного афекту не перебував, однак знаходився у стані значного емоційного напруження, який виник на фоні попередньої кумуляції зумовлених поведінкою потерпілого негативних переживань, проявився в імпульсивній емоційній розрядці накопиченого напруження і може розглядатись як психологічна підстава для кваліфікації стану сильного душевного хвилювання (т. 5, а. к. п. 146149, 297305).
Проте всупереч вимогам статей 94, 370, 419 КПК України суд не здійснив аналізу й оцінки результатів експертних досліджень у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами, поданими сторонами, дослідженими місцевим судом і покладеними в основу вироку. Належного обґрунтування наявності в діях ОСОБА_5 юридичних ознак стану сильного душевного хвилювання оскаржувана ухвала не містить.
Зокрема, виходячи лише із суб`єктивного сприйняття засудженим конфлікту зі ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції не аргументував своїх висновків про те, чи мали дії потерпілого характер тяжкої образи чи систематичного знущання з ОСОБА_5 .
Відповідно до фактичних обставин кримінального провадження, встановлених у тому числі на підставі доказів, покладених в основу ухвали, ОСОБА_10 як відповідальний за зовнішню охорону неодноразово робив ОСОБА_5 зауваження у зв`язку з неналежним виконанням тим службових обов`язків чатового залишенням осторонь табельної зброї, розмовами по мобільному телефону та палінням під час перебування на посту (т. 2, а. к. п. 107111).
Сам засуджений у судовому засіданні не заперечував фактів вчинення ним таких дій, які заборонені нормами спеціального законодавства і свідчили про небезпідставність претензій потерпілого.
З огляду на викладене, а також специфіку прийнятої у відповідному середовищі манери спілкування, апеляційний суд не навів переконливих мотивів того, що зауваження ОСОБА_10 , навіть із використанням ненормативної лексики, були виражені в явно непристойній формі, яка б могла вважатися особливо образливою.
Поклавши в основу прийнятого рішення показання ОСОБА_5 про те, що розвитку психотравмуючої для нього ситуації сприяла поведінка потерпілого ще з квітня 2013 року, суд не обґрунтував власних висновків про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_10 ознак багаторазового приниження честі й гідності ОСОБА_5 , що б завдавало останньому моральних страждань. При цьому жодних доказів, які б об`єктивно відображали стосунки між засудженим та потерпілим до 02 серпня 2013 року, судом апеляційної інстанції не досліджувалося та в ухвалі не наведено.
Не отримали належної оцінки апеляційного суду і фактичні обставини, встановлені місцевим судом на підставі досліджених у судовому засіданні документів із точною фіксацією часу подій. Відповідно до цих обставин зміна ОСОБА_5 на посту чатового, під час якої він конфліктував із потерпілим, закінчилася о 00.00 год. 03 серпня 2013 року, тобто за 50 хвилин до вбивства (т. 1, а. к. п. 123). Після закінчення зміни він зі ОСОБА_10 не спілкувався, а з іншим співробітником ОСОБА_11 здійснив обхід території, потім прибув у приміщення для розряджання і здачі зброї.
Після того, як ОСОБА_5 розрядив свій автомат, він виявив потерпілого у передбаннику розташованого поруч санвузла, одразу попрямував у вказане місце і вчинив ряд послідовних цілеспрямованих дій: дістав із підсумка магазин із бойовими набоями, приєднав його до автомата, зняв зброю з запобіжника, привів у бойове положення і майже одразу здійснив прицільний постріл у ОСОБА_10 в область розташування життєво важливих органів.
В основу висновків апеляційного суду щодо причин такого розвитку подій покладено лише власні свідчення засудженого. Відповідно до цих показань він після розряджання свого автомата почув із санвузла звук лиття води й образливі висловлювання потерпілого на його адресу. За твердженням ОСОБА_5 , оскільки раніше ОСОБА_10 навмисно розливав воду, щоб змусити його витирати підлогу і таким чином принизити, він одразу сприйняв дії потерпілого як продовження аналогічного знущання, що на ґрунті зумовленого тривалим конфліктом психологічного напруження викликало непередбачувану емоційну реакцію та суттєво обмежило його в можливостях контролювати свої дії.
Проте жодних доказів на підтвердження чи спростування вказаної версії засудженого апеляційний суд не досліджував і не аналізував. Зокрема, на підставі об`єктивних даних суд не перевірив поведінки потерпілого, що передувала вчиненню злочину, і не вмотивував викладених в ухвалі висновків про те, що причиною розлиття у санвузлі води були умисні дії ОСОБА_10 з зазначеною ОСОБА_5 метою. Не зважив апеляційний суд і на те, що жоден із допитаних судом першої інстанції свідків працівників колонії не підтвердив фактів провокаційної поведінки потерпілого, які б мали місце безпосередньо перед здійсненням ОСОБА_5 пострілу.
Виходячи з наведеного висновки суду апеляційної інстанції про вчинення ОСОБА_5 умисного вбивства у стані сильного душевного хвилювання не грунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які були би підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду, а викладені у касаційних скаргах доводи щодо неправильності такої кваліфікації дій засудженого є небезпідставними.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду є невмотивованою, постановленою з порушенням вимог статей 370, 419 КПК України, що вплинуло на правильність застосування закону про кримінальну відповідальність, і підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене, усунути порушення, вказані у цій ухвалі, належним чином дослідити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, і дати на них умотивовані відповіді.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Касаційні скарги прокурора та потерпілої задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3