АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря - ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 серпня 2015 року за № 120 151 000 600 054 40, з обвинувальним актом щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Полтава, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Полонне Хмельницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця міста Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_5 , -

по обвинуваченню кожного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року,

за участю:

прокурора - ОСОБА_11 ,

захисників - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

законних представників - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

обвинувачених - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 серпня 2015 року за № 120 151 000 600 054 40, щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по обвинуваченню кожного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 6 внаслідок його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України.

При цьому суд в ухвалі зазначив про неможливість призначити судовий розгляд на підставі вказаного обвинувального акта, оскільки у ньому виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення мають суперечливий характер, у сформульованих обвинуваченнях не розкриті суб`єктивна і об`єктивна сторони кримінального правопорушення, а також не зазначено відомостей про те, чи була завдана шкода, та її розмір.

Крім того, суд звернув увагу на те, що доданий до обвинувального акта реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідає вимогам ч. 2 ст. 109 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу скасувати та призначити новий судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

В обґрунтування таких вимог апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що висновки суду стосовного невідповідності обвинувального акта ст. 291 КПК України не ґрунтуються на його змісті, оскільки він містить як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, так і сформульовані обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, а також детальні відомості про те, яким чином, де, коли і в який спосіб кожен з обвинувачених вчинив грубе порушення громадського порядку, та які саме дії вчинив кожен із обвинувачених. Вважає, що вказівка в ухвалі на суперечливий характер сформульованих обвинувачень та правової кваліфікації кримінального правопорушення свідчить про те, що суд, в порушення ст. 314 КПК України, вдався до оцінки доказів на даній стадії судового розгляду. Разом із цим, суд в ухвалі не конкретизував, в чому полягає порушення вимог ст. 291 КПК України при складенні обвинувального акта, та які недоліки слід усунути прокурору, а отже, на переконання апелянта, не навів мотивів та підстав для ухвалення саме такого судового рішення, що не відповідає ч. 4 ст. 370 КПК України.

Також, прокурор звертає увагу на те, що твердження суду про невідповідність реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам ст. 109 КПК України не є законною підставою для повернення обвинувального акта у розумінні п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Наряду з наведеним, апелянт наголошує на істотному порушенні судом вимог кримінального процесуального закону, внаслідок якого судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню згідно з п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України, оскільки підготовче судове засідання проведено без потерпілого.

Окрім цього, прокурор вказує на те, що: у вступній частині ухвали суд, всупереч вимогам ч. 1 ст. 372 КПК України, не указав місце народженням та проживання кожного з обвинувачених, натомість зазначив про участь захисника ОСОБА_17 тоді, як в дійсності вона не була присутня в судовому засіданні; підготовче судове засідання проведено судом з порушенням установленого ч. 1 ст. 314 КПК України п`ятиденного строку після отримання обвинувального акта; суд взагалі не вирішив питання стосовно запобіжних засобів у відношенні обвинувачених.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: прокурора ОСОБА_11 , яка підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, скасувати ухвалу внаслідок порушенням судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, про які зазначено в апеляційній скарзі, та призначити новий судовий розгляд на підставі обвинувального акта; захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважали ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою; законних представників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , які підтримали думку захисників про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає; перевіривши матеріали кримінального провадження № 120 151 000 600 054 40 від 20 серпня 2015 року та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Положення ч. 4 ст. 110 КПК України визначають, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

В свою чергу, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України регламентує, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, до яких віднесені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; та інші обставини, - покладається на слідчого, прокурора.

Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке, за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».

При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав, що «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження.» (рішення: від 9 березня 2011 року у справі «Жупнік проти України», від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засади змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.

Як вбачається з обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 серпня 2015 року за № 120 151 000 600 054 40, щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 і ОСОБА_9 , при його складенні та, відповідно, висуненні обвинувачень, орган досудового розслідування положень закону, про які зазначено вище, не дотримався.

А саме, встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини кримінального правопорушення в обвинувальному акті викладені наступним чином:

20 серпня 2015 року, приблизно о 18 годині, група осіб у складі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та інших осіб, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, умисно, з хуліганських спонукань, прибули до стадіону «Динамо» імені В. Лобановського, де повинен був відбутись футбольний матч Ліги Європи між командами « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (місто Луганськ, Україна) та «Легія» (місто Варшава, Польща), з метою вчинення хуліганських дій відносно вболівальників команди «Легія».

В подальшому, зазначена група осіб, знаходячись по вулиці Хрещатик, , в місті Києві, навпроти готелю «Дніпро», з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи загальноприйняті норми поведінки та моралі у суспільстві, з особливою зухвалістю, принижуючи при цьому честь та гідність працівників правоохоронних органів, які виконували обов`язки з охорони громадського порядку та припиняли хуліганські дії, почали здійснювати активні дії, які виразились у киданні в бік правоохоронців каміння, петард, паркувальних конусів, з метою перешкоджання виконанню їх службових обов`язків, внаслідок чого спричинили фізичний біль працівнику міліції ОСОБА_18 , який у форменому одязі виконував свої службові обов`язки, пов`язані з охороною громадського порядку.

Вказана група осіб також намагались нанести ногами тілесні ушкодження працівникам міліції, які були одягнені у формений одяг та виконували свої службові обов`язки, пов`язані з охороною громадського порядку, при цьому висловлювались нецензурною лайкою.

За таких обставин орган досудового розслідування сформулював ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 і ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), групою осіб, пов`язаного з опором представникам влади, які виконували обов`язки з охорони громадського порядку, та навів правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 296 КК України.

Між тим, за змістом ст. 296 КК України, безпосереднім об`єктом хуліганства є громадський порядок, тобто комплекс суспільних відносин, які забезпечують нормальні умови життя людей у різних сферах суспільно корисної діяльності, спокійний відпочинок і дотримання правил поведінки в суспільному житті і побуті.

При цьому, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього злочину (хуліганства) є супроводження грубого порушення громадського порядку з винятковим цинізмом або, як в даному випадку за версією органу досудового розслідування, з особливою зухвалістю, під яким слід розуміти нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, що спричинило тілесне ушкодження, чи знущання на потерпілим, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Однак, як видно з обвинувального акта, у викладених органом досудового розслідування обставинах кримінального правопорушення не зазначено взагалі, в чому полягало грубе порушення громадського порядку, як і пов`язана із цим особлива зухвалість, тобто не розкрито об`єктивної сторони злочину.

Наведення органом досудового розслідування у сформульованих обвинуваченнях обставин вчинення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 активних дій, які виразились у киданні у бік правоохоронців каміння, петард, паркувальних конусів, з метою перешкоджання виконанню їх службових обов`язків, само по собі не утворює складу хуліганства, а лише є його кваліфікуючою ознакою.

Також, як вбачається з викладених в обвинувальному акті обставин кримінального правопорушення, які фрагментарно продубльовані у сформульованих обвинуваченнях, орган досудового розслідування не розкрив суб`єктивної сторони хуліганства, не конкретизував дії кожного з обвинувачених, мотивів вчинення злочину, а лише обмежився загальною вказівкою про те, що обвинувачені прибули до стадіону «Динамо» імені В. Лобановського з метою вчинення хуліганських дій відносно вболівальників футбольної команди «Легія».

Сформульовані таким чином обвинувачення не узгоджуються з вищезгаданими положеннями п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 91, ч. 1 ст. 92, ч. 4 ст. 110 КПК України, підпунктів «а», «б» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є нечіткими, не конкретними, заздалегідь не зрозумілим, що має наслідком порушення права обвинувачених на захист.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що в обвинувальному акті детально викладені обставини, що характеризують об`єктивну сторону хуліганства, як і конкретні дії кожного з обвинувачених, не відповідають змісту даного процесуального документу.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 11 КПК України, відсутність таких обов`язкових ознак складу злочину виключає злочинність інкримінованого обвинуваченим діяння, відтак є неприпустимим при висуненні обвинувачення, свідчить про невідповідність кваліфікації дій обвинувачених закону України про кримінальну відповідальність, про що і зазначив суд першої інстанції у своїй ухвалі.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, в порушення положень ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні вдався до оцінки доказів, оскільки вказав про невідповідність наведеної правової кваліфікації сформульованим обвинуваченням, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, зокрема ч. 2 ст. 291 КПК України, яка забороняє надавати суду інші документи, окрім обвинувального акта з додатками, до початку судового розгляду, та ст. 23, ч. 1 ст. 94 цього ж Кодексу, відповідно до яких оцінка доказів можлива лише після їх безпосереднього дослідження судом.

Наведені недоліки обвинувального акта, що були встановлені судом у підготовчому судовому засіданні, безумовно перешкоджають призначити його до судового розгляду, у зв`язку із чим суд на законних підставах, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, повернув його прокурору.

При цьому суд першої інстанції у своїй ухвалі, вказавши на конкретні недоліки та суперечності обвинувального акта, і підстави його повернення прокурору, послався на вимоги ст. 291 КПК України та положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому протилежні доводи прокурора стосовно невмотивованості судового рішення та його невідповідності ч. 4 ст. 370 КПК України позбавлені підстав.

Наряду з викладеним, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що обвинувальний акт, всупереч п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України, не містить відомостей стосовно розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або відсутності такої шкоди, а також на неповноту реєстру матеріалів досудового розслідування у розумінні ч. 2 ст. 109 цього ж Кодексу.

Будь-яких конкретних, обґрунтованих доводів, які б свідчили про помилковість висновків суду щодо необхідності повернення обвинувального акта прокурору для усунення виявлених недоліків, в апеляційній скарзі не наведено.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Оскільки обвинувальний акт містить суттєві недоліки і невідповідності вище указаним вимогам кримінального процесуального закону та положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок чого підлягає поверненню прокурору, то інші доводи апелянта про те, що суд в ухвалі не вказав місце народження та проживання обвинувачених, порушив строк призначення підготовчого засідання, не правильно зазначив про участь захисника ОСОБА_17 , провів підготовче засідання без потерпілого, в даному конкретному випадку, не є безумовними підставами для скасування судового рішення.

Не узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 315 КПК України і твердження прокурора про те, що суд у підготовчому судовому засіданні не вирішив питання стосовно запобіжних заходів у відношенні обвинувачених, і тим більше не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 серпня 2015 року за № 120 151 000 600 054 40, щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кожним із них кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 6, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадження ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження: № 11-кп/796/185/2017

Категорія КК України: ч. 3 ст. 296
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_19
Суддя-доповідач: ОСОБА_1