Ухвала іменем україни 08 червня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000514, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 і захисника ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 27 жовтня 2016 рокущодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівка Диканського району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілих: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

встановив:

у касаційній скарзі сторона захисту стверджує про суворість призначеного ОСОБА_5 покарання Апеляційним судом Полтавської області. Зазначає, що апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, не повною мірою врахував конкретні обставини вчинення злочину, у тому числі стан дорожнього покриття, поведінку останнього після вчинення злочину, яка полягала в наданні допомоги потерпілим, дані про ОСОБА_5 , його вік, родинний стан, соціальні зв`язки, те, що останній раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, є інвалідом, позитивно характеризувався за місцем проживання та роботи, активно сприяв розкриттю злочину, неодноразово щиро публічно вибачався перед потерпілими, добровільно відшкодував збитки в розмірах і сумах, заявлених ними, відсутність обтяжуючих покарання обставин. Зазначають, що виправлення ОСОБА_5 можливе при звільненні від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Просять вирок Апеляційного суду Полтавської області від 27 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_5 змінити, пом`якшивши покарання із застосуванням статей 75, 76 КК України.

Вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 липня 2016 року ОСОБА_5 , який раніше не судимий, визнаний винуватим та засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2-4 ст. 76 КК України.

27 жовтня 2016 року Апеляційний суд Полтавськоїобласті задовольнив апеляції потерпілого ОСОБА_9 і прокурора, скасував указаний вирок місцевого суду у частині призначеного ОСОБА_5 покарання, та постановив свій вирок, за яким засудив останнього за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу та просив відмовити у її задоволенні, потерпілих, які також просили залишити скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

18 листопада 2014 року близько 07:50 год. ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автобусом БАЗ А079.23, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить приватному підприємству «ЛЮГ», виконуючи трудові обов`язки із указаним підприємством, рухаючись по автодорозі Решетилівка - Нові Санжари - Нехвороща, перевозив пасажирів по маршруту Полтава - Нехвороща та рухався зі сторони с. Нехвороща Новосанжарського району у напрямку смт Нові Санжари.
Рухаючись в умовах ожеледиці на слизькому відрізку 49-го км указаної автодороги Решетилівка - Н.Санжари - Нехвороща зі швидкістю близько 50 км/год., ОСОБА_5 , порушуючи вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням, допустив занос керованого ним автобуса, виїзд за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де скоїв наїзд на огородження та допустив перекидання керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого пасажири автобуса ОСОБА_10 і ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження, від яких померли на місці події.

Доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.3 ст.286 КК України у касаційній скарзі не заперечується.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування оскаржуваного судового рішення не встановлено.

Як убачається з матеріалів провадження, не погоджуючись з вироком місцевого суду щодо ОСОБА_5 , прокурор і потерпілий ОСОБА_9 подали апеляційні скарги, висуваючи вимоги про скасування вироку Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 липня 2016 року щодо ОСОБА_5 у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, зазначали про неправильне застосування судом ст. 75 КК України та просили постановити новий вирок суду апеляційної інстанції.
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився з доводами, наведеними в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого ОСОБА_9 , і дійшов висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, та постановлення в цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції.
При цьому апеляційний суд визнав слушними твердження прокурора та потерпілого ОСОБА_9 про те, що не призначивши додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке є обов`язковим, та звільняючи ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України, місцевий суд не повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_5 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 286 КК України Апеляційний суд Полтавської області врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, наслідки, що настали, а саме загибель двох осіб, дані про засудженого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. Також апеляційний суд врахував як пом`якшуючі покарання обставини те, що ОСОБА_5 щиро каявся та добровільно відшкодував завдану шкоду.

При цьому апеляційний суд при постановленні вироку дійшов правильного висновку про те, що характеризуючи дані засудженого та наведені у вироку суду першої інстанції пом`якшуючі покарання обставини у сукупності не дають підстав для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням статті 75 КК України, оскільки істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та обґрунтовано прийняв рішення про можливість виправлення засудженого в умовах ізоляції від суспільства шляхом призначення основного покарання у виді позбавлення волі.

З огляду на викладене, призначене ОСОБА_5 апеляційним судом покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Доводи засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , викладені у їх касаційній скарзі про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості злочину та його особі внаслідок суворості є безпідставними.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування вироку Апеляційного суду Полтавської області від 27 жовтня 2016 року з мотивів невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості злочину та даним про його особу внаслідок суворості і в задоволенні касаційної скарги відмовляє.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 27 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 і захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3