У Х В А Л А
Іменем України
11 липня 2017 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ 1 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_3 , погоджене з прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_4 , про арешт майна в кримінальному провадженні № 0001864,
ВСТАНОВИВ:
10 липня 2017 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого з особливо важливих справ 1 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_3 , погоджене з прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_4 , в кримінальному провадженні №0001864 про накладення арешту (шляхом тимчасового позбавлення права на відчуження та розпорядження) на ? квартири АДРЕСА_1 , яка на праві спільної власності (без виділення часток) належить ОСОБА_5 т ОСОБА_6 ; на ? квартири АДРЕСА_2 , яка на праві спільної власності (без виділення часток) належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Клопотання мотивоване тим, що Головним слідчим управлінням СБ України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001864 за підозрою, серед інших, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 за невстановлених в ході досудового розслідування обставин, але не пізніше 02.05.2016 року, діючи з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, вступив у попередню змову з громадянином України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на вчинення крадіжки особистого майна ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його дружини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з приватного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ., в якому вони проживали, а також з квартири АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_8 та використовувалась ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . При цьому, на момент вказаних подій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували за межами України, про що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було достовірно відомо.

03.05.2016 року, у період приблизно з 00 год. 10 хв. по 01 год. 32 хв., ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , реалізуючи описаний вище злочинний умисел, діючи за попередньою змовою між собою та з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення майна ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проникли на огороджену територію приватного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Далі у вказаний період часу, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 шляхом зламу дверей та замків проникли всередину наявних на території домоволодіння житлових та підсобних приміщень, звідки таємно викрали, тобто протиправно вилучили та отримали реальну можливість користуватися та розпоряджатися наступне майно, що знаходилось у спільній власності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 : грошові кошти в сумі 44 тис. доларів США (1 млн. 108 тис 839 грн. за курсом НБУ на 03.05.2016), 350 нових ізраїльських шекелів (2 тис. 347 грн.), 10 тис. російських рублів (3 тис. 917 грн.), 5 тис. євро (143 тис. 682 грн.), 18 тис. гривень; ювелірні вироби, колекцію зброї, предмети нумізматики та антикваріату на суму не менш, ніж 1 млн. 357 тис. 130 гривень, що в сумі складає 2 млн. 633 тис. 915 гривень та згідно примітки до ст. 185 КК України становить особливо великий розмір.

Після цього, в ніч з 3 на 4 травня 2016 року, більш точний час в ході досудового слідства не встановлений, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати описаний вище єдиний злочинний умисел, діючи за попередньою змовою між собою та з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення майна ОСОБА_8 , шляхом зламу вікна, проникли в житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_4 та таємно викрали, тобто протиправно вилучили та отримали реальну можливість користуватися та розпоряджатися: церковні ікони, наручні годинники, вироби зі срібла та золота, колекційні монети на суму, приблизно сто тисяч гривень.

04.05.2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати описаний вище умисел, з метою приховування раніше викраденого майна та недопущення власного викриття, орендували гараж № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Машинобудівник», розташованому за адресою: м. Харків вул. Алуштінська № 31-А, та перемістили туди викрадене за вказаних обставин майно, знаряддя вчинення злочину, а також автомобіль марки «ЗАЗ Ланос», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який вони використовували для прибуття на місця вчинення крадіжок та перевезення викраденого майна.

Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, за яке законом передбачене додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Згідно свідоцтва про шлюб, підозрюваний ОСОБА_6 20.03.2009 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_5 04.10.2013 року придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, 11.09.2014 року ОСОБА_5 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 368 ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Викладене свідчить про те, що ОСОБА_6 має право власності на 1/2 частин кожної із вказаних квартир.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Викладені обставини свідчать про наявність підстав для накладання арешту на 1/2 кожної із вказаних вище квартир, які перебувають у спільній сумісній власності підозрюваного ОСОБА_6 та його дружини ОСОБА_5 з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Згідно відомостей Державного реєстру фізичних осіб платників податку, ОСОБА_6 у період з 01.01.1998 року по 31.12.2016 року отримав загальний дохід у розмірі 75 тис. 857 гривень, а ОСОБА_5 за аналогічний період 85 тис. 36 гривень, що свідчить про те, що легальні джерела доходу для придбання вказаних квартир у зазначених осіб відсутні.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_6 на даний момент переховується від органів досудового слідства з метою ухилення від кримінальної відповідальності, 25.05.2017 року оголошено його розшук. На момент внесення даного клопотання місцезнаходження ОСОБА_6 не встановлене, отримано дозвіл суду на затримання вказаної особи. Викладені обставини свідчать про те, що у випадку виклику ОСОБА_6 або його представників для розгляду даного клопотання, вказана особа може вжити заходів, спрямованих на його відчуження до прийняття рішення про накладання арешту. У зв`язку з цим, з метою забезпечення арешту майна, необхідний розгляд даного клопотання без повідомлення ОСОБА_6 , ОСОБА_5 чи їх представників.

Слідчий у судовому засіданні клопотання підтримав з мотивів наведених у ньому та просив задовольнити його.

Враховуючи те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт не було тимчасово вилучене, то розгляд клопотання в силу ч. 2 ст. 172 КПК України можливо здійснити без повідомлення власника майна.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, вислухавши пояснення слідчого, прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України регламентовано, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів (п. 1); спеціальної конфіскації (п. 2); конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи (п. 3); відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (п. 4).

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Зі змісту клопотання та доданих до нього копій матеріалів кримінального провадження № 0001864 від 12 травня 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 4, 5 ст. 185, ч. 2 ст.194 КК України, вбачається, що в цьому кримінальному провадженні повідомлено про підозру ОСОБА_6 в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій за попередньою змовою групою осіб, поєднаній з проникненням у житло, в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

Тобто, у кримінальному провадженні № 0001864 від 12 травня 2016 року підозрюваним є ОСОБА_6 .

Згідно з даним, що містяться у відомостях з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_1 на праві власності належать ОСОБА_5 .

Разом з тим, ОСОБА_5 не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, а відтак не входить до кола осіб, на майно яких в силу вимог ч. 5 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Та обставина, що ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 від 20 березня 2009 року є дружиною підозрюваного ОСОБА_6 , не може бути правовою підставою для накладення арешту на ? частини кожної із згаданих квартир, так як у розпорядження слідчого судді не надано доказів на підтвердження факту поділу зазначених квартир між подружжям у встановленому законодавством порядку.

Посилання у клопотанні слідчого на те, що згідно з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368, 370 ЦК України ОСОБА_6 має право власності на ? частини кожної із вказаних квартир є безпідставним, оскільки до компетенції слідчого в рамках кримінального провадження не відноситься вирішення питань щодо поділу майна між подружжям.

Статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантовано право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Тлумачення положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції при застосуванні її до вилучення майна під час кримінального провадження, надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у Рішенні від 23 січня 2014 року у справі ««EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України»:

«…1. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series AN 296-A, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 62 від 10 травня 2007 року).

2. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series AN 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series AN 98)…».

Таким чином, враховуючи положення Кримінального процесуального кодексу України, практику Європейського суду з прав людини, на переконання слідчого судді, накладення арешту на ? частини квартир з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, тоді як власником цих квартир є ОСОБА_5 стосовно якої не здійснюється кримінальне провадження № 0001864 від 12 травня 2016 року, за умови індивідуальної відповідальності особи за вчинення злочину, призведене в даному випадку до порушення справедливого балансу між інтересами власника ОСОБА_5 , гарантованими їй законом, і завданнями цього кримінального провадження.

Приймаючи до уваги вищевикладене, відсутність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, слідчий суддя вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаного клопотання слідчого.

Керуючись вимогами ст. ст. 131, 132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
УХВАЛИВ:
Відмовити старшому слідчому з особливо важливих справ 1 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_3 в задоволенні клопотання в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001864, про накладення арешту (шляхом тимчасового позбавлення права на відчуження та розпорядження) на ? квартири АДРЕСА_1 , яка на праві спільної власності (без виділення часток) належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; на ? квартири АДРЕСА_2 , яка на праві спільної власності (без виділення часток) належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя