Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А
Іменем України

07 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
та особи, яка подала скаргу ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу заявника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою від 28 грудня 2016 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_8 залишила без задоволення скаргу ОСОБА_7 на постанову слідчого у кримінальному провадженні заступника начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області ОСОБА_9 від 21 листопада 2016 року про закриття кримінального провадження № 0000148, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2013 року.

Своє рішення про залишення без задоволення скарги ОСОБА_7 слідчий суддя обґрунтувала тим, що висновок слідчого про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, є обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та положенням закону про кримінальну відповідальність.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, потерпіла ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням внесених під час її розгляду уточнень, просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити її скаргу та скасувати постанову слідчого про закриття кримінального провадження, а матеріали цього провадження направити прокурору для подальшого досудового розслідування.
В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги ОСОБА_7 посилається на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, оскільки вона винесена при грубому порушенні вимог ст.ст. 91-95 КПК України, з порушенням загальних засад кримінального провадження щодо повноти, всебічності та об`єктивності судового рішення, а також при очевидній упередженості суду 1-ї інстанції.

При цьому в якості підстав для скасування ухвали слідчого судді та постанови слідчого про закриття кримінального провадження потерпіла ОСОБА_7 посилається на наступні обставини: невідповідність змісту протоколу судового засідання, технічному носію інформації (диску), на якому зафіксовано судове провадження; відсутність в матеріалах закритого кримінального провадження оскаржуваної постанови слідчого та підготовленого проекту підозри, який було знищено зацікавленими у покритті злочину особами; невиконання органом досудового розслідування ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2014 року, якою була скасована попередня постанова слідчого про закриття кримінального провадження; ненадання оцінки доказам, які були надані в судовому засіданні та доказам, наявним в матеріалах кримінального провадження, які підтверджують факт постановлення суддею ОСОБА_10 завідомо неправосудного судового рішення; невжиття слідчим ОСОБА_9 , після передачі йому провадження від слідчого ОСОБА_11 , жодних задів для проведення повного та об`єктивного розслідування та винесення ним, після 1,5 річного саботажу слідства, постанови про закриття кримінального провадження, яка є повною копією попередньої скасованої постанови.

З урахуванням цих та інших, наведених в апеляційній скарзі обставин, ОСОБА_7 зазначає про те, що перераховані в ній аргументи, як в цілому, так і кожен окремо, є підставами для скасування оскаржуваних рішень та задоволення її скарги, з якою вона зверталася до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення потерпілої, яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити; пояснення прокурора у кримінальному провадженні, який заперечував проти задоволення скарги потерпілої; перевіривши матеріали судового провадження за скаргою ОСОБА_7 та матеріали закритого кримінального провадження № 0000148; проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що зазначена скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 306 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, у тому числі на рішення слідчого про закриття кримінального провадження, розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, з урахуванням положень глави 26 цього Кодексу.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення слідчого про закриття кримінального провадження, як це передбачено ч. 2 ст. 307 КПК України, може бути не тільки про задоволення скарги та скасування відповідного рішення слідчого, а й про відмову у задоволені скарги, в залежності від результатів перевірки дотримання процесуального порядку закриття кримінального провадження та наявності підстав для прийняття такого рішення.

Підстави та порядок закриття кримінального провадження встановлені ст. 284 КПК України, а ч. 4 цієї статті визначено, що слідчий приймає постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу, якщо в цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлялося про підозру.
Як вбачається з матеріалів закритого кримінального провадження № 0000148 від 27.09. 2013 року та оскаржуваної постанови слідчого від 21 листопада 2016 року, вказане кримінальне провадження за фактом постановлення 19 вересня 2013 року суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_10 завідомо неправосудної постанови про повернення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 139 КК України, для організації проведення додаткового розслідування, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, закрите у зв`язку з встановленою відсутністю в її діянні складу зазначеного кримінального правопорушення, тобто з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За результатами розгляду скарги потерпілої ОСОБА_7 на вказане вище рішення слідчого, яка була подана в порядку ст.ст. 303, 304 КПК України, слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва, на підставі вивчення матеріалів закритого кримінального провадження, було встановлено, що під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000148, крім самої потерпілої, слідчим були допитані: прокурори прокуратури Київської області ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , секретарі судових засідань Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які брали участь в судових засіданнях під час розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_12 , суддя ОСОБА_10 , її помічник ОСОБА_17 , керівник та заступник керівника Васильківського міськрайонного суду Київської області відповідно ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , консультант цього суду ОСОБА_20 .

Також органом досудового розслідування було проведено огляд кримінальної справи № 47-539 щодо ОСОБА_12 та долучено до матеріалів кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, копії документів, що мають значення для розслідування даного кримінального провадження.

Крім цього, до матеріалів кримінального провадження долучені документи, що зберігаються в особовій справі судді ОСОБА_10 та які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді; документи, що зберігаються у Васильківському міськрайонному суді Київської області та стосуються роботи ОСОБА_10 на посаді судді цього суду; документи та рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, за наслідками перевірки звернень ОСОБА_7 та прокуратури Київської області щодо дій судді ОСОБА_10 .

Зібраним даним, на думку слідчого судді, в оскаржуваній постанові надано належну правову оцінку, як окремо, так і в сукупності з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, оскільки в ході досудового розслідування кримінального провадження, не здобуто об`єктивних доказів, які б свідчили про наявність у судді ОСОБА_10 прямого умислу на постановлення завідомо неправосудного рішення, в даному випадку постанови від 19 вересня 2013 року про повернення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_12 для організації проведення додаткового розслідування.

Посилання потерпілої на неповноту досудового розслідування в частині не проведення допиту ряду осіб, чиї показання мають значення для досудового розслідування у кримінальному провадженні, слідчий суддя визнала недостатніми для висновку про наявність підстав для скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, оскільки з огляду на досліджені матеріали кримінального провадження не вбачається, яким чином надані ними показання можуть вплинути на правильність висновку про закриття кримінального провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 щодо незаконності ухвали слідчого судді та постанови слідчого про закриття кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

По-перше, судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких порушень норм кримінального процесуального закону під час розгляду слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва скарги потерпілої ОСОБА_7 на рішення слідчого про закриття кримінального провадження, в тому числі щодо невідповідності змісту журналу судового засідання, а не протоколу судового засідання, як помилково зазначено у скарзі, змісту запису судового засідання, зробленому із застосуванням технічних засобів фіксування кримінального провадження в суді, оскільки посилання на це в апеляційній скарзі не узгоджується з положеннями ст. 108 КПК України щодо відомостей, які зазначаються в журналі судового засідання, який ведеться та підписується лише секретарем судового засідання.

До того ж, відповідно до вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 та п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України підставою для скасування судового рішення, в тому числі ухвали слідчого судді може бути лише відсутність у матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Таких порушень судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому обставини, пов`язані зі змістом журналу судового засідання, на які посилається потерпіла ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі не можуть свідчити про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді та наявність підстав для її скасування.

По-друге, посилання потерпілої у скарзі на те, що ухвала слідчого судді була винесена при грубому порушенні вимог ст.ст. 91, 92, 93 та 95 КПК України взагалі є безпідставним, оскільки обов`язок доказування та збирання доказів щодо обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, як прямо передбачено законом, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Ні на слідчого суддю, ні на суд такі обов`язки законом не покладені.

Більш того, відповідно до загальних засад кримінального провадження, передбачених ст. 7 КПК України, а також положень ст.ст. 22, 26 цього Кодексу, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний лише створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Крім того, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Отже, в даному конкретному випадку питанням, яке повинен був вирішувати слідчий суддя, була скарга потерпілої на рішення слідчого про закриття кримінального провадження, яка, як зазначалось вище, підлягає перевірці з точки зору дотримання відповідною посадовою особою органу досудового розслідування процесуального порядку закриття кримінального провадження та наявності підстав для прийняття такого рішення.

Що ж стосується оцінки доказів, то слідчий суддя, розглядаючи скаргу на постанову слідчого про закриття кримінального провадження, згідно вимог, передбачених ч. 1 ст. 94 КПК України, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При цьому слід зазначити, що розглядаючи скаргу на постанову слідчого про закриття кримінального провадження, слідчий суддя не вправі безпосередньо досліджувати будь-які докази, в тому числі показання допитаних у кримінальному провадженні осіб та давати їм правову оцінку з точки зору доведеності чи недоведеності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки, як прямо передбачено ч. 4 ст. 95 КПК України, тільки суд, а не слідчий суддя, може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд, а слідчий суддя тим більше, не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.

З огляду на вищенаведене, надаючи оцінку прийнятому слідчим рішенню, а саме постанові слідчого у кримінальному провадженні заступника начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області ОСОБА_9 від 21 листопада 2016 року про закриття кримінального провадження № 0000148 у зв`язку з встановленою відсутністю в діянні ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_8 обґрунтовано врахувала та послалась на положення ч. 2 ст. 9 КПК України, яка встановлює, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

У зв`язку з цим, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги потерпілої, в яких вона посилається на те, що факт винесення суддею ОСОБА_10 завідомо неправосудного рішення підтверджується численними доказами, в тому числі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.02.2014 року, якою скасовано постанову ОСОБА_10 від 19.09.2013 року, протоколами допитів прокурорів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які підтримували державне обвинувачення у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 139 КК України, а також витягом з проекту підозри судді ОСОБА_10 , який було підготовлено слідчим прокуратури Київської області ОСОБА_11 , оскільки, незважаючи на твердження потерпілої, відповідно до матеріалів закритого кримінального провадження, письмове повідомлення про підозру, з урахуванням вимог, передбачених ст.ст. 480, 481 КПК України, уповноваженою на те особою, фактично не складалось та ОСОБА_10 не повідомлялось і не вручалось.

Нормами КПК України, такого процесуального документу, а тим більше доказу, як проект письмового повідомлення про підозру, взагалі не передбачено, а тому наявність чи відсутність в матеріалах кримінального провадження такого документу, якщо його не було підписано та не вручено, у відповідності до вимог закону, взагалі не може бути предметом будь-якої правової оцінки з боку слідчого судді, особливо з точки зору того, що цим документом може підтверджуватися факт вчинення кримінального правопорушення.

До цього, слід також додати і те, що погоджений в прокуратурі Київської області проект письмового повідомлення про підозру судді ОСОБА_10 , на який посилається у скарзі потерпіла ОСОБА_7 , дійсно направлявся заступнику Генерального прокурора України ОСОБА_21 10.03.2015 року, що підтверджується відповідним супровідним листом (а.с. 136, т. 10).

Разом з тим, як вбачається з листа Генеральної прокуратури України від 23.03.2015 року за № 06/1-1259-03 (а.с. 133-134, т. 10), який підписав заступник Генерального прокурора України ОСОБА_21 , зазначений проект письмового повідомлення про підозру складено передчасно, без повного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального правопорушення. Крім того, у вказаному листі звертається увага на те, що зазначені в підозрі процесуальні порушення, які допустила суддя ОСОБА_10 щодо неналежного розгляду заяв потерпілої, упередженого розгляду справи, недотримання таємниці нарадчої кімнати та розумних строків судового розгляду справи свідчать про неналежне ставлення судді до виконання своїх службових обов`язків та можуть бути підставами для притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Отже, всупереч твердженням потерпілої, наведені вище обставини є одним із підтверджень того, що, як на час направлення проекту підозри до Генеральної прокуратури України в березні 2015 року, так і на час прийняття рішення про закриття кримінального провадження 26 листопада 2016 року, були відсутні підстави для повідомлення про підозру судді ОСОБА_10 , передбачені п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України, а саме наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, в даному випадку кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, оскільки така підозра їй повідомлена не була.

По-третє, факт скасування постанови суду, яка була ухвалена під головуванням судді ОСОБА_10 , як сам по собі, так і з урахуванням показань потерпілої та прокурорів, які підтримували державне обвинувачення під час розгляду справи в суді першої інстанції, не може бути визнаний безспірним доказом постановлення суддею завідомо неправосудної постанови, оскільки, як обґрунтовано зазначається в ухвалі слідчого судді, з суб`єктивної сторони цей злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, а тому для доведення факту вчинення цього кримінального правопорушення, потрібні докази, які підтверджують не тільки наявність порушень норм права при постановленні того чи іншого судового рішення, а й докази прямого умислу на постановлення завідомо неправосудного рішення.

Між тим, незважаючи на доводи апеляційної скарги, таких доказів під час досудового розслідування здобуто не було. Не надала їх суду і сама потерпіла, оскільки її аргументи носять виключно суб`єктивний характер та ґрунтуються на власній оцінці встановлених обставин кримінального провадження, яка не узгоджується з оцінкою цих самих обставин іншими суб`єктами, перш за все слідчим та прокурором, які, на відміну від потерпілої, відповідно до вимог закону, не лише наділені правом надавати оцінку зібраним під час досудового розслідування доказам, а й зобов`язані повідомити особі про підозру у випадках, передбачених ст. 276 КПК України.

Крім цього, доводи потерпілої ОСОБА_7 щодо незаконності дій судді ОСОБА_10 , яка безпідставно за власною ініціативою прийняла рішення про направлення справи на додаткове розслідування та її умислу на постановлення завідомо неправосудної постанови, не в повній мірі ґрунтуються на вимогах ст. 281 КПК України 1960 року, яка регламентує направлення справи на додаткове розслідування та роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України від 11 лютого 2005 року № 2 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування».

Зокрема, як прямо зазначено у п.10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, за змістом статей 246 та 281 КПК України 1960 року повернення справи на додаткове розслідування зі стадії судового розгляду можливе як за клопотаннями учасників процесу, так і з ініціативи суду. Проте суд не може з власної ініціативи повернути справу на додаткове розслідування, коли під час її судового розгляду встановлено підстави для притягнення до кримінальної відповідальності інших осіб, або підсудного за інший злочин, або для збільшення обсягу обвинувачення.

Більш того, в п. 12 згаданої постанови зазначається про те, що підстави для повернення справи на додаткове розслідування можуть виникнути на будь-якій стадії судового розгляду: під час судового слідства чи судових дебатів, при зверненні підсудного до суду з останнім словом, а також при постановленні вироку. В останніх трьох випадках суд відновлює судове слідство і вирішує питання, що виникло, вислухавши попередньо міркування сторін (ст. 326 КПК).
Тобто, незалежно від того скільки за часом тривав судовий розгляд кримінальної справи щодо ОСОБА_12 та на якій стадії судового розгляду виникло питання про повернення справи на додаткове розслідування, саме по собі ініціювання суддею ОСОБА_10 цього питання не може бути визнане таким, що суперечить вимогам закону.
Що ж стосується наявності підстав для повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства то це питання має оціночний характер, а тому неправильна оцінка суддею того, чи може ця неповнота або неправильність бути усунута в судовому засіданні, не може розцінюватись як свідчення умислу, направленого на постановлення завідомо неправосудного рішення, якщо при цьому суддя не вийшов за межі наданих йому повноважень, а постановлене ним рішення, не є з абсолютною очевидністю явно незаконним.

До цього необхідно додати і те, що, відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 06.02.2014 року, постанова Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2013 року, постановлена під головуванням судді ОСОБА_10 , якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_12 повернуто прокурору Київської області для організації додаткового розслідування, була скасована через те, що зазначені в постанові недоліки досудового слідства могли бути усунуті судом першої інстанції самостійно, шляхом більш ретельного допиту підсудного, потерпілої, свідків та вчинення інших процесуальних дій у визначеному законом порядку. В зазначеній ухвалі суду апеляційної інстанції відсутні висновки про те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про направлення справи на додаткове розслідування, були грубо порушені вимоги КПК України, які б могли свідчити про завідому неправосудність цього рішення.

Твердження потерпілої ОСОБА_7 про те, що мотивом повернення справи на додаткове розслідування було бажання судді ОСОБА_10 бути обраною суддею апеляційного суду Київської області не може бути визнане обґрунтованим, оскільки між цими подіями відсутній причинно-наслідковий зв`язок, який би вказував на те, що саме заради того, щоб бути обраною суддею іншого суду суддя ОСОБА_10 постановила завідомо неправосудну постанову. Навпаки, постановлене нею рішення про повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, без наявності для того достатніх підстав, щонайбільше може свідчити лише про те, що суддя ОСОБА_10 фактично самоусунулась від прийняття рішення по суті цієї справи, що не може вказувати на наявність прямого умислу на постановлення завідомо неправосудної постанови.

По-четверте, доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова слідчого ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження; що останній, після передачі йому цього провадження від слідчого ОСОБА_11 , не проводив будь-яких слідчих дій та до винесення оскаржуваної постанови фактично саботував проведення досудового розслідування, так само як і те, що винесена ним постанова є повною копією попередньої постанови про закриття кримінального провадження, яка була скасована ухвалою слідчого судді, колегія суддів також визнає недостатніми підставами для скасування ухвали слідчого судді від 28 грудня 2016 року, оскільки існування та наявність оскаржуваної постанови слідчого не викликає жодних сумнівів, а за своїм змістом вона відповідає вимогам ст. 110 КПК України.

Що ж стосується не проведення слідчим жодної слідчої дії та неповноти досудового розслідування то доводи про це не в повній мірі відповідають дійсності та матеріалам кримінального провадження, а сама потерпіла з моменту скасування попередньої постанови про закриття кримінального провадження до моменту винесення оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження не заявляла жодного клопотання, в порядку ст. 220 КПК України, про проведення слідчих (розшукових) дій або вчинення будь-яких інших процесуальних дій, за виключенням вручення судді ОСОБА_10 повідомлення про підозру.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року, колегія суддів вважає необхідним оскаржувану ухвалу залишити без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 309, 376, 404, 405, 407, 418 і 422 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року, якою залишено без задоволення скаргу ОСОБА_7 на постанову слідчого у кримінальному провадженні заступника начальника другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області від 21 листопада 2016 року про закриття кримінального провадження № 0000148 від 27.09.2013 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-сс/796/474/2017

Категорія ч. 2 ст. 309 КПК України

Слідчий суддя у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_8

Доповідач - суддя ОСОБА_1