печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 грудня 2016 року 19.12.2016 року Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю сторони кримінального провадження прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_3 , розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду міста Києва клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В :
У провадження слідчого судді надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 ОСОБА_3 про арешт нерухомого майна квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,1 кв.м, яка на праві власності належить ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_1 .
Обґрунтовуючи подане клопотання, сторона кримінального провадження вказує, що в СВ Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування №0005279 від 08.08.2015р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, за фактом незаконного відчуження невстановленими особами нежитлових приміщень комунальної власності, які перебувають на балансі КП Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва.
Досудовим розслідуванням установлено, що у власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради перебуває приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 99,1 кв.м.
05.03.2016 до ЖЕД Липкижитлосервіс звернувся ОСОБА_4 з договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , площею 99,1 кв.м, для укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно з вказаним договором зазначена квартира належала продавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2010 № 444. При цьому, ОСОБА_4 стверджував, що він є власником саме тієї квартири, де знаходиться вільне нежитлове приміщення, яке перебуває у власності територіальної громади міста Києва.
Органом досудового розслідування встановлено, що 10.02.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (номер свідоцтва НОМЕР_2 ; місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) зареєстровано договір купівлі-продажу квартири номер АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , який оформлений на нотаріальних бланках HAT №620667та укладений (підписаний) в офісі приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_8 в присутності сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в реєстрі приватного нотаріуса за №319. Вказаний правочин був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за індексним номером 28162466, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №72278592 від 04.11.2016р.
Підставою набуття ОСОБА_5 вказаної квартири є договір купівлі-продажу вказаної квартири від 21.05.2010 № 444, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 .
Згідно інформації, наданої Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві № 28146/о/11-16 від 14.11.2016, діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 припинено з 23.06.2010 відповідно до наказу Головного управління юстиції у місті Києві від 23.06.2010 № 909/02 Про анулювання реєстраційного посвідчення про реєстрацію нотаріальної діяльності приватного нотаріуса ОСОБА_9 та вилучення її документів нотаріального діловодства до архіву, а архівні документи передані на зберігання до Київського державного нотаріального архіву.
В ході досудового розслідування також встановлено, що згідно справи 02-33 приватного нотаріуса ОСОБА_9 реєстр для реєстрації нотаріальних дій (почато 19.01.2010, останній запис 04.06.2010) за реєстровим №444 від 21 травня 2010 року, стор.114 посвідчено договір позички транспортного засобу.
21.05.2014 в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_9 взагалі відсутній запис про посвідчення будь-якого договору купівлі-продажу квартири і взагалі в травні не посвідчувався жодний правочин, де б стороною виступав ОСОБА_5 .
Враховуючи викладене, у органу досудового розслідування є обґрунтовані підстави вважати, що договір купівлі-продажу квартири номер АДРЕСА_2 від 21.05.2010 № 444 підроблено та зазначена квартира неправомірно вибула із власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, а відтак, прокурор просила задовольнити клопотаннята накласти арешт на зазначену квартиру з позбавленням права на відчуження, розпорядження та/або користування нею.
Слідчий суддя, враховуючи вимоги ч. 2 ст.172 КПК України, з метою забезпечення арешту майна визнав можливим розгляд клопотання здійснювати без повідомлення власника нерухомого майна.
Заслухавшипрокурора, яка в судовому засіданні, посилаючись на вимоги ст. 98, ч. 2 ст. 170 КПК України, просиланакластиарешт на вказану квартиру, з метою забезпеченнязбереженняречовихдоказів, як на предмет кримінальногоправопорушення, передбаченого ст. 356 КК України,зокрема (квартиру), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,1 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_4 , іпн НОМЕР_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про реєстрацію права власності №72278592 від 04.11.2016р.
Одним із заходів забезпечення кримінального провадження являється арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).
Як визначено ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
За вимогами п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України арешт майна будь-якої фізичної або юридичної особи допускається з метою забезпечення, в тому числі, збереження речових доказівза наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Речовими доказами відповідно до ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
За вимогами ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
З огляду на вимоги ст.ст. 94, 132, 173 КПК України слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
В клопотанні прокурора та представлених в судовому засіданні документах наявні достатні підстави для арешту на майно, а самена квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,1 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_4 , іпн НОМЕР_1 .
Слідчий суддя визнає, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання в права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуженнямайна та забезпечення кримінального провадження, та слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, слідчий суддя не вбачає.
З огляду на зазначені вимоги закону слідчий суддя приходить до висновку про те, що зазначене в клопотанні прокурора нерухоме майно, на яке вона просить накласти арешт, відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні.
З огляду на обставини ймовірно вчиненого кримінального правопорушення, представлених доказів за матеріалами клопотання в їх сукупності, а також на те, що слідчим у клопотанні та в судовому засіданні доведено необхідність накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, оскільки в органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що зазначене нерухоме майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, є предметом кримінального правопорушення, могло зберегти на собі сліди злочину та може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, слідчий суддя з метою забезпечення кримінального провадження та можливого використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також враховуючи правову підставу для арешту майна та наслідки арешту майна для інших осіб, вважає наявними підстави для накладення арешту на зазначене в клопотанні нерухоме майно.
Одночасно при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 172 КПК України, слідчий суддя не вирішує питання належності та допустимості доказів, отриманих в ході досудового розслідування, оскільки оцінка допустимості доказів має бути вирішена відповідно до вимог ст. 89 КК України під час ухвалення судового рішення при судовому розгляді кримінального провадження.
Вимогами ч. 11 ст.170 КПК України передбачено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
В клопотанні та в судовому засіданні слідчимдоведено необхідність накладення арешту майна шляхом заборони розпорядження будь-яким чином зазначеним нерухомим майном власником майна, іншими особами за довіреностями власника майна, або у володінні яких воно знаходиться, оскільки в судовому засіданні доведено, що їх незастосування приведе до подальшого його відчуження.
Вимогами ч. 12 ст. 170 КУпАП визначено, що заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.
За матеріалами представленого клопотання даних про проживання в зазначеній квартирі осіб не представлено та в судовому засіданні прокурором не повідомлено, у зв`язку з чим слідчий суддя вважає за необхідне в частині накладення арешту майна шляхом заборони використання житлового приміщення відмовити.
Керуючись ст. ст. 98, 100, 170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідчий суддя
У Х В А Л И В :
Клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва ОСОБА_3 , про арешт майна задовольнити частково.
Накластиарешт на нерухоме майно, а саме на житлове приміщення (квартиру), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальноюплощею 99,1 кв.м,яка на правівласностіналежить ОСОБА_4 .
Заборонити власнику нерухомого майна, його представникам за довіреністю, іншим особам, у володінні, користуванні яких перебуває зазначене нерухоме майно, розпоряджатися ним будь-яким чином.
Заборонити будь-яким державним реєстраторам органів державної реєстрації, приватним та державним нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням державної реєстрації (перереєстрації, поділу, виділу, тощо) права власності на зазначене нерухоме майно.
В іншій частині в задоволенні клопотання відмовити.
Ухвала про арешт майна виконується негайно.
Підозрюваний, обвинувачений, їхзахисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Такеклопотанняпід час досудового розслідування розглядається слідчимсуддею, а під час судового провадження - судом.
Ухвала про накладання арешту може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1