АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

представника власника майна ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу ліквідатора ПАТ «Київський ювелірний завод» ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого Шевченківського управління поліції ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно, а саме на ювелірні вироби (перелік яких зазначено у клопотанні слідчого), що зберігаються за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 17 у 15 мішках, опломбованих пломбами №№ 0758915, 0758905, 0758906, 0748907, 0758911, 0758912, 0663515, 0663511, 0663513, 0663510, 0663506, 06635508, 0663521, 0663516, 0663517, які належать ПАТ «Київський ювелірний завод» та є предметом застави ПАТ «Сбербанк» за договором про відкриття кредитної лінії № 235-Н/07 від 28 грудня 2007 року і договором про відкриття кредитної лінії № 234-Н/07 від 28 грудня 2007 року.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що слідчим доведено наявність підстав для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання слідчого відмовити. В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає про незаконність судового рішення, оскільки на його думку, воно було постановлено без дотримання вимог чинного законодавства. Зокрема апелянт посилається на хибність висновків суду з приводу того, що майно, яке зазначено в клопотанні підпадає під ознаки ст. 98 КПК України та може бути використано як доказ. Дані обставини, на думку апелянта, стороною обвинувачення не доведено. Також, апелянт не погоджується і з тими висновками, що реалізація майна відбувалася за заниженою вартістю та стверджує, що ним як ліквідатором ПАТ «Київський ювелірний завод» вчинялися дії спрямовані на відчуження майна підприємства-банкрута за згодою суду, за ціною, що відповідає ринковій вартості, з метою проведення подальших розрахунків із кредиторами.

Також, апелянт ставить питання про поновлення пропущеного строку, посилаючись на ті обставини, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення його власника, копія оскаржуваного рішення йому не надсилалася, а тому просить визнати причину пропуску строку поважною і поновити його.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги та клопотання про поновлення пропущеного строку, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Враховуючи ті обставини, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення власника, а копія оскаржуваного рішення, як вбачається з матеріалів провадження, на адресу останнього не надсилалась, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо поважності причин пропуску строку на оскарження ухвали слідчого судді і вважає за необхідне поновити його.

Що стосується посилань апелянта на незаконність постановленого судом рішення, то колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Як вбачається з наданих слідчим матеріалів, Шевченківським управлінням поліції ГУНП в м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0014426 за ч. 1 ст. 365-2 КК України.

Так, до Шевченківського управління поліції ГУНП в м. Києві звернувся представник ПАТ «Сбербанк» із заявою з приводу зловживання своїми повноваженнями ліквідатором ПАТ «Київський ювелірний завод» ОСОБА_6 , що полягає у неправомірних діях останнього із заставним майном банку.

Під час досудового розслідування встановлено, що 28.12.2007 року між ПАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ВАТ «Київський ювелірний завод», укладено договір про відкриття кредитної лінії № 235-Н/07. Відповідно до договору, виконання зобов`язань боржника забезпечується заставою товарів в обороті, а саме ювелірними виробами балансовою вартістю 15 000 000 грн., що належить позичальнику на праві власності. Також 28.12.2007 року між ТОВ «Українські ювеліри» та ПАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», укладено договір про відкриття кредитної лінії № 234-Н/07. Відповідно до договору, виконання зобов`язань боржника забезпечується заставою товарів в обороті, а саме ювелірними виробами балансовою вартістю 15 000 000 грн., що належать на праві власності ВАТ «Київський ювелірний завод». 28.12.2007 року між ПАТ «Банк НРБ» та ВАТ «Київський ювелірний завод» укладено договір застави у забезпечення виконання умов кредитного договору № 235-Н/07, предметом якого є ювелірні вироби балансовою вартістю 15 000 000 грн., а також договір застави у забезпечення виконання умов кредитного договору № 234-Н/07, предметом якого є ювелірні вироби балансовою вартістю 15 000 000 грн. В подальшому між сторонами були укладені договори про внесення змін до зазначених вище договорів застави, відповідно до яких балансову вартість предмету застави за договором № 235-Н/07 визначено у сумі 28 000 000 грн., та предмету застави за договором № 234-Н/07 у сумі 28 000 000 грн.

У зв`язку з неспроможністю ПАТ «Київський ювелірний завод» своєчасно виконувати свої зобов`язання перед кредиторами, ухвалою від 25.07.2014 року Господарський суд м. Києва порушив провадження у справі № 910/24550/13 про банкрутство ПАТ «Київський ювелірний завод». Постановою Господарського суду м. Києва від 15.04.2015 року у справі № 910/24550/13 припинено процедуру розпорядження майном боржника, ПАТ «Київський ювелірний завод» визнано банкрутом та відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру. Відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 11.07.2016 року ліквідатором ПАТ «Київський ювелірний завод» призначено арбітражного керуючого ОСОБА_6 .

З матеріалів провадження вбачається, що ліквідатор ПАТ «Київський ювелірний завод» ОСОБА_6 , вчиняє умисні протиправні дії, спрямовані на реалізацію майна товариства, яке перебуває в заставі ПАТ «Сбербанк», за максимально заниженою вартістю, визначеною суб`єктами оціночної діяльності без дотримання норм чинного законодавства, шляхом виставлення його на аукціон одним лотом з іншим майном, без погодження із ПАТ «Сбербанк», внаслідок чого заставний кредитор буде позбавлений можливості задовольнити свої вимоги.

В рамках даного провадження слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на ювелірні вироби, які перебувають у заставі ПАТ «Сбербанк», при цьому зазначив, що метою для застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження є збереження цього майна як речового доказу.
Враховуючи вище зазначені обставини, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, дотримався вимог ст. 170 КПК України та прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для задоволення вказаного клопотання та накладення арешту на зазначене в ньому майно.

З такими висновками слідчого судді погоджується колегія суддів.

Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
На думку колегії суддів, доводи клопотання та додані до нього матеріали містять достатньо даних, які вказують на відповідність ювелірних виробів, які передані у заставу ПАТ «Сбербанк», критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а відтак вважає, що стороною обвинувачення доведено ті обставини, що це майно має ознаки речових доказів.
Крім того, постановою слідчого Шевченківського управління поліції ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , від 09 грудня 2016 року, вказане майно було визнано речовим доказом.
Таким чином, доводи апеляційної скарги з приводу того, що зазначене у клопотанні слідчого майно не підпадає під ознаки речових доказів, є необґрунтованими і спростовуються матеріалами провадження.

Також, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи і доводи апелянта з приводу відсутності обґрунтованої підозри.

Так, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів чи інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. На думку колегії суддів такі фактичні дані містяться в доданих до клопотання слідчого матеріалах.

Таким чином, з урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані слідчим матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Клопотання ліквідатора ПАТ «Київський ювелірний завод» ОСОБА_6 про поновлення пропущеного строку на оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року, задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого Шевченківського управління поліції ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно, а саме на ювелірні вироби (перелік яких зазначено у клопотанні слідчого), що зберігаються за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 17 у 15 мішках, опломбованих пломбами №№ 0758915, 0758905, 0758906, 0748907, 0758911, 0758912, 0663515, 0663511, 0663513, 0663510, 0663506, 06635508, 0663521, 0663516, 0663517, які належать ПАТ «Київський ювелірний завод» та є предметом застави ПАТ «Сбербанк» за договором про відкриття кредитної лінії № 235-Н/07 від 28 грудня 2007 року і договором про відкриття кредитної лінії № 234-Н/07 від 28 грудня 2007 року, залишити без зміни, а апеляційну скаргу ліквідатора ПАТ «Київський ювелірний завод» ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не

підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/431/2017 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_9
Доповідач ОСОБА_1