Номер провадження: 11-сс/785/663/17
Номер справи місцевого суду: 522/1894/17,1-кс/522/2389/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.05.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

володільця майна ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2017 року,-

встановив:
оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого криміналіста СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_9 погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 по кримінальному провадженню №0000802, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.08.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 109 ч.3, 205 ч.1 КК України та накладено арешт на: мобільний телефон марки «Samsung» IMEI: НОМЕР_1 із сім-карткою Київстар № НОМЕР_2 ; ноутбук «HP» чорного кольору, серійний номер 5CD2448NXN; мобільний телефон марки «Samsung» IMEI: НОМЕР_3 , IMEI: НОМЕР_4 із сім-карткою МТС № НОМЕР_5 .

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що вказане майно відповідає вимогам ст.171 КПК України, а також відповідно до ст.98 КПК України вказані речі містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та можуть бути використанні з метою виконання можливого вироку в частині конфіскації майна.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно. Апелянт посилається на те, що обшук приміщення проводився без ухвали слідчого судді або дозволу володільця приміщення, тобто в порядку ч.3 ст.233 КПК України, але в порушення вказаної норми закону в протоколі обшуку відсутні посилання на правові підстави його проведення огляду, а клопотання про обшук в порядку ст.233 КПК України не погоджувалося прокурором та не розглядалося слідчим суддею. Захисник вказує, що слідчий суддя не проаналізував підстави арешту майна, його завдання та наслідки для володільця майна, тому вважає рішення слідчого судді про накладення арешту на майно безпідставним та незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження за клопотанням; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції в межах апеляційної скарги.
Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно матеріалів судового провадження та змісту клопотання слідчого про накладення арешту на майно, на яке оскаржуваною ухвалою було накладено арешт, на час його вилучення працівниками правоохоронного органу перебувало у володінні ОСОБА_8 , тобто особи, яка звернулася з апеляційною скаргою.

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_8 є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику ОСОБА_8 або її представника, а про ухвалене рішення їх стало відомо після прийняття оскаржуваної ухвали, а саме 21.04.2017 року. Апеляційна скарга подана 26.04.2017 року. За таких підстав, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК України, строк на апеляційне оскарження адвокатом ОСОБА_7 пропущений не був, а тому поновлення, про що просить апелянт, не потребує.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого судді в ухвалі, так і слідчого у клопотанні на те, що майно, відповідає критеріям ч.2 ст. 167 КПК України, не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно матеріалів кримінального провадження, долучених до клопотання слідчого та матеріалів по кримінальному провадженню №0000802 року підозра нікому, в тому числі і ОСОБА_8 вручена не була. Матеріали кримінального провадження, долучені до клопотання слідчого, не містять доказів, що ОСОБА_8 має будь-яке відношення до кримінального правопорушення. Не було надано таких доказів і прокурором під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення слідчого судді.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, в якому, до клопотання не додано жодного документу, який би підтверджував існування підстав для накладення арешту на майно, визначених в ч.2 ст.170 КПК України, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна, а тому ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно є необґрунтованою, оскільки забезпечення кримінального провадження, шляхом накладення арешту на зазначене в клопотанні майно могло мати місце лише в тому випадку, коли б воно відповідало вимогам ч. 2 ст. 167 КПК України.

З урахуванням викладеного, у цьому кримінальному провадженні, на даному етапі його розслідування, не може бути накладено арешт на зазначене в клопотанні слідчого майно з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, оскільки дане клопотання є невмотивованим.

При цьому, ініціювання слідчим та прокурором питання про накладення арешту на наказне в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За таких обставин, покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати необґрунтованими та незаконними, а ухвалу слідчого судді - такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК України, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, оскільки клопотання немотивоване, не відповідає вимогам ст.171 КПК України та в ньому не міститься обставин, які обґрунтовують існування законних підстав для накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 131, 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2017 року, якою задоволено клопотання слідчого криміналіста СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_9 погодженого прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 по кримінальному провадженню №0000802, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.08.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 109 ч.3, 205 ч.1 КК України та накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого криміналіста СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_9 погодженого прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 по кримінальному провадженню №0000802, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.08.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст..ст. 109 ч.3, 205 ч.1 КК України про накладення арешту на майно вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4