Справа № 369/8874/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/840/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 22.08.2017

УХВАЛА
Іменем України
22 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_9 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційний розгляд за апеляційною скаргою прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_10 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

- визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного злочину, -

ВСТАНОВИЛА:
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Згідно із обвинувальним актом, 25 вересня 2011 року, приблизно о 22 годині 15 хвилин водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mersedes-Benz E 280», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_11 , рухаючись в районі будинку № 41 по вул. Карла Маркса в с.Віта Поштова, Києво-Святошинського району, Київської області, з боку автодороги Київ-Одеса в напрямку м. Боярка, в порушення вимог п.1.5 п.п. «б», п.2.9, п.10.1, п.12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, маючи можливість бачити, що праворуч відносно його руху по тротуару у зустрічному напрямку рухається пішохід ОСОБА_12 , який змінив напрямок свого руху і почав пересікати проїзну частину з правого боку на лівий відносно руху автомобіля, яким керував ОСОБА_7 , своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля, аж до зупинки, а застосував маневр ліворуч з метою об`їхати пішохода, внаслідок чого на зустрічній смузі руху скоїв наїзд на останнього.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 15/Е від 27 лютого 2012 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що являються небезпечними для життя.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та виправдано за недоведеністю, що в його діях є склад вказаного злочину. Ухвалюючи виправдувальний вирок відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції вказав, що оцінивши зібрані по справі докази, суд за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку, що беззаперечних та переконливих доказів вини ОСОБА_7 не було здобуто, а обсяг його обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що водій ОСОБА_7 25 вересня 2011 року порушив Правила дорожнього руху, що стало причиною заподіяння потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень стороною обвинувачення суду не надано. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що під час судового розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення не доведена вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

На вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року, ухвалений відносно ОСОБА_7 , прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Прокурор просить апеляційний суд ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст.75 КК України прокурор просить звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає про те, що суд першої інстанції, в порушення вимог п.1 ч.4 ст.374 КПК України, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 , своє рішення достатнім чином не мотивував та не обґрунтував, докази належним чином не оцінив, тим самим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Крім того, на думку прокурора, суд першої інстанції під час ухвалення вироку допустив невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішені, фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, як зазначає апелянт, в оскаржуваному вироку суд вказав, що висновок експерта № 10009А від 26 грудня 2011 року та висновок експерта № 10756/12223 від 25 листопада 2014 року на підставі ст.86 КПК України (в редакції 2012 року), визнаються недопустимими доказами, оскільки вони отримані з істотним порушенням правил призначення експертизи, так як слідчим до вихідних даних були включені відомості про рух автотранспортного засобу під керуванням ОСОБА_7 до моменту наїзду на пішохода, які не були встановлені ні під час допиту обвинуваченого, ні під час проведення з ним слідчого експерименту. Також, на підставі ст.86 КПК України (в редакції 2012 року), судом було визнано недопустимими доказами протоколи відтворення обстановки та обставин події дорожньо-транспортної пригоди за участю водія ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 відповідно від 16 листопада 2011 року та від 09 грудня 2011 року, оскільки вказані слідчі дії були проведені у час доби, який не відповідав часу дорожньо-транспортної пригоди. Разом з тим, як стверджує прокурор, суд першої інстанції залишив поза увагою положення п.8 Перехідних положень КПК України щодо визначення допустимості доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, в порядку, що діяв до набрання ним чинності, та визнав висновок експерта № 10009А від 26 грудня 2011 року, протоколи відтворення обстановки та обставин події, проведених за участю водія ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 відповідно від 16 листопада 2011 року та 09 грудня 2011 року недопустимими в порядку, передбаченому КПК України в редакції 2012 року.

Крім того, прокурор у своїй апеляційній скарзі звертає увагу на необґрунтованість підстав, з яких зазначені вище докази були визнані недопустимими. Зокрема, протоколи відтворення обстановки та обставин події за участю водія ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відповідно від 16 листопада 2011 року та 09 грудня 2011 року визнані недопустимими, так як зазначені слідчі дії проводилися в час доби, що не відповідав часу дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 25 вересня 2011 року о 22 годині 15 хвилин. Разом з тим, зі змісту вказаних процесуальних документів вбачається, що зазначеними слідчими діями встановлювалися обставини, які не потребують відповідного освітлення чи особливих погодніх умов. Більш того, допитані в якості свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 підтвердили, що були учасниками вказаних слідчих дій та засвідчили факт надання ними саме таких показань, які зазначені в протоколах.

Проте, як зазначає прокурор, суд першої інстанції не надав належної оцінки даним доказам, при цьому, маючи сумніви щодо впливу пори доби на об`єктивність результатів, отриманих під час відтворення обстановки та обставин події та зафіксованих у протоколах, які використовувалися експертами під час досліження, суд це питання не перевірив, зокрема не ініціював в порядку ст.356 КПК України питання про виклик експертів та їх допит у суді.

Також, на думку прокурора, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Так, взявши до уваги показання обвинуваченого як доказ, суд не врахував, що вони суперечать іншим наявним у справі доказам. Зокрема, це стосується встановлення обставин напрямку руху пішохода потерпілого ОСОБА_12 та місця наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_7 на пішохода.

Прокурор вказує, що ОСОБА_7 зазначав такий напрямок руху пішохода ОСОБА_12 : останній рухався до нього обличчям, а зіткнення з пішоходом ОСОБА_12 відбулося на смузі руху його автомобіля. Однак, на думку прокурора, такі показання суперечать показанням допитаних у суді свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , які зазначали, що потерпілий перебігав дорогу перпендикулярно руху автомобіля і був звернений до нього боком, та висновку комплексної судово-медичної автотехнічної експертизи № 4/к/61А від 22.01- 26.03.2014, згідно із яким, потерпілий в момент ДТП з найбільшою вірогідністю мав бути обернений до автомобіля лівою стороною тіла, а також висновками експретизи № 13а від 20 січня 2013 року та № 10756/12223 від 25 листопада 2014 року, згідно із якими наїзд автомобіля під керуванням ОСОБА_7 на пішохода ОСОБА_12 відбувся на зустрічній смузі руху. Як стверджує прокурор, указаних суперечностей щодо обставин, які мають суттєве значення, суд першої інстанції не усунув, залишивши їх поза увагою.

Крім того, прокурор у своїй апеляційній скарзі посилається на допущені судом першої інстанції суперечності при обґрунтуванні своїх висновків щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Так, на підтвердження відсутності вини в діях обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції послався на висновок експерта № 650А від 18 серпня 2014 року, згідно із яким ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 (т.1, а.с.166-168). Зазначена експертиза була призначена постановою слідчого від 25 липня 2014 року. Разом з тим, в подальшому суд у своєму вироку вказує, що при призначенні експертизи від 25 липня 2014 року слідчим у постанові були викладені дані, які відсутні в матеріалах кримінального провадження (т.2, а.с.106).

Також, у своїй апеляційній скарзі прокурор звертає увагу на те, що суд першої інстанції на підтвердження своїх висновків щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину посилається на докази, які, на його думку, є сумнівними з точки зору їх допустимості. Так, суд у оскаржуваному вироку посилається на висновок експертного автотехнічного дослідження № ДА/38-12 від 19 жовтня 2012 року, проведеного за зверненням захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 . Разом з тим, як зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі, вказаний висновок не відповідає вимогам п.4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, а також Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, згідно з якими у вступній частині висновку зазначається попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст.384 КК України або за відмову від надання висновку за ст.385 КК України.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі вказує на порушення судом першої інстанції прав потерпілого та його представників щодо участі у судовому провадженні, що виразилося у неналежному повідомленні судом потерпілого та його представників про дати судових засідань. Як зазначає прокурор, в матеріалах кримінального провадження взагалі відсутні відомості про належне повідомлення потерпілого та його представників про проведення судових засідань 24 листопада 2016 року, 14 грудня 2016 року, 16 січня 2017 року, 31 січня 2017 року, 16 лютого 2017 року, 14 квітня 2017 року та 12 травня 2017 року, що позбавило їх можливості реалізувати свої процесуальні права.

На апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подав свої заперечення, в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року, ухвалений відносно ОСОБА_7 , - залишити без змін, як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурорів, один з яких повністю підтримав апеляційну скаргу, а інший просив її задовольнити частково, скасувавши оскаржуваний вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, доводи обвинуваченого та захисника, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із п.1 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи виправданою суд у мотивувальній частині вироку повинен зазначити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок про виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, тобто, з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, зазначених вище норм кримінального процесуального закону не дотримався, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Так, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора щодо сумнівності висновків суду першої інстанції про визнання недопустимими ряду наданих стороною обвинувачення доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Судом першої інстанції визнано недопустимими доказами, на підставі ст.86 КПК України, висновок експерта № 10009А від 26 грудня 2011 року та висновок експерта № 10756/12223 від 25 листопада 2014 року, оскільки, на думку суду, вони отримані з істотним порушенням правил призначення експертизи, так як в постановах слідчого про їх призначення до вихідних даних були включені відомості про рух транспортного засобу під управлінням ОСОБА_7 до моменту наїзду на пішохода, які не були встановлені ні під час допиту ОСОБА_7 , ні під час проведення з ним слідчої дії відтворення обстановки та обставин події.

Також, на підставі ст.86 КПК України, судом визнано недопустимими доказами протоколи відтворення обстановки та обставин події за участю самого ОСОБА_7 від 16 листопада 2011 року (т.3, а.с. 72-75), та за участю свідків очевидців дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 і ОСОБА_14 від 09 грудня 2011 року (т.3, а.с. 78-84), оскільки вказані слідчі дії були проведені у час доби, який не відповідав часу дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 25 вересня 2011 року о 22 годині 15 хвилин по вул. Карла Маркса в с. Віта Поштова, Києво-Святошинського району, Київської області.

Як зазначає суд першої інстанції в оскаржуваному вироку, зазначені докази визнаються недопустимими відповідно до ст.86 КПК України в редакції 2012 року. При цьому, суд залишив поза увагою те, що висновок експерта № 10009А від 26 грудня 2011 року та протоколи відтворення обстановки та обставин події за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 отримані під час збирання доказів в порядку, передбаченому Кримінально-процесуальним кодексом України у редакції 1960 року, а відтак, відповідно до п.8 Перехідних положень КПК України, їх допустимість визначається в порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визнаючи недопустимими зазначені вище докази, застосував процесуальний закон, який не мав застосовувати, чим допустив істотне порушення кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, досить сумнівними є і підстави для визнання недопустимими доказами висновків експертів № 10009А від 26 грудня 2011 року, № 10756/12223 від 25 листопада 2014 року та протоколів відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_7 від 16 листопада 2011 року і свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку вказує на те, що зазначені вище висновки експертів отримані з істотним порушенням правил призначення експертизи, так як слідчим в постановах про їх призначення, до вихідних даних були включені відомості про рух транспортного засобу під керуванням ОСОБА_7 , які не були встановлені ні під час допиту ОСОБА_7 , ні під час проведення з ним відтворення обстановки та обставин події, при цьому не вказуючи, які саме вихідні дані не відповідають показанням зазначеної особи. Разом з тим, як вбачається зі змісту постанови слідчого від 12 грудня 2011 року, а також від 09 вересня 2014 року про призначення автотехнічної експертизи, вихідні дані про механізм дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 25 вересня 2011 року по вул. Карла Маркса в с. Віта Поштова, Києво-Святошинського району, Київської області, які вказані в зазначених постановах, були отримані саме в ході відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_7 та очевидців дорожньо-транспортної пригоди свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також на підставі відомостей, отриманих за результатами допиту ОСОБА_7 в якості свідка від 13 жовтня 2011 року.

Крім того, постанови слідчих про призначення експертиз від 12 грудня 2011 року та 09 вересня 2014 року відповідають вимогам відповідно ст. 196 КПК України (в редакції 1960 року) та ст.243 КПК України (в редакції 2012 року).

Не може погодитися колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про недопустимість як доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, протоколів відтворення обстановки та обставин події за участі ОСОБА_7 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , з підстав проведення вказаних слідчих дій в час доби, що не відповідав часу дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо відсутності підстав для проведення вказаних слідчих дій саме в час доби, коли відбулася дорожньо-транспортна пригода, так як при проведенні відтворення обстановки та обставин події за участю обвинуваченого та свідків встановлювалися обставини, які не потребували відповідного освітлення чи інших особливих умов, які б могли вплинути на об`єктивність показань учасників слідчої дії. Так, зі змісту процесуальних документів вбачається, що при відтворенні обстановки та обставин події за участю ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 встановлювалися лише місце наїзду транспортного засобу під керуванням обвинуваченого на потерпілого ОСОБА_12 , розміщення транспортного засобу відносно меж проїзної частини, факт зміни водієм автомобіля напрямку руху, лінія руху пішохода. Більш того, допитані в якості свідків в ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили, що були учасниками вказаних слідчих дій та засвідчили факт надання ними показань зазначених у протоколах за результатами проведених слідчих дій.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, визнавши недопустимими доказами висновки експертів та протоколи процесуальних дій за участю обвинуваченого та свідків очевидців дорожньо-транспортної пригоди не навів переконливих доводів щодо отримання вказаних доказів не у спосіб, передбачений діючим законодавством на час їх збирання.

Разом з тим, суд першої інстанції поклав в основу виправдувального вироку показання самого обвинуваченого щодо механізму дорожньо-транспортної пригоди, а саме розміщення потерпілого перед наїздом відносно транспортного засобу, який суперечить матеріалам справи, зокрема висновку № 4/к/61А від 26 березня 2014 року, складеного за результатами проведення комплексної судово-медичної автотехнічної експертизи, яка повністю спростовує показання обвинуваченого. Однак суд, в порушення вимог п.1 ч.3 ст. 374 КПК України не вказав, чому даний доказ не приймає до уваги.

Крім того, як на доказ невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд послався на висновок № ДА/38-12 від 19 жовтня 2012 року експертного автотехнічного дослідження, проведеного за заявою захисника обвинуваченого, залишивши при цьому поза увагою, що даний висновок отриманий з порушенням вимог ст.196 КПК України (в редакції 1960 року) та є сумнівним з точки зору його допустимості в якості доказу.

Також, суд першої інстанції при обґрунтуванні висновків щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, допустив істотні суперечності.

Так, посилаючись на висновок експерта № 650А від 18 серпня 2014 року, згідно із яким ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 (т.1, а.с. 166-168), в подальшому у вироку суду вказує, що слідчий у своїй постанові від 25 липня 2014 року, на підставі якої була проведена зазначена експертиза, вказав вихідні дані, які відсутні в матеріалах кримінального провадження (т.2, а.с. 105-106, останній абзац), чим допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на п.4 ч.1 ст. 411 КПК України.

Знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду і доводи апеляційної скарги прокурора про порушення прав потерпілого та його представників щодо участі у судовому провадженні. Потерпілий ОСОБА_12 просив суд з урахуванням його стану здоров`я розглядати кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 за його відсутності, при цьому реалізацію свої процесуальних прав він здійснював через своїх представників. Разом з тим, суд першої інстанції провів розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 фактично без представників потерпілого, при цьому в матеріалах провадження відсутні будь-які докази щодо їх належного повідомлення про день та час розгляду справи, чим порушено вимоги ч.4 ст.58 КПК України, що відповідно до п.5 ч.2 ст.412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою, згідно із п.1 ч.1 ст.415 КПК України, для скасування оскаржуваного вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Також, в ході апеляційного розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 колегією суддів встановлено істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 366 КПК України, після останнього слова обвинуваченого суд негайно виходить до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, про що головуючий оголошує присутнім в залі судового засідання. Системний аналіз вказаної норми процесуального закону та норм, які слідують за нею свідчить про те, що після виходу суду до нарадчої кімнати обов`язково слідує ухвалення та проголошення одного з видів вироків, прийняття інших рішень, після виконання судом вимог ст.ст. 365, 366 КПК України, в нарадчій кімнаті не допускається.

Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з журналу судового засідання від 14 квітня 2017 року суд надавши останнє слово обвинуваченому ОСОБА_7 та видалившись до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, в порушення вимог ст.ст. 366, 367 КПК України вирок не ухвалив, а прийняв не передбачене чинним процесуальним законом рішення про необхідність відновлення стадії з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону, з огляду на ч.1 ст.412 КПК України.

Таким чином, допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також зазначені вище суперечності, на думку колегії суддів, ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року, ухваленого відносно ОСОБА_7 .

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції зі стадії судового розгляду.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому доводи апеляційної скарги прокурора підлягають ретельній перевірці під час нового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_7 судом першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року, ухвалений відносно ОСОБА_7 - скасувати.
Призначити новий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України в суді першої інстанції зі стадії судового розгляду в іншому складі суду.
Судді:

__________________ __________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4