Справа № 548/148/16-к
Провадження №1-кп/548/20/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 березня 2017 року Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілих адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_14 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хорол кримінальне провадження № 0000340 про обвинувачення

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вовчик Лубенського району Полтавської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, інваліда 2-ї групи, одруженого, жителя АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:
Обвинувачений ОСОБА_14 04.08.2014 року близько 20 год. 50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи власним транспортним засобом автомобілем марки «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , перевозив на пасажирському передньому сидінні цього транспортного засобу пасажира потерпілого ОСОБА_16 .

Рухаючись по 220 км. автодороги Київ Харків-Довжанський, поблизу с. Іванці Хорольського району Полтавської області, обвинувачений ОСОБА_14 перед з`їдом зі смуги, яка попереду була закрита та не призначена для руху, тобто поворотом праворуч, в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, знехтував вимогами дорожніх знаків «Напрямок повороту праворуч» та «Об`їзд перешкоди з правого боку», які стояли попереду смуги на якій рухався автомобіль обвинуваченого, не впорався з керуванням та виїхав на закриту смугу для руху, рухаючись по якій в подальшому не впорався з керуванням, допустив занос та перекидання автомобіля, в результаті чого пасажир керованого обвинуваченим автомобіля потерпілий ОСОБА_16 отримав тяжкі тілесні ушкодження та помер на місці пригоди.

В судовому засіданні при розгляді справи обвинувачений ОСОБА_14 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не визнав, пояснивши, що потерпілий (нині загиблий) ОСОБА_17 є його товаришем з дитинства і хрещеним його сина. 04.08.2014 року в післяобідній час на власному автомобіля марки «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 він поїхав із ним до свого знайомого ОСОБА_18 , мешканця с. Покрова Багачка Хорольського району, щоб віддати гроші, які позичав на весілля сина. Коли близько 20 год. 50 хв. на 220 км. автодороги Київ-Харків, рухаючись в напрямку в м. Лубни за кермом автомобіля, та перевозячи потерпілого ОСОБА_19 на передньому пасажирському сидінні, поблизу с. Іванці Хорольського району Полтавської області, в ближньому світлі фар за 30-40 метрів побачив пішохода, який переходив дорогу з права на ліво. Щоб уникнути наїзду скерував авто вліво, під час маневру авто сильно нагнуло, при цьому виїхав на закриту смугу руху, відчув удар і авто стало перекидати. Що було далі не пам`ятає, бо втратив свідомість. Також не пам`ятає як приїздила швидка, як доставлявся в лікарню, був на прийомі у лікаря і що говорив. Як пізніше з`ясувалося, сталася дорожньо-транспортна пригода, автомобіль під його керуванням перекинувся, а його кум потерпілий ОСОБА_20 загинув. Вину не визнав, так як він перебував у стані крайньої необхідності, оскільки з`їзд зі смуги руху з асфальтованим покриттям на ділянку проведення ремонтних робіт ним було здійснено з метою уникнення наїзду на пішохода, який з`явився з правого боку проїзної частини. Зазначив, що алкогольні напої перед ДТП не вживав, а вжив їх лише тоді, коли приїхав із лікарні. Вважає, що в даному випадку відсутня злочинність діяння, так як порушення правил дорожнього руху ним було здійснено свідомо з метою уникнення смерті людини, що є крайньою необхідністю, а отже не підлягає кримінальній відповідальності. Цивільний позов не визнав, так як життя потерпілого було застраховано, і родина потерпілого отримала страхове відшкодування. Захисник обвинуваченого ОСОБА_15 зазначив, що вимога про відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_21 є безпідставною, оскільки він є братом померлого потерпілого ОСОБА_16 та не проживав з останнім однією сім`єю.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_14 вини у порушенні правил дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, винність обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, доводиться наступною сукупністю встановлених та досліджених в судовому засіданні доказів:

- показаннями свідка ОСОБА_18 , даними ним в судовому засіданні про те, що він є знайомим обвинуваченого, який є його товаришем, та померлого ОСОБА_16 . Про весілля у Шевченка знав, його та ОСОБА_22 бачив у день ДТП ввечері, вони приїжджали до нього додому на автомобілі обвинуваченого, останній був за кермом. Тоді ОСОБА_23 повернув гроші, які позичав на весілля в розмірі 5 000 грн. Запаху алкоголю від обох свідок не чув та спиртне з ними не вживав. Потерпілий та обвинувачений поїхали з двору в напрямку траси Київ-Харків, за кермо сів ОСОБА_14 , розмови про те, куди вони будуть їхати, не було. На місці ДТП свідок не був, дізнався про нього через кілька днів від мешканців села. Обвинувачений про пригоду нічого не говорив;

-показами допитаного в судовому засіданні в якості потерпілого ОСОБА_11 , який розповів, що він є рідним братом померлого ОСОБА_16 04.08.2014 року близько 24 год., коли він був вдома в м. Києві, подзвонив його племінник ОСОБА_8 син його брата, та повідомив йому про загибель брата, деталей пригоди не повідомляв, пояснив лише, що брат потрапив у ДТП разом із обвинуваченим ОСОБА_24 . 05.08.2014 року приїхав з ОСОБА_25 до матері та родини загиблого брата, їздив забирати труп із моргу. На місці ДТП був пізніше, робив фотознімки. З обвинуваченим говорив по телефону, той вибачався. Він та інші потерпілі несли витрати на поховання, частина цих витрат підтверджена чеками. Вказав, що брат мав страховку життя, страхову суму якої він точно не пам`ятає (близько 100 000 120 000 грн.), ці гроші були використані на лікування дружини потерпілого ОСОБА_9 ;

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , даними ним в судовому засіданні про те, що він є сином померлого ОСОБА_16 04.08.2014 року поїхав на роботу, батька не бачив. Ввечері того ж дня зателефонував син обвинуваченого ОСОБА_26 , і повідомив, про смерть його батька. Коли він приїхав додому до обвинуваченого, там бачив його дружину і сина. Обвинувачений був в нетверезому стані, була перемотана рука, обвинувачений говорив, що був за кермом, про причини ДТП не пояснював, говорив, що так сталося, просив пробачення. На вулиці говорив із сином обвинуваченого, той також нічого не пояснював про причини ДТП. Підтвердив, що від знайомого обвинуваченого ОСОБА_27 отримав 12 000 грн., які були витрачені на похорон, чи були ці гроші безпосередньо від ОСОБА_28 , не знає;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_29 , яка пояснила, що нині померлий ОСОБА_17 хрестив її сина. 04.08.2014 року близько 22 години до неї звернувся син померлого і попросив поговорити, він повідомив, що його батько ОСОБА_17 потрапив у ДТП разом із обвинуваченим ОСОБА_23 , попросив поїхати до нього додому. Коли приїхали до обвинуваченого ОСОБА_23 , вдома була його дружина, обвинувачений і через декілька хвилин прийшов син обвинуваченого ОСОБА_26 . Вона залишилася в квартирі, а хлопці пішли розмовляти на вулицю. Вказала, що точно бачила, що в обвинуваченого було щось із рукою, також вона бачила, що він був нетверезий, це було чути по його мові і запаху з ротової порожнини. На запитання ОСОБА_30 "як це сталося? хто сидів за кермом? і яка необхідність була сідати за кермо нетверезим?", обвинувачений відповів: «Ну, ОСОБА_31 , вибач так сталося». Про те, що на дорозі була якась перешкода, обвинувачений не говорив. Коли вони приїхали додому, то розповіли про трагедію матері ОСОБА_30 ;

- показами потерпілої ОСОБА_10 , даними нею в судовому засіданні про те, що вона є матір`ю померлого ОСОБА_16 , який був другом та кумом обвинуваченого ОСОБА_14 , так як хрестив сина обвинуваченого. Про те, що син із обвинуваченим будуть везти «свайбову», знала напередодні смерті сина від доньки загиблого, яка їй про це розповіла. Останній раз говорила з сином по телефону 04.08.2014 року після обіду, який сказав, що вони з обвинуваченим на гулянні. Про смерть сина дізналася 05.08.2014 року від сина ОСОБА_32 , який приїхав з м. Києва і повідомив їй цю трагічну новину. Цивільний позов підтримує, зазначає, що обвинувачений грошей їй не давав. Витрати на похорон несла вся родина. Бажає, щоб обвинувачений поніс покарання по закону;

- показами потерпілої ОСОБА_9 , даними нею в судовому засіданні про те, що вона є дружиною померлого ОСОБА_16 , який є в свою чергу хрещеним батьком сина обвинуваченого ОСОБА_28 02 серпня 2014 року було святкування весілля сина обвинуваченого на якому була присутня їх родина. 03 серпня 2014 року була домовленість із обвинуваченим ОСОБА_33 , про те, що її чоловік поїде з ним в м. Хорол везти весільний могорич співробітникам ОСОБА_28 04 серпня 2014 року в обідній час до них додому на своєму авто приїхав обвинувачений, щоб забрати чоловіка. Її чоловік зайшов в будинок, переодягнуся і поїхав. Він телефонував їй близько 17 години, говорив, що вони ще святкують, казав, що не знає, коли приїде додому. Пояснила, що вона пішла до куми ОСОБА_29 , щоб поздоровити її з днем народження. Ввечері, коли її син був вдома, задзвонив телефон, потім вони із ОСОБА_34 кудись поїхали, коли приїхали повідомили їй трагічну новину про смерть її чоловіка. Їй особисто обвинувачений ОСОБА_35 ніяких грошей на поховання не давав, знає, що гроші в сумі 12000 грн. передали сусіди ОСОБА_36 , що то за гроші, не знає;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_37 , яка пояснила, що вона працює лікарем швидкої допомоги в м. Лубни. У вечірню пору 04.08.2014 року був виклик від диспетчера про вчинення ДТП, вона разом з фельдшером ОСОБА_38 та водієм швидкої ОСОБА_39 виїхала на межу Хорольського і Лубенського районів. На місці ДТП побачила легковий автомобіль дахом на проїзній частині, біля нього стояв обвинувачений ОСОБА_23 . В автомобілі вздовж салону лежав труп, голова якого була підім`ята під тулуб. Доступ до тіла був через вибиті вікна в салоні автомобіля. На місці ДТП ніяких інших авто не було, лежали деталі авто. Через деякий час приїхала міліція, оглядали потерпілого в автомобілі, він був без ознак життя, потім обвинуваченого ОСОБА_23 . У обвинуваченого були садна, травма руки. Не знає, чи був обвинувачений п`яним, не може стверджувати, що був запах алкоголю від ОСОБА_23 . Швидкою обвинуваченого доставили в лікарю м. Лубни, де його в подальшому оглядав черговий лікар. Після доставки давали нюхати обвинуваченому нашатирний спирт, знеболювали, фіксували кінцівку;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_40 , який пояснив, що на час вчинення ДТП він працював фельдшером. Точної дати не пам`ятає, у вечірній час він разом із лікарем ОСОБА_41 та водієм ОСОБА_42 виїхали на автомобілі швидкої медичної допомоги для надання допомоги учасникам ДТП, що мало місце на межі Лубенського та Хорольського районів. Туди приїхали, коли було темно, через декілька хвилин приїхали працівники міліції. Біля авто був сам обвинувачений, відносно якого була підозра на перелом кінцівки, останній знаходився у шоковому стані. Коли обвинуваченого посадили до салону автомобіля швидкої допомоги, від нього з ротової порожнини було чути запах алкоголю. В салоні розбитого автомобіля був чоловік, що не подавав ознак життя. Свідок разом з лікарем надали обвинуваченому першу медичну допомогу, обробили рани, наклали шину, зробили ін`єкції. В ЦРЛ обвинуваченого передали в приймальне відділення, тест на алкогольне сп`яніння не робили. Обвинувачений про причини ДТП не пояснював;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_43 , який пояснив, що він працює лікарем травматологом Лубенської КЦМЛ. Точної дати не пам`ятає, у нічний час до приймального відділення Лубенської ЦРЛ своїм ходом було доставлено хворого обвинуваченого ОСОБА_14 з болем в суглобі руки. Останній повідомив, що їхали з кумом та перевернулися на машині. Клінічно був поставлений діагноз алкогольного сп`яніння, так як відчувався запах алкоголю з рота, гіперемія обличчя, почервоніння очей, обвинувачений нервував під час цієї процедури, виходив, заходив, продувати алкотестер навідріз відмовився, пояснював, що випив 150 гр. горілки, ставив підпис у журналі;

- показами свідка ОСОБА_44 , даними в судовому засіданні про те, що він є працівником Лубенського відділу поліції. Про обставини ДТП знає зі слів інших осіб, оскільки в той час перебував у відпустці. Йому зателефонувало вночі з управління міліції м. Полтави керівництво близько 24 год., сказали знайти обвинуваченого ОСОБА_23 та дати направлення на огляд для встановлення стану сп`яніння. Він зранку дав доручення своєму підлеглому виписати направлення, після чого забрав це направлення і відвіз його додому до обвинуваченого ОСОБА_23 , віддав направлення дружині ОСОБА_23 , пояснив, що це вказівка керівництва, після чого поїхав. На освідування з ОСОБА_23 не їздив. На той час обвинувачений був старшим інспектором ВДАІ УДАІ УМВС в Полтавській області;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_45 , який пояснив, станом на 04.08.2014 року працював на посаді державтоінспектора ДАІ в м. Лубни, та знаходився в добовому наряді. Зранку 05.08.2014 року йому зателефонував його безпосередній керівник ОСОБА_46 , і сказав виписати направлення на обвинуваченого ОСОБА_23 , так як він цього не зміг зробити, бо був у відпустці. Зі слів останнього він зрозумів, що така вказівка йому поступила від керівництва обласного управління ДАІ. Виконуючи вказівку свого безпосереднього керівника він виписав направлення і віддав його ОСОБА_47 , що той з ним далі робив, він не знає. Обвинуваченого ОСОБА_28 на освідування він не направляв, і при проведенні освідування присутній не був, результати освідування він також не знає. Обвинуваченого ОСОБА_23 вперше побачив в залі судового засідання.

- показаннями в суді свідка ОСОБА_48 , яка пояснила, що вона працює на посаді завідуючої приймальним відділенням Лубенської КЦМЛ. 05.08.2014 року була на роботі. Зранку о 07 годині 50 хвилин проводила огляд обвинуваченого ОСОБА_28 на стан сп`яніння, за результатами якого ознак сп`яніння в останнього виявлено не було, також брала кров на аналіз. Чи привозили обвинуваченого на освідування працівники міліції, чи він приїздив сам, вона не пам`ятає;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_27 , який пояснив, що є сусідом родини ОСОБА_49 , і знайомий з обвинуваченим. Точного числа не пам`ятає, знає точно, що в понеділок в обідній час до них додому приїхали обвинувачений і нині померлий ОСОБА_17 , обвинувачений сказав, що будуть їхати в м. Хорол, для чого не пояснив. Ввечері того ж дня від працівника міліції на прізвище ОСОБА_50 , він довідався про смерть в ДТП потерпілого ОСОБА_51 . Наступного дня в обід до нього телефонував обвинувачений ОСОБА_35 та говорив, що приїдуть люди від нього і передадуть на похорон гроші, він погодився і сказав, щоб гроші віддали його дружині. Коли був вдома, то дружина сказала, що привезли гроші незнайомі їй люди, і ці гроші вони разом віддали сину загиблого ОСОБА_52 .

- показаннями в суді свідка ОСОБА_53 , яка пояснила, що зранку 05.08.2014 року їй зателефонувала сусідка ОСОБА_54 , яка плакала, та повідомила, що її чоловіка немає. Прийшовши до неї вона довідалася, що ОСОБА_17 потрапив у ДТП разом із обвинуваченим ОСОБА_23 та загинув. Подробиці ДТП знає лише зі слів. Того ж дня під обід до неї приїздив незнайомий чоловік на вантажному автомобіля та привіз гроші. Чоловіка вдома не було, вона до нього подзвонила і той сказав забрати гроші. Коли приїхав чоловік, то з його розповіді дізналася, що йому телефонував ОСОБА_35 і говорив, що його знайомий привезе гроші на поховання, просив їх передати родині ОСОБА_49 . Того ж дня під вечір вони передали гроші ОСОБА_55 , грошей було 12000 грн.

- показаннями в суді свідка ОСОБА_56 , який пояснив, що станом на 05.08.2014 року працював на посаді слідчого в ОВС СВ прокуратури Полтавської області, та виїздив для огляду місця ДТП, що мало місце на 220 км. автодороги Київ-Харків. За участю понятих ним було складено протокол огляду та схему ДТП, в яких зафіксовано всю слідову інформацію пригоди, всі відомості зазначені в протоколі огляду та схемі є об`єктивними. Зазначив, що вся слідова інформація містилася на закритій смузі руху, сам автомобіль розташовувався на межі нової дороги і тієї, на якій здійснювався ремонт.

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 05.08.2014 року, схемою та фототаблицею до нього, в якому зафіксована обстановка дорожньо-транспортної пригоди, зафіксовано місце розташування автомобіля, який знаходився на даху на лівому по напрямку огляду узбіччі на відстані 1,1 м від переднього правого колеса до краю проїзної частини та 0,7 м від заднього правого колеса до краю проїзної частини, наявні сліди бокового ковзання та осип дробових частин по них, сліди гальмування відсутні, зафіксовано напрям руху транспортного засобу по слідах бокового ковзання, осипу дрібних частин, які знаходяться на ремонтній смузі руху. Також в ході огляду вилучено уламки осип дрібних частин та запаску до автомобіля /т. 1, а.с. 219-237/;

- листом Полтавського обласного центру гідрометеорології № 33-03-08/331 від 17.10.2014 року, відповідно до якого на метеостанції ОСОБА_57 , вдень 04 серпня 2014 року погода без опадів, вітер південний слабкий, максимальна температура вдень 35 градуів, о 21 години становила 28 градусів /т. 2, а.с. 66/, що підтверджує дані протоколу огляду місця події від 04.08.2014 року в частині погодних умов;

- протоколом огляду транспортного засобу від 05.08.2014 року та фототаблицею до нього, згідно якого на автомобілі «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зафіксовано зовнішні пошкодження на даху автомобіля, задньому правому крилі, задній та передній правих дверцятах, передньому правому крилі, лівій передній та задній дверцятах, крилах, задньому правому колісному диску /т. 1, а.с. 238-247/;

-протоколом огляду трупа від 05.08.2014 року, яким зафіксовано положення трупа потерпілого ОСОБА_16 в автомобілі, виявлені на його тілі в ході поверхневого огляду тілесні ушкодження, зазначено, який одяг був на тілі потерпілого, виявлено та вилучено особисті речі / т.1, а.с. 248-250/;

-лікарським свідоцтвом про смерть № 89 від 06 серпня 2014 року відповідно до якого смерть ОСОБА_16 настала в наслідок крововиливу в мозок під його оболонки, закритої черепно-мозкової травми /т. 2, а.с. 1/;

- висновком судово-медичної експертизи № 83 від 16.09.2014 року, згідно якої виявлені у потерпілого ОСОБА_16 тілесні ушкодження відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, що призвели до смерті, які утворилися при ударі об тупі предмети і могли утворитися при перекиданні автомобіля, в салоні якого знаходився потерпілий ОСОБА_16 . Смерть потерпілого настала в результаті тупої травми голови, яка призвела до перелому основи черепу, крововиливів у мозок та під його оболонки. Етиловий сприт у крові та сечі трупа громадянина ОСОБА_16 не виявлені /т. 2, а.с. 46-47/;

- висновком комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 2/1026/1027 від 14.01.2015 року та фототаблицею до неї, згідно якої встановлено, що під час ДТП громадянин ОСОБА_14 знаходився за кермом автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , також встановлено причинно-наслідковий зв`язок між напрямком перекидання автомобіля, розташуванням складових його салону під час перекидання та отриманням тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_14 , який перебував на сидінні водія автомобіля; в цьому висновку також зафіксовані пояснення ОСОБА_14 дані ним 15.09.2014 року судово-медичному експерту ОСОБА_58 в яких він вказував, що під час дорожньо-транспортної пригоди 04.08.2014 року він сидів на сидінні пасажира, а за кермом був його знайомий ОСОБА_59 /т. 2, а.с. 73-107/;

- висновком комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 3/1028/1029 від 14.01.2015 року та фототаблицею до неї, згідно якої встановлено, що під час ДТП потерпілий ОСОБА_16 знаходився на передньому пасажирському сидінні автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , також встановлено причинно-наслідковий зв`язок між напрямком перекидання автомобіля, розташуванням складових його салону під час перекидання, положенням тіла та отриманням тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_16 , який перебував на передньому пасажирському сидінні автомобіля /т. 2, а.с. 111-140/;

-висновком судової автотехнічної експертизи № 723 від 16 жовтня 2014 року, з якого слідує, що гальмівна система автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на час вчинення ДТП знаходилася в несправному, але працездатному стані, несправність має експлуатаційний характер, утворилася задовго до пригоди і могла бути виявлена як водієм, так і особами, що проводили технічне обслуговування автомобіля. Спряжені деталі рульового керування автомобіля на момент експертного дослідження знаходилися в працездатному стані, несправностей ходової частини автомобіля, які виникли до пригоди, під час експертного дослідження не виявлено. Несправності гальмівної системи транспортного засобу могли бути причиною підтікання гальмової рідини, що могло бути при певних умовах причиною виникнення ДТП /т. 2, а.с. 9-44/;

-висновком судової автотехнічної експертизи № 322 від 29.04.2015 року, з якого слідує, що в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , повинен був діяти відповідно до п. 12.1 «Правил дорожнього руху» і мав технічну можливість уникнути даної ДТП (перекидання автомобіля), натомість його дії не відповідали зазначеним вимогам ПДР і з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП /т. 2, а.с. 167-171/;

-висновком додаткової комплексної судово-трасологічної та авто технічної експертизи № 1417/1418 від 27 лютого 2017 року /т. 3, а.с. 69-97/, з якого слідує, що причиною та механізмом деформацій закраїни диску правого заднього колеса автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в ході дорожньо-транспортної пригоди 04.08.2014 року є ударні навантаження від контактування з предметом або площиною, крайка яких має обмежену не гостру поверхню, пошкодження правого заднього колеса у вигляді вгину металевого диску виникли під час перекидання автомобіля. Зазначена деформація диску колеса не могла виникнути при з`їзді автомобіля із стандартного асфальтобетонного покриття (вищої площини дорожнього покриття) на ділянку проведення ремонтних робіт з фрезованою виїмкою 7-10 см асфальтового покриття (нижчу площину дорожнього покриття). До початку сліду бокового ковзання дугоподібної форми автомобіль як мінімум 76,5 м переміщався в стані або кочення або під дією тягової сили за наявністю тягової сили у всіх чотирьох колесах, що за величиною більше 70-ти м, з моменту початку перекидання (моменту початку дугоподібного сліду) до кінцевого положення автомобіль зробив близько 1,5 оберти навколо своєї подовжньої вісі. На вказаній ділянці дороги з моменту виїзду за межі проїзної частини і до моменту перекидання обвинувачений ОСОБА_14 мав можливість здійснювати контроль за його управлінням та рухом та повинен був керуватися вимогами п. 12.1 ПДР, натомість дії водія ОСОБА_14 не відповідали вказаним вимогам ПДР. Чим повністю спростовується версія обвинуваченого і його захисника про те, що причиною перекидання автомобіля було пошкодження правого заднього колеса;

-копією «Карти виїзду швидкої медичної допомоги № 19520 від 04.08.2014 року згідно якої : Адреса виклику: …траса Київ-Харків. Привід до виклику:.. ДТП; ПІБ: ОСОБА_14 .. вік 41 рік..; Прийом виклику 20:55 год. Прибуття на місце 21:06 год. Виїзд на госпіталізацію 21:26 год. Тип виїзду нещасний випадок. Алкоголь: (зі слів) вживав ; наявне алкогольне сп`яніння середнього ступеню тяжкості, …… відчувається запах алкоголю, …… від тесту на вміст алкоголю відмовився /т. 2, а.с. 151,152/;

-листом Полтавської гравіметричної обсерваторії інституту геофізики ім. С.І.Субботіна № 79/96 від 03.04.2015 року відповідно до якого захід сонця стався о 20 год. 24 хв. після чого настали сутінки, які закінчилися о 21 год. 03 хв. після чого освітлення впало настільки, що для автотранспорту виникла необхідність ввімкнення габаритних вогнів і фар, що є часом настання темної пори доби /т. 2, а.с. 160/, що свідчить проте, що в момент дорожньо-транспортної пригоди о 20 год. 50 хв. мали місце сутінки, а не темна пора доби.

-протоколом слідчого експерименту від 03.04.2015 року за участю ОСОБА_14 в частині даних щодо його напрямку руху, та місця з`їзду на закриту смугу руху /т. 2, а.с. 161-163/;

-протоколом огляду документа від 16.01.2016 року відповідно до якого було оглянуто журнал реєстрації надання медичної допомоги по травмпункту Лубенської ЦРЛ на 202 аркушах. на аркуші № 118 під № 1917 від 04.08.2014 року о 22 годині відносно ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_2 маються записи: запах алкоголю з рота, в позі ромб ерга не стійкий, гіперемія обличчя, зі слів випив 150 гр. горілки, алкогольне сп`яніння, АТ-відмовився;

-дослідженим в судовому засіданні журналом реєстрації надання медичної допомоги по травмпункту Лубенської ЦРЛ;

- речовими доказами по справі.

Оцінивши наявні докази, суд вважає, що твердження як обвинуваченого ОСОБА_14 , так і захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_15 , про відсутність вини ОСОБА_14 у вчиненні даного злочину є безпідставними.

Проаналізувавши всю сукупність досліджених і перевірених в судовому засіданні доказів, в тому числі показання обвинуваченого, потерпілих та свідків, суд приходить до твердого переконання, що версія обвинуваченого про наявність на проїзній частині пішохода, яка змусила його виїхати на закриту смугу руху є неправдивою, та такою, що надана цим обвинуваченим з метою уникнення кримінальної відповідальності з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що в ході досудового слідства обвинувачений ОСОБА_14 трьома різними версіями пояснював причину дорожньо-транспортної пригоди.

Перша його версія, яка на переконання суду є найбільш правдивою, була висловлена обвинуваченим в перший день після дорожньо-транспортної пригоди та знайшла своє відображення в показаннях потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_29 , які вказали, що при першій зустрічі з обвинуваченим останній говорив, що він був за кермом автомобіля, не заперечував тієї обставини, що він перебував в стані алкогольного сп`яніння та говорив, що не розуміє чому сталося дорожньо-транспортна пригода. При цьому він цим особам не говорив своїх наступних версій виникнення подій, що пригода сталася в результаті об`їзду пішохода, чи те, що він не був за кермом автомобіля. Хоча повідомлення кожної з цих двох останніх версій подій потерпілим дозволила б йому знайти виправдання як потерпілих, так і друзів загиблого.

Друга версія обвинуваченого виникла через півтора місяці після пригоди, при цьому обвинувачений ОСОБА_14 став наполягати на тій обставині, що за кермом автомобіля був померлий ОСОБА_16 , а він був пасажиром автомобіля. Про існування такої версії обвинуваченого свідчать покази потерпілих по справі та дані висновку комплексної судово-медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 2/1026/1027 від 14.01.2015 року, де зафіксовані пояснення ОСОБА_14 , дані ним 15.09.2014 року судово-медичному експерту ОСОБА_58 в яких він вказував, що під час дорожньо-транспортної пригоди 04.08.2014 року він сидів на сидінні пасажира, а за кермом був його знайомий ОСОБА_59 /т. 2, а.с. 73-107/. При цьому в ході судового розгляду обвинувачений не зміг пояснити, чому на початковому етапі слідства він притримувався саме такої версії подій.

Ця версія обвинуваченого повністю була спростована в ході досудового слідства, що стало наслідком виникнення третьої версії, яка була озвучена обвинуваченим після появи висновку експертизи, якою було зазначено, що саме ОСОБА_14 перебував за кермом автомобіля. Цю версію обвинувачений озвучив і в ході судового розгляду, вказавши, що причиною його виїзду на закриту смугу руху, стала поява пішохода. При цьому, суд констатує, що обвинувачений при наданні показань в судовому засіданні плутався, та говорив, що пішохід йшов то з ліва на право, то з права на ліво. По різному описував одяг потерпілого під час слідчого експерименту та в ході його допиту в судовому засіданні. Суд констатує, що обвинувачений ОСОБА_35 версію з пішоходом не повідомляв і працівникам швидкої допомоги, які надавали йому першу медичну допомогу, ні лікарю травматологу, ні свідку ОСОБА_47 , який зранку 05.08.2014 року передавав йому направлення для проходження медичного огляду на стан сп`яніння. Ця версія не знайшла своє відображення в первинних документах міліції, якими була зареєстрована подія.

Така зміна показань обвинуваченим, на переконання суду, свідчить про його намагання з урахуванням здобутих органами слідства доказів його вини, знайти законне, логічне пояснення своїм діям, наслідком яких стало перекидання автомобіля та смерть людини, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Тому суд не приймає твердження обвинуваченого та його захисника про те, що порушення правил дорожнього руху ОСОБА_14 було вчинено в стані крайньої необхідності, так як останній внаслідок раптової появи пішохода на проїзній частині, для збереження життя людини був змушений не повертати праворуч по своїй смузі руху, а рухатися лівіше з`їжджаючи на закриту смугу руху, на якій здійснювалися ремонтні роботи.

Ст. 39 КК України вказує, що "не є злочином заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правом цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам, інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності".

Об`єктом захисту при крайній необхідності є: особисті блага людини, її права та майно, блага та права інших осіб, блага та цінності громадянського суспільства чи держави.

Умови, що визначають правомірність крайньої необхідності:

1) наявність небезпеки заподіяння шкоди об`єктові захисту; 2) небезпека, що виникла, має бути наявною, дійсною, тобто вона виникла, існує і ще не минула; 3) небезпека має бути невідворотною, а її усунути неможливо без заподіяння шкоди іншим цінностям, що також охороняються правом; 4) шкода має завдаватися так званим третім особам, якщо шкода завдається нападнику, то вчинене розглядається за правилами про необхідну оборону; 5) особа завдає шкоду, будучи зобов`язаною або вимушеною до цього об`єктивними обставинами; 6) заподіяна шкода має бути меншою, ніж відвернена шкода.

Суд констатує, що обвинувачений ОСОБА_14 навіть з урахуванням неправдивих показань з приводу наявності пішохода на проїзній частині не перебував в стані крайньої необхідності, так як з моменту з`їзду на закриту смугу руху, він протягом не менше 76,5 метрів рухався безперешкодно, прямолінійно, без додаткового прискорення викликаного наявністю значного схилу, чи станом дорожнього покриття, що унеможливлювало контроль над автомобілем (дані протоколу огляду місця події від 04.08.2014 року), без пошкодження як елементів та механізмів керування (дані висновку автотехнічної експертизи № 723 від 16 жовтня 2014 року), без пошкодження коліс (дані висновку додаткової комплексної судово-трасологічної та авто технічної експертизи № 1417/1418 від 27 лютого 2017 року). З урахуванням відсутності транспортних засобів на цій смузі руху, її ширини, однорідності покриття, погодних умов, навиків їзди обвинуваченого та стажу керування транспортним засобом, технічного стану автомобіля, не мав перешкод в безпечному зменшенні швидкості руху та недопущенні перекидання автомобіля.

Суд констатує, що з урахуванням дорожньої обстановки відсутній причинний зв`язок між з`їздом обвинуваченого на закриту смугу руху та перекиданням автомобіля, так як перша подія (тобто виїзд на закриту смугу руху), не поставила обвинуваченого в такий стан, який невідворотно привів до другої події (перекидання автомобіля). Порушенням обвинуваченим ОСОБА_14 вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України перебуває в прямому причинному зв`язку з перекидання автомобіля та смертю потерпілого ОСОБА_16 , що встановлено в судовому засіданні.

Суд констатує, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження твердження обвинуваченого ОСОБА_14 про те, що він під час керування автомобілем був тверезий.

Ці його твердження повністю спростовуються як показаннями свідків ОСОБА_60 та ОСОБА_61 , так і показаннями свідка ОСОБА_29 та потерпілого ОСОБА_8 .

Так свідок ОСОБА_62 вказав, що відразу після дорожньо-транспортної пригоди при спілкування із обвинуваченим вияв, що той перебував у нетверезому стані, так як чув з його ротової порожнини сильний запах алкоголю.

Свідок ОСОБА_63 стан сп`яніння обвинуваченого ОСОБА_14 зафіксував у медичних документах, на підставі проведеного клінічного дослідження, крім того факт вживання алкоголю не заперечував і сам обвинувачений ОСОБА_14 під час свого обстеження на стан сп`яніння лікарем травматологом, пояснивши, що випив 150 гр. горілки.

Свідок ОСОБА_29 та потерпілий ОСОБА_8 вказали, що були вдома в обвинуваченого близько 23 години, останній перебував в стані алкогольного сп`яніння, і це було видно по його поведінці та запаху алкоголю з порожнини рота.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_14 не вказував, що він пив спиртне відразу після ДТП і до приїзду лікарів швидкої медичної допомоги. Допитані в суді в якості свідків члени бригада швидкої медичної допомоги, які доставляли ОСОБА_14 до лікаря травматолога Лубенської КЦМЛ вказували, що не давали обвинуваченому медичних препаратів, які могли б викликати в нього стан сп`яніння. З часу дорожньої пригоди і до обстеження обвинуваченого ОСОБА_14 лікарем травматологом пройшло менше 2-х годин, що свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_14 міг вживати спиртне лише до того як сів за кермо автомобіля, тобто до того, як потрапив у ДТП.

Згідно інструкції «Про виявлення у водіїв транспортних засобів алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.09.2009 N 400/666, в редакції чинній станом на 04.08.2014 року, зокрема, п. 2.9. з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, уповноважена особа Державтоінспекції МВС, патрульної служби МВС забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Суд констатує, що обвинувачений ОСОБА_14 до лікувального закладу був доставлений протягом 1 години після ДТП, де крім наданої медичної допомоги був клінічно обстежений на предмет вживання алкоголю лікарем травматологом ОСОБА_63 про що був вчинений відповідний запис у медичній документації. Отримав від цього лікаря пропозицію продути алкотестер, проте відмовився це зробити, про що мається запис. В подальшому після надання йому медичної допомоги лікувальний заклад покинув, наслідком чого працівниками міліції вживалися заходи до встановлення його місця перебування.

Суд не приймає до уваги висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідно до якого в обвинуваченого ОСОБА_14 ознак сп`яніння не виявлено, та визнає його неналежним доказом, виходячи з наступного.

Зі змісту вказаного висновку та наявної медичної документації доданої до цього висновку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_14 з`явився на освідування до Лубенської КЦМЛ 05.08.2014 року о 07 год. 50 хв., тобто через 11 годин після дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно інструкції N 400/666 від 09.09.2009 року медичний огляд предмет встановлення стану алкогольного сп`яніння повинен бути проведений не пізніше двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення (в даному випадку моменту ДТП). Тому суд результати медичного освідування зафіксовані вищевказаним висновком не може прийняти до уваги, так як ця процедура медичного освідування була проведена з порушенням.

З цих же підстав суд не приймає до уваги і результат токсикологічного дослідження № 772 від 18.08.2014 року, так як зразок крові у обвинуваченого ОСОБА_14 для проведення цього аналізу був відібраний 05.08.2014 року о 07 год. 50 хв., також через 11 годин після ДТП, тобто з порушенням процедури, визначеної вищевказаною інструкцією.

В обґрунтування вищевказаних висновків, суд вважає необхідним зазначити, що обвинувачений ОСОБА_14 на час ДТП працював на посаді начальника ВДАІ з обслуговування Хорольського району УМВС України в Полтавській області. Знав про обов`язковість проходження медичного огляду на стан сп`яніння особами причетними до ДТП, в яких є постраждалі, знав про процедуру проведення такого огляду, проте умисно ухилився від його проходження, що на переконання суду є свідченням перебування його в момент дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного сп`яніння, та намагання таким способом приховати факт керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Суд вважає, що зібрана в судовому засіданні сукупність доказів свідчить, що під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_14 був в стані сп`яніння, а показання протилежного змісту надані обвинуваченим ОСОБА_14 з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Не заслуговують на увагу, і є безпідставними твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_14 не має процесуального статусу обвинуваченого, так як йому обвинувачення не пред`явлено у визначеному законом порядку, по причині невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, що виразилося у відсутності чіткого формулювання обвинувачення.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам передбаченим ст. 291 цього Кодексу.

Зокрема, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин справи кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Суд констатує, що в обвинувальному акті після викладу фактичних обставин справи кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими мається формулювання обвинувачення, тобто твердження про те, що саме ОСОБА_14 в порушення вимог конкретної статті «Правил дорожнього руху України» не врахував дорожню обстановку під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, що спричинило смерть потерпілого, та мається посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 2 ст. 286 КК України.

Вказана кваліфікація є повною, зрозумілою та вірною, що підтвердив в судовому засіданні і сам обвинувачений після оголошення прокурором обвинувального акту та роз`яснення судом суті обвинувачення.

Обвинувальний акт вручено як обвинуваченому ОСОБА_14 , так і його захиснику ОСОБА_15 29 січня 2016 року, про що маються відповідні розписки в матеріалах справи, крім того ця обставина не заперечується і ними самим.

Крім того під час проведення підготовчого судового засідання ні обвинувачений ні його захисник не заявляли клопотань про повернення обвинувачльного акту прокурору, з підстав його невідповідності ст. 291 КПК України.

Таким чином немає підстав вважати, що обвинувачення ОСОБА_14 було пред`явлено з порушенням вимог КПК України, і ця особа не має статусу обвинуваченого.

Відсутність в висновку про кваліфікацію дій обвинуваченого фрази «особою, що керує транспортним засобом» на переконання суду не свідчить про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого, так як при викладенні фактичних обставин справи прокурором зазначено цю обставину, крім того в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_14 не заперечував, що саме він керував транспортним засобом, а потерпілий ОСОБА_16 перебував в якості пасажира на передньому сидінні автомобіля.

З врахуванням вищевказаного, кваліфікація злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є вірною, так як цей обвинувачений 04.08.2014 року близько 20 год. 50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи власним транспортним засобом автомобілем марки «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , перевозив на пасажирському передньому сидінні цього транспортного засобу пасажира потерпілого ОСОБА_16 . Рухаючись по 220 км. автодороги Київ Харків-Довжанський, поблизу с. Іванці Хорольського району Полтавської області, обвинувачений ОСОБА_14 в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, знехтував вимогами дорожніх знаків «Напрямок повороту праворуч» та «Об`їзд перешкоди з правого боку», які стояли попереду смуги, на якій рухався автомобіль обвинуваченого, не впорався з керуванням та виїхав на закриту смугу для руху, рухаючись по якій в подальшому не впорався з керуванням, допустив занос та перекидання автомобіля, в результаті чого пасажир керованого обвинуваченим автомобіля потерпілий ОСОБА_16 отримав тяжкі тілесні ушкодження та помер на місці пригоди.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує тяжкість вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає перше притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, позитивну характеристику за місцем проживання.

Обставиною, що обтяжує покарання суд враховує вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.), при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_14 виду і міри покарання суд враховує відповідно до ст. 65 КК України тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, те, що згідно ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України є необережним тяжким, обстановку та обставини вчинення даної дорожньо-транспортної пригоди, наслідки, що настали (смерть потерпілого ОСОБА_16 ), ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, дії обвинуваченого після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, характеристику обвинуваченого ОСОБА_14 , який раніше не судимий, по місцю проживання характеризується позитивно, одружений, в даний час неповнолітніх дітей на утриманні не має, стан здоров`я обвинуваченого, який є пенсіонером, інвалідом 2 групи та на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, наявність обставин, що пом`якшують покарання, з урахуванням наявності обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, думок потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому покарання в межах санкції статті, а тому приходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого при призначенні покарання як ст. 69, так і ст. 75 КК України, та вважає, що необхідним і достатнім покаранням обвинуваченому за вчинене та попередження скоєння нових злочинів буде призначення йому покарання у виді реального позбавлення волі.

Крім того, виходячи з того, що обвинувачений при вчиненні злочину грубо порушив правила дорожнього руху, що призвело до настання тяжких наслідків, має посвідчення водія, суд також не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого положень ч. 2 ст. 69 КК України та вважає необхідним застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

З обвинувального акту вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_14 в ході досудового розслідування запобіжний захід не обирався. З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, визначення судом покарання обвинуваченому ОСОБА_14 у вигляді позбавлення волі, суд приходить до висновку про наявність ризику того, що обвинувачений до набрання вироком законної сили може переховуватися від суду, тому, з метою забезпечення виконання вироку є необхідним до набрання цим вироком законної сили обрати обвинуваченому запобіжний захід тримання під вартою. При цьому суд визначає, що даний запобіжний захід обирається саме з метою забезпечення виконання даного вироку суду та із зазначенням настання певної події - до набранням цим вироком законної сили, що у повному обсязі узгоджується з принципом юридичної визначеності, який є особливо важливим при позбавленні свободи та з принципом законності в цьому контексті (щодо процедури - п.54 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1998 року у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства»), стосується забезпечення передбачуваності застосування певного закону і не суперечитиме як п. 74 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, так і положенням ч. 1 ст. 115 КПК України, при цьому зарахувати в строк відбування покарання за цим вироком суду строк його перебування під вартою з дня постановлення вироку суду, тобто з 10.03.2017 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішуючи цивільний позов потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , суд виходить з наступного.

Так, потерпілими по справі заявлено цивільний позов про відшкодування завданих злочином матеріальної шкоди в сумі 24 663 грн. 32 коп. та моральної шкоди в сумі 400 000 грн., який суд вважає необхідним задовольнити частково, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи ці свої позовні вимоги в частині майнової шкоди позивачі зазначили, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_14 загинув потерпілий ОСОБА_16 , внаслідок чого його родина в складі потерпілих по справі понесла витрати на поховання, ритуальні обіди та на спорудження пам`ятника в рівних частинах на загальну сумі 24 663,32 грн.

Також потерпілі вказують, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_14 потерпілим було заподіяно значні душевні страждання, пов`язані з втратою близької людини, тому просять стягнути з обвинуваченого на користь потерпілих 400 000 грн. в рахунок морального відшкодування.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги та обряди) тій особі, яка понесла ці витрати, тому вимога про стягнення витрат на поховання може пред`являтись як особами, які мають право на відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю годувальника, так і сторонніми потерпілому громадянами і організаціями, що фактично понесли ці витрати.

Аналізуючи наведене, суд приходить до переконання про те, що доказами по справі стверджується той факт, що смерть потерпілого ОСОБА_16 настала внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_14 та вчинення ним ДТП 04.08.2014 року, і останній зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану потерпілим у зв`язку зі смертю ОСОБА_16 .

Статтею 1201 ЦК передбачено право особи, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Наведене однозначно свідчить про те, що церемонія поминання не відноситься до поховання.

Більше того, зі змісту абзаців 8, 9 та 10 статті другої Закону України "Про поховання та похоронну справу" випливає, що церемонія поховання та церемонія поминання є зовсім різними поняттями.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України ухвалі від 29.09.2010 по справі № 6-35316св10, вказавши, що під витратами на поховання маються на увазі витрати на забезпечення комплексу заходів та обовязкових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Таким чином стягненню з обвинуваченого, як з особи, винної у смерті потерпілого ОСОБА_16 , підлягають документально підтверджені витрати, здійснені цивільними позивачами на поховальну церемонію, що складають 4 767 грн., натомість затрати на організацію поминального обіду в розмірі 10 646 грн. 32 коп. (комплексний обід на 100 чоловік 4 300 грн., напої та спиртне 1 286,90 грн., продукти харчування, придбані в торгових точках 2 259,42 грн., обслуговування поминального обіду 2 800 грн. ) відшкодуванню не підлягають.

Порядок відшкодування витрат на спорудження надмогильного пам`ятника роз`яснено у ч. 2 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року № 6, згідно з яким витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож у даній місцевості.

Стандартним надмогильним памятником є памятник, що складається з бетонного цоколю, квітника, стели з хрестом (мармурова крихта), з установкою та збірним фундаментом.

Довідка про граничну вартість стандартного надмогильного пам`ятника в Лубенському районі Полтавської області позивачами суду не надана, тому суд виходить з вимог розумності і справедливості, та зважаючи на те, що згідно копії квитанції від 01.10.2015 року позивачами сплачено 2 000 грн. за виготовлення пам`ятника, з обвинуваченого підлягають стягненню фактично понесені потерпілими витрати в розмірі 2 000 грн., що, на думку суду, не перевищує граничного розміру вартості пам`ятників в даній місцевості, інша сума замовлення в розмірі 7 250 грн. стягненню не підлягає.

При судовому розгляді справи встановлено факт передачі свідками ОСОБА_64 , ОСОБА_65 грошових коштів родині ОСОБА_22 в розмірі 12 000,00 грн., що було підтверджено в судовому засіданні показаннями та самих потерпілих. При цьому цим свідкам гроші привозила та передавала невідома їм особа. Свідок ОСОБА_66 пояснив, що до нього телефонував ОСОБА_14 і говорив, що люди привезуть гроші на похорон для Кілочків, просив ці гроші передати родині загиблого, про те що ці гроші є безпосередньо від обвинувавеного ОСОБА_14 останній ОСОБА_67 не говорив.

Проте суд не вбачає підстав для вирахування від суми матеріального відшкодування, що підлягає стягненню з обвинуваченого, передані за телефонним дзвінком ОСОБА_14 родині ОСОБА_22 грошові кошти в розмірі 12 000,00 грн., оскільки згідно ч. 1 ст.1201 ЦК України допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

В судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_14 не надано доказів, що ним було сплачено родині ОСОБА_49 саме матеріальну чи моральну компенсацію за заподіяння смерті потерпілого від злочину ОСОБА_16 , і що ці гроші належать саме йому, а потерпілими прийнято ці грошові кошти як відшкодування моральної чи матеріальної шкоди, так як відсутні письмові розписки про отриманні цих коштів. Таким чином, передані за телефонною вказівкою обвинуваченого грошові кошти в сумі 12 000 грн. суд оцінює як допомогу на поховання, яка не може бути врахована при вирішенні питання про стягнення заподіяної шкоди. Крім того в судовому засіданні потерпілі пояснювали, що ці кошти вони вважали такими, що надані співробітниками обвинуваченого, які також співчували їх горю, а не самим обвинуваченим.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог потерпілих до ОСОБА_14 про стягнення моральної шкоди, в зв`язку зі смертю ОСОБА_16 суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до п. 17-1 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» потерпілий, тобто особа, якій заподіяно моральну шкоду внаслідок незаконних дій, має право пред`явити позов про її відшкодування у кримінальному процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, в тому числі ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

До такого висновку прийшла Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України в рішенні від 27.10.2010 року по справі № 6-30038св09.

Судом встановлено, що з обвинуваченого ОСОБА_14 , в першу чергу як з власника транспортного засобу джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії якого настала смерть потерпілого ОСОБА_16 , та як з особи, винної у завданні моральної шкоди позивачам по справі, підлягає відшкодуванню завдана моральна шкода

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Судом встановлено, що потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 є відповідно сином, матір`ю та дружиною померлого потерпілого ОСОБА_16 .

Зважаючи на викладене, вимоги позивачів щодо стягнення морального відшкодування з власника джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії якого загинув їх батько, є підставними.

Як встановлено судом, і це не заперечується сторонами по справі, що позивач ОСОБА_11 є рідним братом померлого в ДТП ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_16 .

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її дружині (чоловікові), батькам, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Враховуючи вищевикладене, а також те що право на відшкодування моральної шкоди рідному брату померлого, який не проживав однією сім`єю з цим померлим, не передбачене чинним цивільним законодавством, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_11 моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , суд виходить із наступного.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» встановлено, що під моральною (немайновою) шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В судовому засіданні встановлено, що в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, власником якого є цивільний відповідач, настала смерть близької людини цивільних позивачів, чим останнім були заподіяні психічні страждання у вигляді негативних переживань та спогадів, емоційної напруги, душевного болю, відчуття страху та відірваності від життя, був порушений звичний ритм їх життя.

Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивачів, характер та тривалості їх немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, оскільки настала смерть близької людини, беручи до уваги обставини ДТП, внаслідок якої настала смерть потерпілого ОСОБА_16 , який був батьком, чоловіком та сином цивільних позивачів по справі, а також ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_14 після вчинення ДТП не надав родині ОСОБА_22 коштів в рахунок морального відшкодування, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (справи «Харук та інші проти України», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Новоселецький проти України») та з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважає необхідним зменшити розмір заявленої потерпілими моральної шкоди та вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування з обвинуваченого (цивільного відповідача) в сумі по 80 000 грн. на користь ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 .

В іншій частині позовних вимог позов залишити без задоволення.

Питання про речові докази вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 31, 176 179, 369 371, 373 376, 394, 395 КПК України, суд

З А С У Д И В :
ОСОБА_14 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_14 до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши обвинуваченого ОСОБА_14 під варту в залі суду, та строк відбування покарання обчислювати із 10 березня 2017 року, при цьому зарахувати в строк відбування покарання за цим вироком суду строк його перебування під вартою з 10 березня 2017 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Речові докази по справі у вигляді:

- автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який накладено арешт згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 07.08.2014 року, що знаходиться на зберіганні в Хорольському ВП ГУНП в Полтавській області повернути обвинуваченому ОСОБА_14 як його власність;

- 4 чохлів із передніх та задніх сидінь автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнані речовими доказами згідно постанови старшого слідчого від 16.01.2016 року, які знаходяться на зберіганні в камері речових доказів прокуратури Полтавської області повернути обвинуваченому ОСОБА_14 , як його власність;

- технічного паспорту автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_14 , визнаного речовим доказом згідно постанови старшого слідчого від 16.01.2016 року, який знаходяться на зберіганні в камері речових доказів прокуратури Полтавської області повернути обвинуваченому ОСОБА_14 , як його власність;

- державні номерні знаки автомобіля «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнані речовими доказами згідно постанови старшого слідчого від 16.01.2016 року, що знаходяться на зберіганні в камері речових доказів прокуратури Полтавської області повернути обвинуваченому ОСОБА_14 , як його власність;

- журнал реєстрації надання медичної допомоги по травмпункту Лубенської ЦРЛ на 202 арк., визнаний речовим доказом згідно постанови старшого слідчого від 16.01.2016 року, що знаходяться на зберіганні в камері речових доказів Хорольського районного суду Полтавської області повернути Лубенській КЦМЛ.

Стягнути з ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави 12 446 (дванадцять тисяч чотириста сорок шість) грн. 40 коп. в рахунок відшкодування вартості проведених по справі експертиз.

Цивільний позов ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_5 , по 2255 (дві тисячі двісті п`ятдесят п`ять) грн. 60 коп. у відшкодування матеріальної шкоди кожному з цих потерпілих, а всього 6 767 (шість тисяч сімсот шістдесят сім) грн.
Стягнути з ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_3 , 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_4 , 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний податковий номер: НОМЕР_5 , 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Згідно зі ст. 376 ч. 6 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Копію вироку суду, не пізніше наступного дня після його проголошення надіслати учасникам судового розгляду, що не були присутні при його проголошенні.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Хорольський районний суд, а обвинуваченим, який утримується під вартою, в той же строк з моменту отримання копії цього вироку, за виключення оскарження обставин, які ніким не оспорювалися та не досліджувалися в суді.

Головуючий: