У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 серпня 2016 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
За вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2016 року

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина Україна, уродженця м. Тернопіль, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнаний винуватим та засуджений за ч. 2 ст. 369-2 КК України (у редакції від 13 квітня 2014 року) до покарання у виді штрафу у розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Цим же вироком ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за ч. 1 ст. 366 КК України.

Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 01 серпня 2016 року вищевказаний вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

За обставин детально наведених у судовому рішенні, ОСОБА_4 визнано винуватим в одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.
Також згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачувався у складанні службовою особою завідомо неправдивого документу та внесення до офіційного документа завідомо неправдивих відомостей.

У касаційній скарзі прокурор, не оскаржуючи вирок суду першої інстанції згідно з яким ОСОБА_4 було засуджено за ч. 2 ст. 369-2 КК України та визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а також не зазначаючи доводів щодо незаконності даного судового рішення, фактично надає власну оцінку доказам, наявним у провадженні, по суті посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, з огляду на що, вважає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Також прокурор вказує на те, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 23 КПК України щодо безпосереднього дослідження доказів судом, чим, на його думку, допустив істотне порушення кримінального процесуального закону. Зазначає про необґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції та просить її скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Перевіривши касаційну скаргу, долучену до неї копію оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження відповідно до ст. 438 КПК України не є підставою для зміни або скасування судових рішень судом касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин встановлених судом.
Так, як убачається з ухвали, суд перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора стосовно неправильного застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 369-2 КК України, а також при його виправданні за ч. 1 ст. 366 КК України, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги прокурора, дійшов висновку про необґрунтованість позиції сторони обвинувачення у цій частині, належним чином обґрунтувавши свою позицію. Зокрема, в ухвалі суд зауважив на тому, що судом першої інстанції при вирішенні питання про наявність у діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, керуючись вимогами ст. 94 КПК України, досліджено обставини кримінального провадження, дано належну оцінку доказам, наявним у провадженні, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності.
У суду касаційної інстанції немає підстав не довіряти даним висновкам суду апеляційної інстанції, а скарга прокурора не містить належним чином обґрунтованих доводів, які б спростовували їх.

Доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі, про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, а саме статті 23 КПК України, якою регламентований принцип безпосереднього дослідження доказів судом, є необґрунтованими.
Так, згідно з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року №5-249кс15, рішення суду апеляційної інстанції не може бути визнане законним, якщо він, не досліджуючи безпосередньо ряд зібраних у провадженні доказів, дав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, скасувавши при цьому оскаржуване судове рішення.
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу прокурора, залишив її без задоволення, а вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2016 року, яким ОСОБА_4 було засуджено за ч. 2 ст. 369-2 КК України та визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, без змін.
Тобто суд апеляційної інстанції не надавав іншу оцінку доказам, наявним у матеріалах кримінального провадження, ніж суд першої інстанції, що не вимагало безпосереднього дослідження доказів.

При цьому суд апеляційної інстанції в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України послався на докази, які досліджувалися судом першої інстанції, що не заперечується прокурором.
За таких умов суд апеляційної інстанції не допустив у цій частині порушень вимог кримінального процесуального законодавства, як про це зазначає прокурор у касаційній скарзі.

Інших обґрунтованих доводів щодо наявності таких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, та були б підставами для його скасування, як про це зазначає вимогу особа, що подала касаційну скаргу, у скарзі не наведено.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що переконливих доводів про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення щодо ОСОБА_4 з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України підстав для відкриття провадження немає.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 428 КПК України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 01 серпня 2016 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3