Провадження № 11-кп/792/158/16 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Справа № 688/4306/15-к Доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.187 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження №0000466, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 грудня 2015 року,

В с т а н о в и л а:
Вироком Шепетівського міськрайонного суду від 28 грудня 2015 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше судимого:

-23.05.1988 року Полонським районним судом Хмельницької області за ч.3 ст. 81 КК України (в ред. 1960 року) на 3 роки позбавлення волі;

-06.03.1992 року Полонським районним судом Хмельницької області за ч.3 ст. 81 КК України (в ред. 1960 року) на 3 роки позбавлення волі;

-03.02.1995 року Полонським районним судом Хмельницької області за ч.1 ст. 196-1, ч.1 ст.206 КК України (в ред. 1960 року) на 1 рік позбавлення волі;

-06.06.1995 року Полонським районним судом Хмельницької області за ч.2 ст. 206 КК України (в ред. 1960 року) на 4 роки позбавлення волі;

-16.01.2004 року Шепетівським міським судом Хмельницької області за ч.2 ст.185, ст. 15 ч.2 ст.185, ст.70 КК України на 1 рік 9 місяців позбавлення волі;

-30.08.2005 року Полонським районним судом Хмельницької області за ч.2 ст. 345 КК України на 1 рік 5 місяців 25 днів позбавлення волі;

-22.02.2006 року Полонським районним судом Хмельницької області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.263, ч.1 ст.70 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

-22.06.2011 року Полонським районним судом Хмельницької області за ч.1 ст. 187 КК України на 5 років позбавлення волі, 03.10.2014 року звільнений по відбуттю покарання;

-30.03.2015 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі,-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком, та за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 30 березня 2015 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015р.) зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_7 строк досудового тримання під вартою по кримінальній справі №642/10260/14к, провадження №1-кп/642/217/15 з 07 листопада 2014 року по 08 червня 2015 року включно, та по цій кримінальній справі з 09 жовтня 2015 року по 27 грудня 2015 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_7 30 жовтня 2014 року приблизно о 18 годині 40 хвилин, маючи непогашену судимість за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України за вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 22.06.2011 року, повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, маючи при собі ножа, переконавшись, що у приміщенні магазину «Жи-во», що по АДРЕСА_1 , залишилась один продавець, через відкриті двері проник в середину магазину, де дістав ножа, та, тримаючи його в руці і направивши в область живота потерпілої ОСОБА_10 , зайшов за прилавок магазину, погрожуючи таким чином застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я продавцю ОСОБА_10 , наказав передати йому чотири пляшки пива. ОСОБА_10 , сприйнявши за реальні погрози застосування до неї ножа, боячись виконання погроз такого застосування, надала ОСОБА_7 три пляшки пива «Чернігівське» ємкістю по 0,5 літри кожна вартістю по 7 грн. за пляшку на суму 21 грн., пляшку пива «Зіберт» ємкістю 2 літри вартістю 20 грн., після чого ОСОБА_7 витяг зі столу шухляду, з якої заволодів виручкою в сумі 495 грн. Після цього ОСОБА_7 у вказаному магазині відразу заволодів іншим майном, а саме: 8-ма плитками шоколаду «Корона» вагою по 100 гр. кожна вартістю 11 грн. за плитку на суму 88 грн., 2-ма ватрушками вартістю по 3 грн. 35 коп. за одну на суму 6 грн. 70 коп., 6-ма пачками жувальних гумок «Орбіт» вартістю 3 грн. 90 коп. за пачку на суму 23 грн. 40 коп., а всього заволодів належними потерпілому ОСОБА_11 майном та грішми на суму 654 грн. 10 коп.

Таким чином, ОСОБА_7 скоїв злочин, передбачений ч.3 ст. 187 КК України, напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за кваліфікуючими ознаками вчинення розбою: особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаного з проникненням у приміщення.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник подали апеляційні скарги.

Так, у поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок змінити, перекваліфікувавши його дії на ч.2 ст.186 КК України та призначивши йому покарання в межах санкції зазначеної статті.

Свої вимоги аргументує тим, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази свідчать про відсутність в діях ОСОБА_7 прямого умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, оскільки обвинувачений заздалегідь не планував пограбувати магазин, зайшовши туди з метою придбати пива за власні кошти, і лише після того як побачив що продавець його злякалася, вирішив не розраховуватися за покупку.

Стверджує сторона захисту і про відсутність в діях обвинуваченого погроз застосувати ножа до потерпілої та проникнення до приміщення.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок скасувати, перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.187 на ч.2 ст.186 КК України, призначивши покарання із врахуванням положень ст.66 КК України.

Свої вимоги аргументує скрутним матеріальним та складним сімейним становищем, яке призвело до вчинення крадіжки в магазині.

Стверджує, що в магазин зайшов з метою купити пива, однак під час замовлення цигарок, скориставшись моментом, коли продавець відвернулася від прилавку, шляхом вільного доступу до шухляди каси, викрав гроші, які там знаходилися та покинув приміщення магазину.

Зазначає, що при собі не мав жодних колючих або ріжучих предметів, а показання потерпілої в цій частині є неправдивими, надані з метою його оговорити, так як він із потерпілою перебуває у неприязних відносинах.

Вважає, що судом не взято до уваги при призначенні покарання ряд пом`якшуючих обставин, таких як визнання вини, добровільне відшкодування шкоди, щире каяття у скоєному, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких матеріальних та сімейних обставин.

Інші учасники кримінального провадження вирок не оскаржували, заперечень проти поданих апеляційних скарг до початку апеляційного розгляду не подавали.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які просили про перекваліфікацію дій обвинуваченого та пом`якшення призначеного покарання, прокурора, який вважав вирок законним, а апеляційні скарги необґрунтованими, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг сторони захисту, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, так як вважає, що висновки суду, за викладених у вироку обставин, щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 саме за ч.3 ст.187 КК України, тобто у вчиненні розбою нападу з метою заволодіння чужим майном, з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, поєднаного з проникненням у приміщення, вчинене особою, яка раніше вчинила розбій, є вірними та відповідають роз`ясненням, які містяться в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах проти власності».

Вирішуючи питання про наявність в діях винної особи названих кваліфікуючих ознак, місцевий суд з`ясував, з якою саме метою ОСОБА_7 опинився в приміщенні магазину «Жи-во», належному потерпілому ОСОБА_11 , коли саме в нього виник умисел на вчинення розбою, належним чином виклавши у вироку обставини скоєння обвинуваченим вказаного злочину, чим дотримався вимог, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах проти власності».

Так, законодавчо встановлені ознаки складу злочину розбою, поєднаного із проникненням у житло, інше приміщення чи сховище (частина третя статті 187 К України), включають вчинення кількох взаємопов`язаних дій, однією з яких є проникнення до об`єктів, зазначених у диспозиції цієї частини статті Кодексу, що у часі передує іншим діям цього злочину. Іншими протиправними діями є насильство над особою чи погроза його застосування та заволодіння чужим майном.

Якщо суб`єкт злочину поставив собі за мету заволодіти майном, певного виду (якості, значення тощо), місце знаходження якого зумовлює вибір конкретного способу посягання, реалізація якого передбачає входження чи потрапляння в приміщення, незважаючи на режим доступу до нього (вільний/заборонений), то й фізичне знаходження в тому приміщенні з означеною ціллю є незаконним, а з вчиненням наступних дій із застосуванням насильства чи погроз його застосування з метою заволодіння майном має кваліфікуватися як розбій, поєднаний з проникненням у приміщення.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема, показань потерпілої ОСОБА_10 , наданих в суді першої інстанції, вбачається те, що обвинувачений ОСОБА_7 , зайшовши в магазин, підійшов до неї, витягнувши при цьому саморобний ніж та направивши його на відстані 20-30 см від живота потерпілої, наказав їй надати йому гроші з каси, що потерпіла під впливом страху і зробила. Забравши з шухляди гроші та отримавши на його вимогу дволітрову пляшку пива, декілька плиток шоколаду та декілька пачок жувальної гумки, обвинувачений покинув приміщення магазину «Жи-во». Про обставини розбою потерпіла одразу ж повідомила власника магазину ОСОБА_11 , зателефонувавши йому на мобільний телефон.

Вказані потерпілою обставини були підтверджені в судовому засіданні місцевого суду потерпілим ОСОБА_11 .

Суд правильно оцінив ці показання, у тому числі з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, і послався на них при обґрунтуванні своїх висновків, оскільки ці докази узгоджуються між собою, у зв`язку з чим не викликають сумнівів у їх достовірності.

Відповідно до даних, зафіксованих в протоколі проведення слідчого експерименту від 22 жовтня 2015 року, з фототаблицями до нього, потерпіла ОСОБА_10 розповіла та наглядно продемонструвала обставини скоєння розбійного нападу відносно неї та заволодіння майном обвинуваченим ОСОБА_7 .

Підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_10 , які є послідовними, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів не вбачає. До даної події потерпіла не була знайома із обвинуваченим, що фактично виключає можливість неприязних відносин між ними, а отже і мотив оговорити останньою обвинуваченого.

Доводи сторони захисту про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.3 ст.187 КК України та необхідність їх перекваліфікувати на ч.2 ст.186 КК України у зв`язку із тим, що обвинувачений заздалегідь не планував пограбування магазину, насильства чи погроз його застосування до потерпілої ОСОБА_10 не вчиняв, зайшов у магазин лише з метою придбати пива за власні кошти і тільки після того як побачив що продавець його злякалася, вирішив не розраховуватися за покупку, спростовуються дослідженими судом першої інстанції та перевіреними апеляційним судом доказами.

Із викладених потерпілою ОСОБА_10 обставин слідує, що ОСОБА_7 увійшов до магазину саме з метою скоєння розбійного нападу, а тому його проникнення у це приміщення є незаконним, оскільки будь-яких покупок у цьому магазині він не здійснював. Спочатку зайшов в магазин для з`ясування обставин, місця розташування об`єктів у ньому, після чого, через нетривалий проміжок часу, дочекавшись, коли з магазину вийдуть покупці, зайшов вдруге. Як доросла людина з певним життєвим досвідом усвідомлював, що продавці мають в розпорядженні грошову виручку магазину, ці гроші він і вимагав йому віддати у продавця, а в подальшому їх і забрав, увійшов у приміщення магазину із заздалегідь заготовленою зброєю (ножем), якою погрожував потерпілій при вчиненні розбійного нападу.

Сама ж потерпіла ОСОБА_10 загрозу застосування ножа прийняла за реальність, оскільки обвинувачений направив ніж їй у живіт і в будь-який момент міг нанести їй ножове поранення, спричинивши тим самим тілесні ушкодження.

Таким чином, всупереч доводам сторони захисту щодо неправильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції було повно та всебічно перевірено всі обставини кримінального провадження, при цьому суд правильно встановив, що дії обвинуваченого з самого початку його потрапляння до приміщення магазину охоплювалися єдиним умислом на вчинення розбою.

За вказаних обставин, посилання сторони захисту на те, що умисел на заволодіння товаром та грошовими коштами виник у обвинуваченого під час перебування в магазині, та відсутність в його діях погроз для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_10 , колегія суддів розцінює як намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.187 КК України.

Отже, оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази за своїм внутрішнім переконанням з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину є доведеною в повному обсязі та правильно кваліфікував його дії за ч.3 ст.187 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого не містять в собі доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, як щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, так і правильності юридичної кваліфікації скоєного ним кримінального правопорушення.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_7 то воно, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами, внесеними Постановами № 18 від 10 грудня 2004 року і № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , врахував конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і ступінь його суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують його особу, в тому числі й ті, на які є посилання сторони захисту у поданих апеляційних скаргах.

ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за скоєння тяжких злочинів, вчинив новий особливо тяжкий злочин менш ніж за місяць після звільнення з місць позбавлення волі, негативно характеризується.

Відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме рецидив злочинів.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, при цьому призначивши покарання в мінімально можливих межах санкції інкримінованої статті, та визначивши остаточне покарання за сукупністю злочинів, на підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 30 березня 2015 року.

В силу викладеного, призначене ОСОБА_7 покарання не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості, підстав для зміни вироку в частині призначення покарання колегія суддів не вбачає, оскільки вважає, що воно є необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у скоєному, суперечать позиції самого обвинуваченого, який не визнав у повному обсязі свою вину в інкримінованому йому злочині за ч.3 ст.187 КК України, в той час коли щире каяття припускає критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність.

Не є підставою для пом`якшення призначеного місцевим судом покарання і посилання обвинуваченого на те, що злочин ним був вчинений внаслідок скрутного матеріального становища, адже наявність такого становища, не дає йому права вчиняти будь-які злочини, включаючи особливо тяжкий, який йому інкримінований.

Та обставина, що обвинувачений відшкодував завдану шкоду, істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та не свідчить про можливість пом`якшити призначене місцевим судом покарання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 та безпідставність доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу неправильності кваліфікації дій обвинуваченого та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований вирок при перевірці судового рішення щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку не виявлено.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

П о с т а н о в и л а:
Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:
Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2