Номер провадження: 11-кп/785/350/16
Номер справи місцевого суду: 500/6405/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.02.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2015 року по кримінальному провадженню № 0001276, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Мегіон Тюменської області Російської Федерації, громадянка України, фізична особа-підприємець, заміжня, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2015 року ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Вирішено питання з цивільним позовом потерпілого та судовими витратами.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції встановлено, що 25 травня 2015 року, приблизно о 09:00 годині, в м. Ізмаїлі Одеської області ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ-DAEWOO SENS», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухалася по вул.Бендерська з боку вул.Павла Фурдуя в напрямку вул.Чкалова, та в порушення вимог п.п. 2.3, 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, не виконала вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», на нерівнозначному перехресті вул.Бендерська та вул.Савицького не надала перевагу у русі та допустила зіткнення з технічно справним автомобілем марки «УАЗ-3909», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий пасажир автомобіля «УАЗ-3909» ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми хребта компресійні переломи 12-го грудного і 2-го поперекового хребців, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Не погодившись із вироком суду обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій вона не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, ступінь доведеності вини та кваліфікацію її дій просить вирок суду змінити виключивши з нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком 1 рік.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що вона є приватним підприємцем та за родом своєї діяльності має постійно користуватись автомобілем, а отже позбавлення права керування транспортними засобами поставить її та її сім`ю у скрутне матеріальне становище.

Також ОСОБА_7 зазначає про те, що суд не надав належної оцінки пом`якшуючим покарання обставинам, а саме її позитивним характеристикам, тому факту, що вона щиро розкаялась та активно сприяла розкриттю злочину, добровільно відшкодувала завданий злочином збиток, а також має на утриманні непрацездатного чоловіка. Крім того, обвинувачена зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги доводи потерпілого ОСОБА_10 про те, що на теперішній час обвинувачена ОСОБА_7 не зробила для себе належних висновків та продовжує порушувати Правила дорожнього руху України, оскільки вказані доводи не були підтверджені жодними доказами.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілий ОСОБА_10 просить залишити вирок суду без змін, оскільки вважає, що ОСОБА_7 своїм невмінням керувати автомобілем, необережною та нахабною їздою створює загрозу для інших учасників дорожнього руху.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України є доведеною, самою обвинуваченою та іншими учасниками процесу не оскаржується, а її дії правильно кваліфіковані. Кримінальне провадження розглядалося в порядку ч.3 ст.349 КПК України. Порушень такого розгляду судом апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Санкція ч.1 ст.286 КК України, за якою ОСОБА_7 визнана винуватою передбачає окрім необхідності призначення основного покарання, ще й можливість застосування, або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк. Тому у кожному випадку призначення покарання за ч.1 ст.286 КК України суду необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного такого додаткового покарання.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами суд першої інстанції послався на позицію потерпілого ОСОБА_10 , який наполягав на призначенні їй саме такого покарання.

Разом з тим апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку хоча і перерахував низку обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , проте не надав їм належної оцінки.

Так, обвинувачена щиро розкаялась у вчиненому злочині, який вчинила з необережності, активно сприяла його розкриттю, одразу ж після події злочину добровільно надала потерпілому ОСОБА_10 матеріальну допомогу на лікування в розмірі 8000 тисяч гривень.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 має на утриманні хворого чоловіка, який нещодавно переніс операцію і на даний час є непрацездатним. Враховуючи те, що джерелом доходу ОСОБА_7 є її підприємницька діяльність, яка пов`язана роздрібною торгівлею, то вона має постійно користуватися автомобілем, і позбавлення водійського посвідчення поставить обвинувачену та її сім`ю в скрутне матеріальне становище і фактично позбавить єдиного джерела доходу. Крім того, ОСОБА_7 буде позбавлена можливості відшкодувати моральну шкоду потерпілому, яка була стягнута з неї оскаржуваним вироком.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції покарання є занадто суворим та не відповідає особі винуватої та характеру вчинених нею протиправних дій та застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не буде сприяти досягненню мети, передбаченої ст.50 КК України.

Пунктом 2 ч.1 ст. 407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Згідно із ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції можуть бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи, що злочин обвинувачена вчинила з необережності, обставини, які обтяжують покарання - відсутні, а автомобіль для ОСОБА_7 на утриманні якої перебуває її хворий чоловік є єдиним джерелом доходу, апеляційний суд вважає за можливе не застосовувати до обвинуваченої додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таким чином апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначення покарання.
Керуючись статтями 376, 404, 405, 407-409, 414, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 .

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2015 року, яким ОСОБА_7 засуджена за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень без позбавленням права керувати транспортними засобами.

В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4