Дата документу Справа № 1-152/11
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 1-152/11 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/778/39/16 Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 249-1 КПК України 1960 р.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі провадження за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_5 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2016 року, якою кримінальну справу відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, маючого середню освіту, неодруженого, не є депутатом, невійськовозобов`язаного, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, маючого вищу освіту, непрацюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину2016 року народження, не є депутатом, військовозобов`язаного, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, маючого вищу освіту, непрацюючого, неодруженого, не є депутатом, невійськовозобов`язаного, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

повернуто прокурору Запорізької області, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2016 року при попередньому розгляді кримінальної справи були задоволені клопотання захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_11 і у порядку ст. 249-1 КПК України 1960 року прийнято рішення про повернення кримінальної справи відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 прокурору Запорізької області.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що в обвинувальному висновку, складеному слідчим 29 листопада 2010 року, при викладенні фактичних обставин вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, невірно визначено розмір спричиненої матеріальної шкоди (т. 21 а.с. 215-216, 221-223, 228-229), що було усунуто лише 29.11.2012 року постановами прокурора про зміну обвинувачення у порядку ст. 277 КПК України 1960 року.

При цьому відповідно до обвинувального висновку, складеного слідчим 29 листопада 2010 року, дії обвинувачених кваліфіковані за ч. 2 ст. 194 КК України як умисне знищення та пошкодження чужого майна, шляхом вибуху, що заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах і спричинило загибель людей (т. 21, ас. 215-2016, 221-223, 228-229). Після зміни прокурором обвинувачення 29 листопада 2012 року дії обвинувачених кваліфіковані за ч. 2 ст. 194 КК України як умисне знищення чи пошкодження чужого майна, шляхом вибуху, що заподіяло майнову шкоду у великих розмірах і спричинило загибель людей (т. 34, а.с. 34-35, 61-63, т. 28 ас. 221-223). В той час як при викладенні фактичних обставин вчинення злочину прокурор зазначає, що було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 301910,40 грн., яка в 600 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Також як підставу для повернення обвинувального висновку прокурору суд першої інстанції врахував, що відповідно до обвинувального висновку, складеного слідчим 29 листопада 2010 року, дії обвинувачених були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України як закінчений замах на умисне вбивство двох і більше осіб, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, за попередньою змовою групою осіб, тобто виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, а після зміни обвинувачення 29 листопада 2012 року прокурором кваліфіковано дії обвинувачених за ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України вже як виконання всіх дій, направлених на умисне вбивство двох і більше осіб, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, за попередньою змовою групою осіб, але злочин не було закінчено з причин. які не залежали від його волі.

З огляду на наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при зміні обвинувачення не конкретизовано стадію вчинення зазначеного злочину.

Крім того, як підставу для повернення обвинувального висновку прокурору, суд першої інстанції зазначив, що в ньому не визначено мотивів вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів.

Крім того, в обвинувальному висновку не зазначені покази ОСОБА_8 по суті висунутого йому обвинувачення 24 вересня 2010 року і його доводи, висунуті на свій захист, з результатами їх перевірки.

Під час зміни постановами прокурором обвинувального висновку не наведено мотивів ти підстав такої зміни.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до переконання, що обвинувальний висновок, складений слідчим 29 листопада 2010 року, так і постанови прокурора про зміну обвинувачення в порядку ст. 277 КПК України 1960 року містять положення, що суперечать одне одному, фактичні обставини, викладені в них, мають суперечності та не співпадають із визначеною кваліфікацією дій обвинувачених, і оскільки такі недоліки обвинувального висновку носять правову невизначеність щодо захисту, такий висновок містить неконкретність обвинувачення, а тому не відповідає вимогам закону, що порушує права обвинувачених на захист.

Крім того, враховуючи відсутність правового механізму примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду, суд прийшов до висновку, що справа підлягає безумовному поверненню прокурору, без обговорення питання про можливе використання прокурором у наступному під час судового розгляду можливостей, які йому надані ст. 277 КПК України 1960 року.

В апеляції прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, просить ухвалу суду скасувати, а кримінальну справу направити до Комунарського районного суду м. Запоріжжя на новий судовий розгляд в іншому складі.

Рішення суду вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Так, вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 2 квітня 2013 року, який ухвалою апеляційного суду від 25 жовтня 2013 року був змінений в частині призначеного покарання, ОСОБА_6 було визнано винним та засуджено до 14 років позбавлення волі, ОСОБА_7 13 років позбавлення волі, ОСОБА_8 14 років позбавлення волі.

На підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» (щодо повної реабілітації політичних в`язнів) від 27 лютого 2014 року наведених осіб було звільнено від відбування покарання.

Ухвало суду касаційної інстанції від 26 березня 2015 року касаційні скарги захисників засуджених були задоволені частково, судові рішення були скасовані у зв`язку із порушенням принципу незмінності складу суду, а справу було направлено на новий судовий розгляд.

У подальшому постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року вказану кримінальну справу було призначено до судового розгляду, таким чином, попередній розгляд справи, під час якого могло бути вирішено питання про повернення справи прокурору у порядку ст. 249-1 КПК України 1960 року відбувся 16 листопада 2015 року.

Прокурор вважає, що повторно попередній розгляд справи 26 травня 2016 року проведено було незаконно, оскільки у відповідності до ст. 283 КПК України 1960 року суд повинен був відкрити судове засідання та провести його підготовчу частину. Також прокурор вважає порушенням процесуального закону проведення попереднього розгляду справи колегією суддів, оскільки це не передбачено КПК України 1960 року.

Також в обґрунтування апеляції прокурор зазначає, що судами апеляційної та касаційної інстанції не було встановлено порушень вимог ст.ст. 228-232 КПК України 1960 року під час направлення прокурором справи до суду, що як він вважає, свідчить про прийняття судом першої інстанції рішення про повернення справи у супереч вимогам ст.ст. 237, 240, 241, 283 КПК України, оскільки після відкриття судового засідання винесення рішень, передбачених ст. 244 КПК України 1960 року є неможливим.

Висновок суду про невідповідність обвинувачення, викладеного в обвинувальному висновку обвинуваченню, яке викладене у постанові прокурора про зміну обвинувачення у порядку ст. 277 КПК України 1960 року прокурор вважає таким, що не ґрунтується на законі, оскільки постанова про зміну обвинувачення в суді у порядку ст. 277 КПК України 1960 року виноситься прокурором в суді після дослідження доказів за результатами судового слідства і протиставляння обвинувального висновку цій постанові до початку судового слідства прокурор вважає нелогічним. З тих самих підстав прокурор вважає передчасними висновки суду першої інстанції про не наведення прокурором мотивів для зміни обвинувачення у постанові від 29 листопада 2012 року. До того ж внаслідок зміни обвинувачення в суді у порядку ст. 277 КПК України 1960 року кваліфікацію дій обвинувачених за певними статтями змінено не було.

Посилання суду в ухвалі на відсутність правового механізму для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді прокурор вважає таким, що істотно порушують приписи ст. 277 КПК України та виходять за межі компетенції суду.

В обґрунтування необхідності розгляду справи судом в іншому складі прокурор зазначає, що висновки суду, викладені в ухвалі, в яких наперед без дослідження доказів висловлюється думка про невідповідність обвинувального висновку тим доказам, що містяться в матеріалах справи та висловлювання намагань щодо примусу прокурора до вчинення певних дій, свідчать про упередженість суду.

Заслухавши доповідача, прокурора ОСОБА_5 , який підтримав подану ним апеляцію, просив її задовольнити, ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті в іншому складі суду, обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які кожний заперечували проти зволення апеляції прокурора, а ухвалу суду просили залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та вислухавши учасників судового розгляду в судових дебатах, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КПК України 1960 року апеляційна перевірка судових рішень, зазначених у частині другій статті 347 цього Кодексу, здійснюється з додержанням вимог цієї глави. При перевірці цих рішень судове слідство не провадиться.

У відповідності до п. 2, 3 ч. 1 ст. 367 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни вироку чи постанови при розгляді справи в апеляційному суді є, в тому числі, невідповідність висновків суду, викладених у вироку (постанові), фактичним обставинам справи та істотне порушення кримінально-процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, судом першої інстанції при проведенні попереднього розгляду справи та поверненні справи прокурору такі порушення закону допущені були.

Так, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що справа з обвинувальним висновком від прокурора надійшла до суду першої інстанції 3 грудня 2010 року (т. 22, а.с. 1).

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 2 квітня 2013 року ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та у відповідності до ст. 70 КК України призначене остаточне покарання у вигляді 15 років позбавлення волі; ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та у відповідності до ст. 70 КК України призначене остаточне покарання у вигляді 14 років позбавлення волі; ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та у відповідності до ст. 70 КК України призначене остаточне покарання у вигляді 15 років позбавлення волі (т. 32, а.с. 1-86).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2013 року вироку суду першої інстанції було змінено в частині призначених засудженим покарань, виключено з вироку посилання на ряд обставин, що обтяжують покарання, а також виключено з вироку суду посилання на ряд недопустимих доказів. В іншій частині вирок суду було залишено без змін (т. 33, а.с. 197-228).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 2 квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2013 року було скасовано через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які були допущені судом першої інстанції та полягали у порушенні принципу незмінності складу суду і як наслідок постановлення вироку незаконним складом суду. Справу було направлено на новий судовий розгляд.

Після надходження справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя 16 листопада 2015 року було закінчено проведення попереднього розгляду справи та постановлено справу у відношенні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 призначити до розгляду у відкритому судовому засіданні судом у складі суддів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (т. 37, а.с. 40-42).

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2016 року було задоволено заяви про відвід судовій колегії у склад суддів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , кримінальну справу було передано для визначення іншого складу суду у відповідності до вимог ст. 16-2 КПК України 1960 року (т. 37, а.с.147-148).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 березня 2016 року для розгляду справи було визначено судову колегію у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (т. 37, а.с. 150).

Статтею 256 КПК України 1960 року встановлено, що справа повинна бути призначена до розгляду в суді не пізніше десяти діб, а у випадках складності справи - не пізніше двадцяти діб з дня попереднього її розгляду. Статтею 283 КПК України 1960 року, з якої починається Глава 25 цього Кодексу визначено, що у призначений для розгляду справи час головуючий відкриває судове засідання і оголошує, яка справа буде розглядатися.

Таким чином зі змісту наведених вище норм процесуального закону є очевидним, що єдиною процесуальною дією суду після призначення справи до розгляду у відповідності до вимог ст. 256 КПК України 1960 року є відкриття судового засідання.

КПК України 1960 року не регламентовані підстави та порядок повторного проведення попереднього розгляду справи після призначення справи для розгляду у відкритому судовому засіданні.

Разом з тим, матеріали кримінальної справи свідчать, що у порушення наведених вище вимог кримінально-процесуального закону судом 26 травня 2016 року було повторно проведено попередній розгляд кримінальної справи, в наслідок якого прийнято рішення про повернення справи прокурору (т. 38, а.с. 19-22).

Підстави для призначення та проведення попереднього судового розгляду справи у зв`язку із задоволенням відводу суду в попередньому складі та визначення нової колегії суддів для розгляду справи були відсутні, оскільки принцип незмінності складу суду, передбачений ст. 258 КПК України 1960 року, у відповідності до якого кожна справа повинна бути розглянута в одному й тому ж складі суддів, а коли хто-небудь із суддів позбавлений можливості продовжувати брати участь у засіданні, він повинен бути замінений іншим суддею, і розгляд справи розпочинається з початку, стосується лише стадій провадження справи в суді першої інстанції, визначених Главами 25-28 КПК України 1960 року, тобто стадій розгляду справи по суті та прийняття судового рішення.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що повторно попередній розгляд справи було проведено за відсутністю передбачених законом правових підстав для цього, а тому рішення про повернення справи прокурору є таким, що прийняте із істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Крім того, судова колегія вважає необхідним звернути увагу на те, що у відповідності до ст. 399 КПК України 1960 року вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими, в тому числі, для суду першої при повторному розгляді справи.

При цьому, скасовуючи вирок суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду, якими було прийнято рішення по суті, та направляючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції в ухвалі зазначив, що під час нового розгляді суду першої інстанції необхідно врахувати та належним чином перевірити доводи скарг захисників, з`ясувати всі обставини по справі та постановити законне і обґрунтоване рішення.

Тобто суд першої інстанції не врахував вказівок суду касаційної інстанції щодо розгляду кримінальної справи по суті, лише під час якого можливо врахувати та перевірити доводи апеляційних скарг на вирок та з`ясувати всі обставини по справі.

Також судова колегія вважає слушними доводи апеляції скарги прокурора про те, що обставини, викладені судом першої інстанції не є підставами для повернення справи прокурору у відповідності до вимог ст. 249-1 КПК України з огляду на наведене.

Відповідно до ч. 1 ст. 249 КПК України 1960 року лише істотні порушення прокурором вимог ст.ст. 228-232 цього Кодексу можуть бути підставою для повернення справи прокурору для усунення виявлених порушень.

Повертаючи справу прокурору, як одну з підстав для цього суд першої інстанції зазначив, що слідчий в обвинувальному висновку невірно визначив розмір спричиненої злочином матеріальної шкоди. Це порушення було усунуто лише постановою прокурора про зміну обвинувачення в суді, але як встановив суд, юридична кваліфікація вчиненого, зроблена слідчим та кваліфікація, зроблена прокурором відрізняються.

Судова колегія вважає, що наведене обґрунтування прийнятого рішення не свідчить про його відповідність вимогам закону, оскільки невірне визначення розміру заподіяної злочином майнової шкоди, яке дійсно має місце в обвинувального висновку, за тієї умови, що органом досудового розслідування інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України не лише за кваліфікуючою ознакою «заподіяння майнової шкоди в особливо великих розмірах», а і за іншими кваліфікуючими ознаками цього складу злочину. Тобто в даному разі невірне визначення розміру майнової шкоди не свідчить про істотне порушення прокурором вимог ст.ст. 228-232 КПК України, тому окремо не може бути підставою для повернення справи прокурору.

Щодо неузгодженості правової кваліфікації злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України за змістом обвинувального висновку та за змістом постанови прокурора про зміну обвинувачення, то судова колегія погоджується з доводами апеляції прокурора з приводу того, що такий висновок суду першої інстанції без здійснення судового розгляду, дослідження в судовому засіданні доказів, є передчасним.

З таких саме підстав судова колегія вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції з посиланням на розбіжності в правовій кваліфікації злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України згідно обвинувального висновку та згідно постанови прокурора.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що не відповідають дійсності висновки суду першої інстанції про невідповідність обвинувального висновку вимогам закону через не зазначення в ньому мотивів вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів та не зазначення в ньому показів ОСОБА_8 по суті висунутого йому обвинувачення і його доводів, висунутих на захист з результатами їх перевірки.

На аркуші 62 обвинувального висновку слідчим зазначені мотиви дій ОСОБА_8 (т. 21, а.с. 211).

Таким чином формально слідчим виконані вимоги ст. 223 КПК України 1960 року при складанні обвинувального висновку, і порушення прокурором вимог ст.ст. 228-232 КПК України 1960 року з цього приводу відсутні.

Що стосується оцінки об`єктивності та доведеності висновків слідчого щодо мотивів ОСОБА_8 , то ці питання виходять за межі попереднього судового розгляду, внаслідок проведення якого прийнято оскаржуване судове рішення.

Крім того слідчим в обвинувальному висновку викладено покази ОСОБА_8 , які він дав на всій стадії досудового розслідування із посиланням на відповідні протоколи та аркуші кримінальної справи, на яких вони містяться (т. 21, а.с. 161-163).

Судова колегія погоджується з апеляційними доводами прокурора про безпідставність висновків суду першої інстанції про необхідність повернення справи прокурору, оскільки у суду відсутній правовий механізм для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду з огляду на наступне.

Так, по-перше матеріали кримінальної справи містять постанови прокурора від 29 листопада 2012 року про зміну обвинувачення в суді у порядку ст. 277 КПК України 1960 року (т. 28, а.с. 196-223, т. 34, а.с. 8-63), що свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції про те, що прокурор не стане у майбутньому використовувати надане йому ст. 277 КПК України право під час судового розгляду справи по суті і по-друге суд, вразі встановлення неповноти або неправильності досудового слідства, яка не може бути усунута в судовому засіданні, наділений повноваженням відповідності до ст. 281 КПК України 1960 року повернути справу прокурору для додаткового розслідування.

З огляду на наведене, судова колегія приходить до висновку, що ухвала суду підлягає скасуванню із поверненням справи на новий судовий розгляд.

Разом з тим, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги апеляції прокурора про призначення судового розгляду в іншому складі суду, оскільки, як вважає прокурор, суд наперед висловив свою думку про невідповідність обвинувального акту доказам, що містяться у справі та висловив намагання щодо примусу прокурора до вчинення певних дій, так як такі доводи прокурора не ґрунтуються на вимогах ст. 374 КПК України 1960 року і можуть бути вирішені судом першої інстанції в разі заявлення відповідного відводу.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 367, 369, 370, 374, 377, 382 КПК України 1960 року, п. 11 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2016 року, якою кримінальну справу у відношенні ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_8 , за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, 178, ч. 2 ст. 194, п.п. 5, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, повернуто прокурору Запорізької області скасувати.

Кримінальну справу направити до Комунарського районного суду м. Запоріжжя на новий судовий розгляд.

Запобіжні заходи у відношенні ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не застосовані.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4