УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №274/4773/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 лютого 2016 року
Апеляційний суд Житомирської області в складі суддів:
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі справу № 174/4773/15-к за апеляційною скаргою засудженого
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеса, українця, громадянина України, с середньою-спеціальною освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 листопада 2015 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про застосування щодо нього положень ст.81 КК України та його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
прокурора ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
Вироком Суворовського районного суду м.Одеси від 13.09.2013 року ОСОБА_6 засуджений за ст.186 ч.2 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. Початок строку відбуття покарання - 12.09.2012 року, кінець строку - 12.03.2017 року.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_6 про його умовно-дострокове звільнення від покарання.
Не погоджуючись з рішенням суду, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування ухвали суду та просить постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього ст.81 КК України та звільнити умовно-достроково від відбування покарання. Зазначає, що суд, розглядаючи його заяву, не прийняв до уваги те, що він працевлаштований, сумлінно ставиться до праці, має чотири заохочення та не має стягнень. З урахуванням чого вважає, що є достатньо підстави для звільнення його від покарання умовно-достроково, а суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його заяви. Крім того, подав заяву до апеляційного суду щодо зарахування строку попереднього ув*язнення в строк відбуття покарання в порядку ст. 72 КК України.
Заслухавши доповідача, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги та заяви засудженого ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, засудженого ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та заяву засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знайшов підстав для її задоволення.
За змістом ст.50 КК України покарання має на меті виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.02 № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», судам слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці тощо.
Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний злочин.
Так, відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_6 засуджений та відбуває покарання за вчинення тяжкого злочину.
Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд врахував, що ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі знаходиться з 17.09.2012 року. За час тримання у Одеському слідчому ізоляторі характеризувався негативно, допустив три порушення вимог режиму утримання, за що три рази притягувався до дисциплінарної відповідальності. Стягнення погашені у встановленому законом порядку. Заохочень не мав.
З 30.04.2014 року відбуває покарання у Райківській виправній колонії Житомирської області (№73). За час відбуття покарання характеризується неоднозначно, вимоги режиму тримання не порушував, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Має чотири заохочення. Працевлаштований на виробництві колонії на швейній дільниці. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Виявив бажання та реалізував програму диференційованого виховного впливу «Професія», шляхом професійно-технічного навчання оволодів навичками швацького устаткування на виробництві колонії та отримав спеціальність «Оператор швацького устаткування та складальник верху взуття», у професійно-технічному закладі при колонії. Приймає участь в роботі самодіяльних організацій, являється керівником санітарно-побутової самодіяльної секції засуджених. На профілактичних обліках не перебуває.
Разом з тим, апеляційний суд бере до уваги, також, те, що засуджений ОСОБА_6 має три непогашені судимості за попередніми вироками, тричі звільнявся з місць позбавлення волі достроково, однак не виправдав довіру до себе, належних висновків для себе не робив та знову скоював тяжкі корисливі злочини. За період відбуття покарання характеризується неоднозначно, неодноразово допускав порушення вимог режиму, за що на нього накладались дисциплінарні стягнення, впродовж 2014 - 2015 років порушень не допускає, працює, навчався та отримав дві нові спеціальності. Разом з тим, участі у безоплатних роботах з благоустрою місць позбавлення волі приймати не бажає, не завжди належним чином відноситься до майна установи та виконує роботи з самообслуговування, участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі не приймає. При відбутті покарання впродовж трьох років, усі заохочення засудженим отриманні у 2015 році. Строк, який залишився до відбуття засудженому є значним.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_6 за весь час свого відбування покарання своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення та перевиховання, як того вимагає закон, тому підставно відмовив у задоволенні заяви останнього про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Крім того, суд першої інстанції в своєму рішенні обґрунтовано зазначив, що хоча представник адміністрації виправної колонії й підтримав подану засудженим ОСОБА_6 заяву, проте порядок дострокового звільнення від відбування покарання визначений ст.154 КВК України, згідно якої стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст.ст.81, 82 КК України може бути застосовне умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.
Однак, відповідно до ухвали суду, судом була досліджена особова справа засудженого, де згідно копії витягу з протоколу №26 від 30.09.2015р., за результатами вирішення комісією по розгляду матеріалів на засуджених питання умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_6 встановлено, що останній не довів своє виправлення, а тому у поданні матеріалів до суду на застосування до нього умовно-дострокового звільнення, згідно ст.81 КК України, відмовлено (особова справа а.с.214).
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції підставно врахував, що адміністрація установи не дійшла висновку про те, що ОСОБА_6 довів своє виправлення, у зв`язку з чим підтримання заяви засудженого представником адміністрації виправної колонії у судовому засіданні, за наявності у матеріалах особової справи засудженого протилежного рішення уповноваженого колегіального органу, не може бути достатньою підставою для застосування щодо останнього такого заходу заохочення як звільнення від відбування покарання умовно-достроково.
Будь-яких інших доказів, які б давали підстави вважати що ухвала суду є незаконною та підлягає скасуванню, а заява про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 підлягає задоволенню, апелянт в своїй апеляційні скарзі не навів.
Окрім того ОСОБА_6 під час розгляду справи в апеляційному суді подав заяву до апеляційного суду щодо зарахування йому строку попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання в порядку ст. 72 КК України. При цьому пояснив, що аналогічну заяву подав в січні 2016 року до суду першої інстанції за місцем відбування покарання.
Відповідно до вимог, передбачених ст. 539 КПК України, вказана заява подається до суду першої інстанції за місцем відбування покарання.
Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України,
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 листопада 2015 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про застосування щодо нього положень ст.81 КК України та його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання., без змін.
Заяву ОСОБА_6 щодо зарахування строку попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання в порядку ст. 72 КК України залишити без розгляду.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді: