Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 1-кп/711/249/16
Справа №711/2079/14-к
У Х В А Л А

12 липня 2016 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі колегії:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ;
прокурора: ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні питання, щодо можливості призначення судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191 та ч.4 ст.358 КК України,

із участю в судовому розгляді:

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

В С Т А Н О В И В:
До Придніпровського районного суду м.Черкаси надійшло кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 за обвинуваченням його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.4 ст.358 КК України.

Ухвалою судді Придніпровського районного суду м.Черкаси від 06.07.2016 року дане провадження було призначено до підготовчого судового засідання.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою ще на два місяці, так як підстав для зміни чи скасування цього запобіжного заходу стосовно обвинуваченого немає. При цьому послався на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, вказав вчинення особливо тяжкого злочину, можливість уникнути відповідальності, що міститься детально в поданому письмовому клопотанні. Можливість тиску на потерпілих чи свідків та знищити матеріали необхідні для встановлення істини.

Адвокати почергово та обвинувачений з приводу призначення провадження до судового розгляду не заперечили. Однак сторона захисту заперечила з приводу клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, клопотала про відмову у задоволенні даного клопотання із підстав того, що обвинуваченого було затримано 20.05.2015 року о 11 год. 50 хв., що підтверджено наданою довідкою із СІЗО, тому строк запобіжного заходу скінчився у вказаний час і обвинуваченого необхідно випустити із під варти. Адвокат ОСОБА_8 вказала на те, що підстав для обрання запобіжного заходу у виді взяття під варту не було до вказаної дати обвинуваченому були обрані інші запобіжні заходи, не пов`язані із позбавленням його волі, а деякий проміжок часу обвинувачений взагалі був без застосування запобіжного заходу.

Потерпілі почергово підтримали позицію прокурора щодо продовження запобіжного заходу, однак заперечили з приводу призначення справи до судового розгляду. Потерпілий ОСОБА_10 від імені всіх інших потерпілих довів їхню позицію з підстав повернення обвинувального акту прокурору, так як в ньому містяться ряд упущень на стадії досудового розслідування, які необхідно виправити. Також потерпілий ОСОБА_10 зазначив, що наявні неточності із анкетними даними потерпілих, які викладені в обвинувальному акті, що стосуються місця їхнього народження, вказав, щодо неповноти досудового розслідування, які потрібно усунути в правовому руслі за допомогою повернення обвинувального акту.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступного:

Відповідно до положень п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення, як повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає умовам даного Кодексу.

При цьому суд не обговорює питання щодо істотності чи неістотності допущених слідчим порушень закону, оскільки ст.2 КПК України вимагає, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Крім того, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати таким передбаченим ст.7 КПК України загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права і законність.

Про невиконання прокурором вимог закону при складанні обвинувального акта свідчать наступні факти.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Згідно ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.

Згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України в обвинувальному акті мають бути зазначені такі відомості і у наступній послідовності :

(а)виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими,

(б)правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність,

(в)формулювання обвинувачення.

Повернення перевіреного судом обвинувального акта прокурору буде відповідати вимогам ст.2 КПК України, за якою завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Ознайомившись із наданим обвинувальним актом відносно ОСОБА_6 обвинуваченого за ч.5 ст.191 та ч.4 ст.358 КК України, суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 належним чином не сформульоване та містить встановлені судом протиріччя, зокрема: у фактичних обставинах сформульованого обвинувачення вказано, що ОСОБА_6 відповідно до наказу працював із 20.03.2007 по 18.10.2008 року на посаді заступника голови правління, а в період з 18.10.2008 по 01.10.2010 року на посаді начальника кредитного відділу кредитної спілки «Благо». Також обвинувачується в тому, що протягом 2006-2010 років, діючи із корисливих мотивів, маючи умисел на привласнення грошових коштів членів кредитної спілки «Благо» та «Рушник», які перебували у його віданні, не маючи намір виконувати зобов`язання перед вкладниками, уклав відповідні договори із вкладниками. Однак, на аркуші 45 о.а. зазначається, що у період із 20.03.2007 по 01.10.2010 років, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, незаконно, без оформлення відповідних документів, систематично, різними сумами вилучав із указаного сейфу грошові кошти готівкою, які обертав на свою користь та вподальшому використовував на власні потреби, і таким чином привласнив грошові кошти членів кредитної спілки «Благо», які перебували у його віданні. В цій частині наявні протиріччя, адже не зрозуміло, коли фактично відбулося заволодіння грошовими коштами з моменту підписання договору із потерпілими та передачі цих коштів до кредитної спілки, чи вподальшому шляхом вилучення із сейфу у невстановлені проміжки часу та невстановленими сумами. Аналогічне зазначено і на аркуші 54 о.а. щодо заволодіння грошовими коштами членів кредитної спілки «Рушник». Таким чином суд переконаний в необхідності зміни обвинувального акту в цій частині, так як обвинувачений здійснює захист від конкретного обвинувачення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п.79). Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п.58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п.34).

Суд приходить до висновку про те, що органом досудового розслідування допущені істотні порушення норм кримінального процесуального закону, які порушують гарантовані законом процесуальні права обвинуваченого ОСОБА_6 та перешкоджають суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Ці порушення неможливо усунути під час судового розгляду у передбаченому ст.338 КПК України порядку, тому що частиною першою вказаної норми закону передбачена можливість змінити прокурором обвинувачення з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Про нові фактичні обставини в даному конкретному випадку йтись не може, тому що тим встановленим під час досудового розслідування фактичним обставинам дана перекручена оцінка, що потягло за собою формулювання обвинувачення в такому вигляді, який суперечить законодавству і порушує права обвинуваченого на захист і на справедливий суд.

Згідно п.3 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного із потерпілих, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, дата та місце народження, місце проживання та громадянство.

У перевіреному обвинувальному акті міститься ряд неточностей анкетних відомостей потерпілих вказаному пункту щодо відсутності встановленого місця народження, а саме: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , (місце народження взагалі не встановлено), ОСОБА_38 , (місце народження взагалі не встановлено), ОСОБА_39 , ОСОБА_40 (місце народження взагалі не встановлено), ОСОБА_41 (місце народження взагалі не встановлено), ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 (місце народження взагалі не встановлено), ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 (як потерпіла зазначена двічі), ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 (зазначено Кримська область як РФ, тоді як Крим є частиною України), ОСОБА_12 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 , ОСОБА_105 , ОСОБА_106 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 , ОСОБА_113 , ОСОБА_114 , ОСОБА_115 , що свідчить про неналежність проведених слідчих дій із наведеними потерпілими.

Судом встановлено, що відповідно до матеріалів реєстру досудового розслідування понад сто осіб визнано цивільними позивачами, а до обвинувального акту долучено лише одинадцять цивільних позовів, що також є порушенням при направленні обвинувального акту до суду.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Крім того, потерпілі присутні в залі судового засідання під час підготовчого розгляду, зазначили, що з матеріалами кримінального провадження ознайомилися лише деякі з них, що у відповідності до ч.9 ст.290 КПК України, згідно якої, сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів, чого зроблено не було, що свідчить про істотне порушення прав потерпілих, передбачених діючим КПК України.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що після повернення обвинувального акта ухвалою суду від 12.11.2015 року слідчим будь-яких дій не виконувалось, суд приходить до висновку про необхідність зі стадії підготовчого провадження відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України повернути обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 прокурору як такий, що не відповідає вимогам ст.291 КПК України, для усунення недоліків, які викладені в мотивувальній частині ухвали.

Вирішуючи клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд виходить з наступного. Під час вирішення судом питання про необхідність застосування та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом було встановлено існування ризиків, що обвинуваченому інкримінується вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.5 ст.191 КК України, санкція якої визначає покарання з позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років, внаслідок вчинення даного кримінального правопорушення завдано матеріальної шкоди в особливо великих розмірах великій кількості потерпілих, не визнання вини обвинуваченим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, не відшкодування збитків, завданих потерпілим. Зазначаючи про необхідність продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор, думку якого підтримали присутні в залі судового засідання вісім потерпілих, наполягав на тому, що зазначені ризики не зменшилися.
Суд погоджується з зазначеними доводами сторони обвинувачення, проте звертає увагу на те, що продовження строку тримання під вартою має бути виправданим. Варто зауважити, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Запобігання наявним ризикам не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування таких ризиків, або свідчити про такий його ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Суд зауважує, що метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, яка властива виключно кримінальному покаранню, яке застосовується обвинувальним вироком суду, а забезпечувальна, тобто до обвинуваченого має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив виконання ним своїх процесуальних обов`язків та запобіг його спробам перешкоджати кримінальному провадженню.

В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений тримається під вартою вже майже 14 місяців. При цьому за зазначений період часу прокурором так і не складено належним чином обвинувального акту, який би дав суду можливість призначити справу до судового розгляду, що окрім іншого підтверджується і присутніми в залі потерпілими, які зауважували про необхідність усунення порушень, допущених під час досудового слідства. Таким чином, суд вважає, що подальше тримання обвинуваченого під вартою не може вважатися виправданим, оскільки фактично відбувається внаслідок недоліків в організації діяльності органів досудового розслідування.

За таких обставин суд вважає, що продовження такого виняткового запобіжного заходу, як тримання під вартою, до обвинуваченого не виправдовується належним чином, а тому є недопустимим.

Згідно ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, яким завдано шкоди в особливо великих розмірах значній кількості потерпілих, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин (вагомість доказів, наявність постійного місця проживання, міцні соціальні зв`язки, відсутність постійного місця роботи, репутація обвинуваченого, майновий стан, відсутність судимостей, дотримання обвинуваченим умов раніше застосованих до нього запобіжних заходів), суд вважає за необхідне застосувати до нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту і одночасно застосувати обов`язки, передбачені п.1, 4, 9 ч.5 ст.194 КПК України, оскільки підстав для застосування інших більш м`яких запобіжних заходів (особисте зобов`язання, порука, застава) в судовому засіданні не встановлено, оскільки вони не забезпечать запобігання можливостям обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню.

За таких обставин суд переконаний у необхідності повернення обвинувального акту прокурору Черкаської області.

Розглядаючи питання, передбачені ст. ст. 314-315 КПК України суд обґрунтовує за можливе з`ясувати всі обставини, які необхідно визначити у підготовчому судовому засіданні за відсутності решти потерпілих, що узгоджується із ст. 325 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6, 17, 314-316, 325, 369-372 КПК України,-

П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №50000579 від 25.02.2013 року, стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із доданими до нього матеріалами, - повернути прокурору Черкаської області.

Зобов`язати прокурора усунути виявлені та зазначені недоліки в описовій частині ухвали протягом одного місяця з моменту отримання.

У задоволенні клопотання прокурора щодо продовження строків запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 відмовити.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та покласти на нього наступні обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду;

2) утримуватися від спілкування з свідками та потерпілими, зазначеними в обвинувальному акті;

3) носити електронний засіб контролю.

Строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу визначити тривалістю 60 днів, тобто на період з 12 липня 2016р. до 10 вересня 2016 року.

Здійснення контролю за виконанням домашнього арешту покласти на начальника Черкаського ВП ГУ НП в Черкаській області, якого зобов`язати негайно поставити ОСОБА_6 на облік та повідомити про це суд.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі невиконання цих обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 344,50грн до 2756грн.

Обвинуваченого ОСОБА_6 негайно доставити до місця проживання і звільнити з-під варти.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її проголошення, а обвинуваченим з моменту отримання копії вказаного рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні ухвали - після постановлення ухвали апеляційним судом про відхилення апеляційної скарги.

Ухвала, яка набрала законної сили, обов`язкова для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Головуючий: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2
Суддя: ОСОБА_3