Справа № 357/7614/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/438/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 27.04.2016

УХВАЛА
Іменем України
27 квітня 2016 року м. Київ.

Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання: ОСОБА_5

з участю: прокурора: ОСОБА_6
представника потерпілих: ОСОБА_7
обвинуваченого: ОСОБА_8
захисника: ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та потерпілих на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Смяч Новгород-Сіверського району Чернігівської області, з вищою освітою, одруженого, працюючого водієм ФОП « ОСОБА_10 », зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

виправдано за ч.2 ст. 286 КК України за недоведеністю у його діянні складу даного злочину.

Цивільний позов ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,, яка також діє в інтересах малолітніх ОСОБА_13 , ОСОБА_14 залишені без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно із вироком, органами досудового розслідування ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у тому, що 16.10.2012 року, приблизно о 01 год. 50 хв., водій ОСОБА_8 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «MAN 8.163» д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Київській в м. Білій Церкві, Київської області у напрямку до вул. Ярослава Мудрого в м. Білій Церкві біля будинку №33 порушив вимоги п. 1.3 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»; п.1.5 , в якому зазначено: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 11.2 ПДР України (в редакції станом на 16.10.2012 року): «Нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини», п. 12.2 в якому зазначено: «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги», п. 12.3, у якому зазначено: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», невірно оцінив дорожні умови та дорожню обстановку, проявив неуважність, не рухався якомога ближче до правого краю проїжджої частини, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , яка знаходилась на смузі руху автомобіля «MAN 8.163» д.н.з. НОМЕР_1 , в сидячому положенні.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_15 отримала тілесні ушкодження у вигляді: деформації голови у вигляді сплющення справа на ліво з відкритою черепно-мозковою травмою, численними переломами кістко черепа і ушкодженнями мозку, множинні переломи ребер з двох сторін, перелом грудної кістки, деформація хребта справа на ліво в нижньо-грудному відділі та зліва на право в поперековому відділі хребта, розриви селезінки, розриви брижі попереково-ободової кишки, перелом лобкової кістки, оскольчатий перелом правої стегнової кістки в нижній третині, перелом лівої плечової кістки в середній третині, виявлено відшарування м`яких тканин на висоті 94 см, від рівня підошвинної поверхні у поперековій ділянці з розповсюдженням на поверхні відділи сідниць на площі 27х27 см, розрив зв`язок правого крижово-клубового зчленування з боку задньої поверхні. Дані тілесні ушкодження заподіяні тупими предметами, можливо у строк та за обставин вказаних у постанові, знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію як небезпечні для життя.
Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.п. 1.3, 1.5, 11.2 ( в редакції станом на 16.10.2012), 12.2, 12.3 ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням наслідків.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України виправдано за недоведеністю в його діях складу даного злочину.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції у вироку послався на те, що інкримінуючи в обвинуваченні ОСОБА_8 порушення вимог п. п. 1.3, 1.5, 11.2 (в редакції станом 16.10.12 року), 12.2, 12.3 ПДР України, прокурор зазначив, що обвинувачений невірно оцінив дорожні умови та дорожню обстановку, проявив неуважність, не рухався якомога ближче до правого краю проїжджої частини, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , яка знаходилась на смузі руху автомобіля «MAN 8.163» д.н.з. НОМЕР_1 , в сидячому положенні.
Однак при цьому в обвинуваченні не зазначено які саме дорожні умови та яку дорожню обстановку неправильно оцінив обвинувачений, як саме він її оцінив та в чому неправильність даної ним оцінки, не зазначено у чому проявилася неуважність обвинуваченого, не викладено конкретні обставини, які свідчать про невжиття обвинуваченим негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.
Також, ні органом досудового слідства, ні прокурором в суді беззаперечно не спростовано показання обвинуваченого ОСОБА_8 в тій частині, що на момент виявлення ним на проїжджій частині потерпілої ОСОБА_15 , остання лежала на проїжджій частині та однозначно не доведено, що вона перебувала у сидячому положенні.
Крім цього, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 51/к від 31.05.2013 року комісія експертів вважає, що ОСОБА_15 під час ДТП не могла знаходитись у вертикальному положенні, однак вона могла бути в сидячому, лежачому положенні або близьким до таких, що у свою чергу не спростовує показань обвинуваченого в цій частині.
Також судом прийнято до уваги показання свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні заявив, що перебуваючи на відстані 12-15 м, бачив лише як ОСОБА_15 відштовхнула сина в сторону, а сама присіла. З цього моменту і до моменту наїзду, зі слів свідка, пройшло 3-4 секунди і свідок в цей час відволікся, оскільки діставав цигарку, запальничку, а потім прикурював, а тому не бачив моменту наїзду, а лише чув звук удару і лише коли підійшов ближче, то побачив, що ОСОБА_15 збив автомобіль.
Враховуючи, що потерпіла на момент ДТП перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння, що призводить до значного порушення координації рухів, вказана обставина свідчить, що потерпіла могла не втриматись на ногах та впасти на асфальт, зайнявши лежаче або близьке до нього положення, що не виключається й у вищевказаному висновку експертизи.
При цьому, суд визнав недопустимим та відкинув як доказ вини ОСОБА_8 висновок судової авто технічної експертизи №117 від 27.06.2013 року оскільки проведене дослідження та висновок, що водій знаходився в такій дорожній обстановці, що при своєчасному виконанні технічних вимог п. 12.3 ПДР України він мав технічну можливість відвернути наїзд на пішохода як шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування так і шляхом безпечного обїзду, а в заданий у постанові момент виникнення небезпеки для руху ґрунтується на вихідних даних, отриманих на припущеннях свідка ОСОБА_16 , тобто не у спосіб передбачений КПК України.
Суд також критично оцінив покази потерпілого ОСОБА_11 в тій частині, що в момент наїзду його мати перебувала у стоячому положенні, оскільки вони не узгоджуються з висновком комісійної судово-медичної експертизи №51/к від 31.05.2013 року, якою виключається перебування потерпілої під час ДТП у вертикальному положенні.
Приймаючи рішення про виправдання обвинуваченго, суд взяв до уваги як правдиві показання обвинуваченого ОСОБА_8 в тій частині, що потерпіла перебувала на проїжджій частині в положенні лежачи. Дані показання підтвердив у суді свідок ОСОБА_17 , показання якого у свою чергу узгоджуються з висновком судової комісійної судово-медичної експертизи № 51/к від 31.05.2013 року наведеної вище. При цьому як видно з довідки метрологічної станції м. Біла Церква від 24.07.2015 року №91 в період з 21 по 22 годину 14.02.2014 року, коли зі свідком ОСОБА_17 проводився слідчий експеримент, спостерігалася хмарна погода, без опадів, помірний серпанок, видимість 1600 м, а з 21 год. до 22 години слабкий туман, атмосферна видимість 600 м (а.с.56 т.2) Вказані погодні умови в цілому відповідали погодним умовам на момент ДТП 16.10.2012 року, що також підтверджується витягом з архіву погодних умов у м. Білій Церкві (а.с. 53 т.2) та протоколом огляду місця ДТП наведеного вище.
При цьому, суд визнав доведеним, що обвинувачений рухався в крайній лівій смузі руху чим порушив вимоги п. 11.2 ПДР України в редакції станом на 16.10.2012 року) згідно з якою: «Нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини».
Разом з тим, вирішуючи питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого, суд врахував також неправомірність дій потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_11 як пішоходів та, відповідно до п. 1.10 ПДР України, учасників дорожнього руху, та порушення ними вимог Правил дорожнього руху України, а саме: п.п. 1.5, 4.4, 4.7, 4.8, 4.14 ПДР України.
Тобто, судом було встановлено, що пішохід ОСОБА_15 разом з потерпілим ОСОБА_11 , порушуючи вимоги вищевказаних положень Правил дорожнього руху у неосвітленому місці, у нічну пору доби, жодним чином не виділивши себе, в тому числі за можливості світлоповертальними елементами, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху, вийшли на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху та перетинали її в зоні дії розділювальної смуги. При цьому ОСОБА_15 , внаслідок перебування в стані сильного алкогольного сп`яніння, опинилася на проїжджій частині в лежачому або близькому до нього положенні.
Суд врахував, що відповідно до п. 1.4 ПДР України кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Тобто, виходячи з дорожньої обстановки зафіксованої у протоколі огляду місця ДТП і схеми до нього в місці наїзду на ОСОБА_15 , зокрема відсутність будь-яких попереджувальних чи інформаційно-вказівних дорожніх знаків, які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом, ОСОБА_8 , відповідно до п. 1.4 ПДР України, мав право розраховувати, що інші учасники дорожнього руху і в тому числі пішохід ОСОБА_15 дотримується вищенаведених правил дорожнього руху.
Оскільки, будь-яких інших доказів, які б підтверджували вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України стороною обвинувачення не надано, суд не встановив причинно наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_8 та заподіянням смерті ОСОБА_15 і прийшов до висновку, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення ОСОБА_15 вищевказаних положень Правил дорожнього руху та прийшов до висновку, що ОСОБА_8 підлягає виправданню за недоведеністю, що у його діянні є склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.
Так відповідно до вимог КПК України, в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені аналіз та оцінка доказів як тих, що були зібрані на досудовому слідстві та подані в судовому засіданні, так і висновок суду про те, чому суд відкинув докази обвинувачення.
При цьому, на думку апелянта суд при ухваленні вироку щодо ОСОБА_8 не дотримався вимог КПК України та прийшов до передчасного висновку про його невинуватість у вчиненні злочину без належної перевірки та оцінки всіх зібраних у справі доказів у сукупності.
Прокурор зазначає, що приймаючи рішення про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд послався у вироку на показання обвинуваченого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_17 , висновок експертизи №5-01/701 від 02.09.2015 року, на протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_17 , визнавши в свою чергу недопустимим доказом висновок судово-автотехнічної експертизи №117 від 27.06.2013 року. При цьому суд також зазначив, що погодні умови, за яких проводився слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_17 , а саме: спостерігався слабкий туман, атмосферна видимість 600 м., що в цілому відповідали погодним умовам на момент ДТП 16.10.2012 року.
Однак, на думку апелянта, висновок суду про те, що погодні умови, за яких проводився слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_17 , відповідали погодним умовам на момент ДТП 16.10.2012 року, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки судом не взята до уваги довідка №296 від 12.11.2012 року з метрологічної станції м. Біла Церква, але при цьому прийнята до уваги довідка, надана стороною захисту від 24.07.2015 року № 91 з метрологічної станції м. Біла Церква.
Крім цього, судом, в порушення вимог ст.94 КПК України при дослідження всіх обставин справи належним чином не досліджений висновок судово-автотехнічної експертизи №5-07/701 від 02.09.2015 року з точки зору достатності та взаємозв`язку у сукупності з іншими доказами.
Також, судом в порушення вимог ст. 87 КПК України, тобто без наведення жодних підстав, визнано недопустимим та відкинуто як доказ вини ОСОБА_8 висновок судово-автотехнічної експертизи №117 від 27.06.2013 року, проведеної з урахуванням вихідних даних, отриманих з показань свідка ОСОБА_16 , який відповідно до вимог ст.95 КПК України надавав суду, слідчому показання щодо відомих йому обставин у кримінальному провадженні та лише щодо тих фактів, які він сприймав особисто. Тому висновки суду про те, що показання, надані свідком не в порядку, передбаченому КПК України, на думку апелянта не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Крім цього, прокурор зазначає, що судом не була надана належна оцінка і показам свідка ОСОБА_16 . Під час проведення з ним слідчого експерименту погодні умови відповідали тим погоднім умовам, які були на момент ДТП і показання під час слідчого експерименту він надавав добровільно і без тиску.
Також, судом не враховані показання потерпілого ОСОБА_11 , не дана оцінка показанням допитаного у судовому засіданні експерта ОСОБА_18 , який спростовував показання обвинуваченого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_17 у тій частині, що рухаючись зі швидкістю близько 60 км/год автомобіль не міг передніми колесами обїхати перешкоду, а задніми вчинити наїзд.
На думку апелянта, висновки суду викладені у вироку, містять істотні суперечності, зокрема щодо положення потерпілої ОСОБА_15 до вчинення на неї наїзду. Суд безпідставно дійшов висновку про те. що ні органом досудового слідства, ні прокурором в суді беззаперечно не спростовано показання обвинуваченого ОСОБА_8 в тій частині, що на момент виявлення ним на проїжджій частині потерпілої ОСОБА_15 , остання лежала, що на думку прокурора не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Крім цього, при повідомленні ОСОБА_8 про підозру і при формулюванні йому обвинувачення було зазначено стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру. Тому висновки суду про невідповідність обвинувачення в цій частині також не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
На думку апелянта, вибіркова оцінка доказів суду підтверджує однобічність з боку суду в оцінці зібраних доказів.
В зв`язку з цим, прокурор просить виправдувальний вирок суду першої інстанції скасувати, повторно провести дослідження доказів та ухвалити новий вирок, яким визнати винними ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 76 КК України.
В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_12 і ОСОБА_11 зазначають, що вирок суду першої інстанції необхідно скасувати, а справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав неповноти досудового, та як наслідок судового слідства, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.
Так на думку апелянтів, судом не було взято до уваги того, що ОСОБА_8 взагалі не мав права виїжджати на маршрут на перевантаженому вдвічі автомобілі, те, що він декілька разів змінював покази з метою уникнення відповідальності. А саме з приводу того, по якій смузі руху він рухався і чи були в нього перешкоди.
Також, потерпілі зазначають, що суд безпідставно та необґрунтовано вказав, що судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_8 та заподіянням смерті ОСОБА_15 , що призвело до виправдувального вироку.
Крім цього, під час досудового розслідування ОСОБА_8 свою вину визнав повністю і нібито щиро розкаявся, просив вибачення за скоєне, а потім користуючись допомогою і вказівками свого адвоката, під час розгляду справи в суді відмовився від визнання своєї вини.
Також, судом безпідставно не взяті до уваги покази потерпілого ОСОБА_11 , який детально розповів суду, як ОСОБА_8 збив на смерть його матір і як вона його врятувала, виштовхнувши з під машини.
В зв`язку з цим, потерпілі просять вирок суду скасувати, а справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції.
В запереченнях на апеляційні скарги прокурора і потерпілих обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що під час розгляду кримінального провадження, судом були дослідженні всі докази надані стороною обвинувачення і надана їм належна юридична оцінка, а тому суд дійшов вірних та законних висновків про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Тому просить, апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду щодо нього залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу потерпілих підтримав в частині скасування вироку суду;

представника потерпілих, який апеляційну скаргу потерпілих підтримав та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу прокурора підтримав в частині скасування вироку суду;

обвинуваченого та його захисника, які вважають апеляційні скарги прокурора та потерпілих не обґрунтованими, просили залишити їх без задоволення, а вирок суду без зміни;

вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтвердженні доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд повинен оцінювати кожен доказ на всебічному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не повинен мати наперед встановленої сили.

Перевіряючи виправдувальний вирок суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.

Згідно ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в тому числі є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ст. 411 КПК України передбачено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, та висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 16.10.2012 року близько 01 год. 50 хв. він керував технічно справним автомобілем марки «MAN 8.163» д.н.з. НОМЕР_1 та рухався по вул. Київській в м. Біла Церква Київської області.

Рухаючись по вул. Київській біля буд. №33 в напрямку вул. Ярослава Мудрого в м. Біла Церква, водій ОСОБА_8 в порушення вимог п.п. 1.3, 1.5, 11.2, 12.2, 12.3 ПДР України, невірно оцінив дорожні умови та дорожню обстановку, проявив неуважність, не рухався як ближче до правого краю проїзної частини, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , яка знаходилась на смузі руху автомобіля «MAN 8.163» д.н.з. НОМЕР_1 , в сидячому положенні, в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію як небезпечні для життя.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.п. 1.3, 1.5, 11.2, 12.2, 12.3 ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з настанням наслідків.

Визнаючи ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд у вироку зазначив, що стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували його вину.

Однак з даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, так як він є передчасним.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженню зі свідками ОСОБА_16 і ОСОБА_17 були проведені слідчі експерименти та з урахуванням вихідних даних, отриманих з їхніх показань, експертом проведені експертизи та складено висновки №117 від 27.06.2013 року та №5-01/701 від 02.09.2015 року відповідно.

За даними метеостанції на території м. Біла Церква та району 16.10.2012 року з 00 год. 00 хв. до 03 год. 00 хв. спостерігалися наступні погодні умови: 00 год. 00 хв. хмарно, без опадів, видимість 4 км (серпанок); 03 год. 00 хв. хмарно, без опадів, видимість 2,5 км (серпанок) що підтверджується довідкою метрологічної станції Біла Церква №296 від 12.11.2012 року (т.1 а.с. 190).

21.06.2013 року слідчий за участю понятих і спеціаліста ОСОБА_18 намагався провести з участю свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_8 слідчий експеремент, однак вказані свідки відмовилися від слідчого експерименту, посилаючись на те, що на момент ДТП був туман, асфальт був мокрий, а пора року осінь, тобто погодні умови 21.06.2013 року не відповідають тим, що були на момент ДТП 16.10.2012 року (т.1 а.с. 195).

Згідно довідки метеорологічної станції Біла Церква № 91 від 24.07.2015 року, за даними спостережень 21.06.2013 року станом на 23 год. на території м. Біла Церква та району спостерігалась малохмарна погода, без опадів, атмосферна видимість становила 16 км. (т.2 а.с. 57).

Слідчий експеримент був проведений 21.06.2013 року в період часу з 23 год. 00 хв. до 23. год. 40 хв. за участю свідка ОСОБА_16 , спеціаліста ОСОБА_18 та понятих.

За наслідками слідчого експерименту, проведеного за участю свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що потерпіла ОСОБА_15 перед пригодою знаходилася на проїжджій частині дороги в положенні сидячи, було з`ясовано, що видимість пішохода з робочого місця водія автомобіля «MAN 8.163» д.н.з. НОМЕР_1 становить 81,4 м. (т.1 а.с. 197-197).

Саме ці вихідні дані були враховані експертом ОСОБА_18 при проведені автотехнічної експертизи №117 від 27.06.2013 року, призначеної постановою слідчого від 22.06.2013 року (т.1 а.с. 255).

Згідно висновку автотехнічної експертизи №117 від 27.06.2013 року в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору водій автомобіля «MAN 8.163» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода як шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування так і шляхом безпечного об`їзду в заданий у постанові момент виникнення небезпеки для руху (т.1 а.с. 200-203).

14.02.2014 року в період часу з 20 год. 55 хв. до 22 год. 00 хв. слідчим за участю свідка ОСОБА_17 , спеціаліста ОСОБА_18 та понятих був проведений слідчий експеримент.

Згідно довідки метеорологічної станції Біла Церква № 91 від 24.07.2015 року, за даними спостережень 14.02.2014 року в період з 21 год. 00 хв. до 22 год. 00 хв. на території м. Біла Церква та району спостерігалась хмарна погода, без опадів. З 21 год. 00 хв. до 21 год. 50 хв. був помірний серпанок, атмосферна видимість становила 1600 м., з 21.год. 50 хв. до 22 год. 00 хв. спостерігався слабкий туман, атмосферна видимість становила 600 м. (т.2 а.с. 56).

За наслідками зазначеного слідчого експерименту, проведеного в присутності свідка ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_19 за участю свідка ОСОБА_17 , який пояснив, що потерпіла ОСОБА_15 перед пригодою знаходилася на проїжджій частині дороги в положенні лежачи, було з`ясовано, що видимість пішохода з робочого місця водія автомобіля «MAN 8.163» д.н.з. НОМЕР_1 становить 35,2 м. (т.1 а.с. 204-205).

Саме ці вихідні дані були враховані експертом ОСОБА_18 при проведені судової автотехнічної експертизи №5-01/701 від 02.07.2015 року, призначеної ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.08.2015 року (т.1 а.с. 265-166).

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №5-01/701 від 02.09.2015 року в заданій дорожній ситуації з технічної точки зору водій автомобіля «MAN 8.163» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода як шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування так і шляхом об`їзду в обстановці, що склалася на завантаженому автомобілі вагою вантажу як 4083 кг так і 2100 кг (т.2 а.с. 4-7).

У судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_18 пояснив, що він проводив обидві експертизи та брав участь у проведені слідчих експериментів з участю свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Розбіжності у висновках експертиз викликані різними вихідними даними.

Так, в ході слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 статист був розташований на проїжджій частині напівсидячи, схилившись на руку, за вихідні дані бралося сухе дорожнє покриття.

В ході слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_17 статист був у лежачому положенні, а дорожнє покриття було мокре.

Враховуючи різні вихідні дані при проведенні експертиз, різниця видимості перешкоди склала 14 м.

З метою забезпечення повноти судового розгляду судом першої інстанції було задоволено клопотання прокурора про проведення слідчого експерименту з участю обвинуваченого ОСОБА_8 , який не було проведено в ході досудового слідства. Однак, з підстав відсутності відповідних погодних умов зазначений слідчий експеримент проведено не було (т.2 а.с. 20-21, 36).

Суд визнав недопустимим та відкинув як доказ вини ОСОБА_8 висновок судової автотехнічної експертизи №117 від 27.06.2013 року з посиланням на те, що проведене дослідження та висновок про те, що водій мав технічну можливість відвернути наїзд на пішохода ґрунтується на вихідних даних, отриманих на припущеннях свідка ОСОБА_16 , тобто не у спосіб передбачений КПК України. Однак, прийняв як доказ невинуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні висновок судової автотехнічної експертизи №5-01/701 від 02.09.2015 року, згідно якого водій не мав технічної можливості відвернути наїзд на пішохода.

Але судом не взято до уваги те, що при проведені експертом ОСОБА_18 двох експертиз №117 від 27.06.2013 року та №5-01/701 від 02.09.2015 року враховувалися різні вихідні дані - положення потерпілої на дорозі, дорожнє покриття та погодні умови, тобто різні фактичні обставини.

При цьому, в матеріалах кримінального провадження містяться довідки метеорологічної станції Біла Церква щодо погодних умов, які спостерігалися на території м. Біла Церква та району 16.10.2012 року - під час ДТП та 21.06.2013 року і 14.02.2014 року - під час проведення слідчих експериментів, які мають різні дані, що значною мірою впливають на визначення відстані видимості перешкоди, а відповідно і можливості водія її уникнути (т.1 а.с. 190, т.2 а.с. 56-57).

Однак, суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження не звернув на це уваги, не проаналізував та не надав оцінку зазначеним доказам.

При цьому, у вихідних даних судової автотехнічної експертизи №117 від 27.06.2013 року зазначено, що ДТП скоєно на вологій ділянці дороги, а слідчий експеримент від 21.06.2013 року (покладений в основу експертизи) був проведений в умовах сухого дорожнього покриття, різниця видимості перешкоди в порівнянні висновків 2-х експертиз складає 46,2 м, а не 14 м., як зазначає експерт ОСОБА_18 в своїх поясненнях в судовому засіданні. Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені розбіжності та не усунув їх під час розгляду справи.

Оскільки, механізм вчинення ДТП та фактичні обставини кримінального правопорушення не з`ясовані, рішення суду першої інстанції щодо невинуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні є передчасним.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдування обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Проте суд першої інстанції всупереч зазначеному вище, у вироку не з`ясував фактичні обставини скоєння ДТП, не надав належної оцінки дослідженим доказам, безмотивно вказавши на недопустимість доказів обвинувачення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищевказані порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості їх усунути.

Згідно ч.3 ст. 409 КПК України суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

Однак, в даному випадку підставою для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Тому вирок суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції слід усунути зазначені в даній ухвалі недоліки, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі наявні по справі докази в їх сукупності, перевірити доводи апеляційних скарг прокурора і потерпілих та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 415, 419 КПК України колегія суддів;-

у х в а л и л а :
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2016 року, яким ОСОБА_8 виправдано за ч.2 ст. 286 КК України за недоведеністю у його діянні складу даного злочину скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

СУДДІ ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4