Ухвала
іменем України

11 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року та клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження,

в с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гулістан Республіки Узбекистан, громадянина Російської Федерації, на території України не зареєстрованого, без постійного місця проживання, раніше засудженого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2008 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, звільненого 07 вересня 2011 року на підставі Закону України «Про амністію у 2011 році»,
засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців із конфіскацією всього належного йому майна.
Цим же вироком задоволено цивільні позови потерпілих та ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_4 на корить ОСОБА_5 шкоду у розмірі 1340 грн, на користь ОСОБА_6 2000 грн та на користь ОСОБА_7 1275 грн.
Зазначеним вироком засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року вирок щодо ОСОБА_4 і ОСОБА_8 залишено без змін.

Як вбачається з копій судових рішень, ОСОБА_4 засуджено за злочин, вчинений за таких обставин. За попередньою змовою з ОСОБА_8 та невстановленою слідством особою, він, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, діючи групою осіб і відповідно до раніше розподілених ролей, 10 квітня 2013 року близько 22 год. 20 хв., перебуваючи в парку Київського політехнічного інституту за адресою: м. Київ, вул. Політехнічна, 37, підійшли до неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

Після чого ОСОБА_8 , діючи згідно з відведеною йому злочинною роллю, приставив до шиї неповнолітнього ОСОБА_6 ніж і, погрожуючи застосуванням насилля, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, наказав пройти з ним до неосвітленої частини парку.

Невстановлена слідством особа, діючи відповідно до відведеної йому злочинної ролі, погрожуючи предметом, схожим на пістолет, який потерпілі сприймали як реальну загрозу для життя та здоров`я, разом із засудженим ОСОБА_4 наказали ОСОБА_7 і ОСОБА_5 також йти за ними до неосвітленої частини парку. Пройшовши вниз по алеї до будинку АДРЕСА_1 , засуджений ОСОБА_8 обшукав кишені одягу ОСОБА_6 , заволодів його мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy» вартістю 4000 грн із сім-картою та картою пам`яті, що матеріальної цінності для потерпілого не являють.

Засуджений ОСОБА_4 , діючи згідно з відведеною йому злочинною роллю, обшукав кишені куртки ОСОБА_7 , заволодів майном, що належить останній, а саме: мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy» вартістю 2500 грн, картою пам`яті вартістю 50 грн та картою мобільного оператора, що матеріальної цінності для потерпілої не являє.

У той же час невстановлена слідством особа обшукала кишені потерпілого ОСОБА_5 та заволоділа його майном, а саме: мобільним телефоном

«LG Е-730» вартістю 2500 грн, навушниками марки «Panasonic?» і грошима в сумі 90 грн.

Після чого ОСОБА_8 , невстановлена слідством особа та ОСОБА_4 з місця злочину зникли.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Стверджує, що судом першої інстанції грубо порушено положення ст. 62 Конституції України, і вважає, що вирок ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального закону, оскільки за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито. Наголошує на тому, що в основу вироку судом покладено докази, які було зібрано з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що судом апеляційної інстанції згадані помилки не виправлено.

При цьому ОСОБА_4 до касаційної скарги долучив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, яке обґрунтовує тим, що йому неодноразово повертали його касаційну скаргу. Крім того, засуджений звертає увагу суду на те, що доповнення до касаційної скарги він дійсно направив 31 грудня 2015 року, однак з вини працівників пошти вони не були вчасно надіслані до суду.
Перевіривши дотримання скаржником порядку, строків касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_4 слід поновити строк на касаційне оскарження вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року й ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року, оскільки його порушено з поважних причин,

і прийняти касаційну скаргу до розгляду.
Разом із тим, розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі,

та перевіривши надані до скарги судові рішення, касаційний суд дійшов висновку, про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
ОСОБА_4 оскаржує висновки суду про доведеність його винуватості, при цьому посилається на фактичні обставини справи, які були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанцій і їм дано належну оцінку. Згідно зі ст. 433 КПК України вони перегляду в касаційному порядку не підлягають. Отже, при розгляді доводів касаційної скарги засудженого колегія суддів враховує фактичні обставини справи, встановлені судами.
Як вбачається з вироку, свої висновки про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за викладених у вироку обставин доведено об`єктивними доказами, які перевірені у передбаченому законом порядку і є допустимими.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_4 суд першої інстанції обґрунтував дослідивши показання:

самого засудженого, який вину у вчиненні злочину не визнав і вказав, що злочину не вчиняв, а знаходився у цей час на залізничному вокзалі разом із цивільною дружиною та знайомим, де розпивав спиртні напої. Також він зауважив, що пізнього вечора зустрічався з ОСОБА_8 . Останній просив у нього паспорт, для того щоб здати три телефони в ломбард, але у нього паспорту не було. До ломбарду засуджений ходив із ОСОБА_8 , здогадувався, що телефони крадені, але він не має до цього ніякого відношення. Зазначив, що ОСОБА_8 позичив йому 50 грн;
засудженого ОСОБА_8 , який вину у скоєнні злочину визнав та зазначив, що разом із ним у вчиненні злочину брали участь троє його знайомих;
потерпілого ОСОБА_6 , який пояснив, що 10 квітня 2013 року о 22 год. 20 хв. знаходився зі своїми друзями - ОСОБА_7 та ОСОБА_5 - в парку КПІ, де вони сиділи на лавці. Повз них пройшли троє чоловіків, які повернулися через якийсь час і підійшли до них. ОСОБА_6 бачив, як із рукава куртки ОСОБА_8 виглядало лезо ножа. Далі ОСОБА_4 та ще один чоловік стали за їхніми спинами, а ОСОБА_8 сказав їм, щоб вони мовчали,

і приставив ніж до його горла. Потім ОСОБА_8 відвів його в бік і став вимагати у нього гроші, поліз рукою в кишеню його джинсів та дістав мобільний телефон із сім-картою і картою пам`яті. Крім того, потерпілий пояснив, що він бачив, як решта нападаючих обшукують його друзів. ОСОБА_6 запевнив, що саме ОСОБА_4 брав участь у вчиненні злочину, оскільки він його добре розгледів під світлом ліхтаря. Після того, як нападаючі пішли, ОСОБА_5 сказав, що бачив пістолет у одного із нападаючих;
потерпілої ОСОБА_7 , яка пояснила, що 10 квітня 2013 року близько 22 год. 20 хв. знаходилася зі своїми друзями в парку КПІ. До них підійшли троє чоловіків, зовнішність яких вона не запам`ятала. В одного із них в руках був ніж. Останній відвів ОСОБА_6 у бік, а двоє стояли позаду них. Потім один із них взяв її за руку та відвів у бік , попередивши, щоб вона не кричала, та забрав у неї мобільний телефон із сім-картою і картою пам`яті. Цей же чоловік шукав на ній ланцюжок та сережки, але у неї їх не було. Зазначила, що обличчя засудженого ОСОБА_4 вона впізнати не може, проте його голос схожий на голос особи, яка на неї нападала;
потерпілого ОСОБА_5 , який пояснив, що 10 квітня 2013 року приблизно о 22 год. 20 хв. він разом з друзями ОСОБА_7 і ОСОБА_6 перебували в парку КПІ. Повз них пройшли троє чоловіків. Потім до них підійшов ОСОБА_8 з ножем в руках. Решта чоловіків стали у них за спиною. Після чого один із нападаючих взяв його за капюшон куртки й відвів у бік, де, погрожуючи пістолетом, став вимагати віддати свої речі. Потерпілий вказав, що видав нападнику мобільний телефон, навушники та 90 грн. Нападник обшукав його на наявність золотих прикрас на шиї. Після того, як ОСОБА_5 і його друзів відпустили, він дізнався, що у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 також забрали речі;
показання свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що 10 квітня 2013 року її цивільний чоловік ОСОБА_4 був разом із нею на залізничному вокзалі до вечора. Близько 23 год. до ОСОБА_4 приходив незнайомий їй чоловік. Вона чула, що розмова йшла про наявність у ОСОБА_4 паспорта, щоб здати в ломбард телефони. Потім останній відлучався з цим чоловіком на деякий час, а коли повернувся, то дав їй 50 грн.
Також судом здійснено посилання на такі письмові докази у справі:

протокол про прийняття заяви від ОСОБА_10 11 квітня 2013 року, у якій вона повідомляє, про те, що на її сина було скоєно напад трьома невідомими;
протокол про пред`явлення осіб для впізнання від 12 квітня 2013 року, у якому потерпілий ОСОБА_6 впізнав ОСОБА_4 як особу, яка здійснила напад на нього;
протокол від 11 квітня 2013 року, яким підтверджується факт звернення потерпілого ОСОБА_5 із заявою про скоєння на нього нападу трьома невідомими;
протокол пред`явлення осіб для впізнання від 12 квітня 2013 року, яким підтверджується, що ОСОБА_5 впізнав ОСОБА_8 та ОСОБА_4 як осіб, які скоїли напад на нього;
протокол від 11 квітня 2013 року, який підтверджує факт звернення потерпілої ОСОБА_7 із заявою про скоєння на неї нападу трьома невідомими, які заволоділи її майном.
Також судом здійснено посилання на інші докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_8 і в касаційній скарзі не оскаржуються.

Доводи ОСОБА_4 про те, що слідчі дії були проведені з грубим порушенням вимог КПК України, колегія вважає безпідставними.

Засуджений вказує, що пред`явлення його для впізнання було проведено до початку досудового розслідування. Цю обставину перевірено судом апеляційної інстанції та зазначено, що згідно з протоколом про прийняття заяви від 11 квітня 2013 року ОСОБА_10 повідомила про скоєння злочину о 01 год. 45 хв., протоколи про прийняття заяв від ОСОБА_5 та ОСОБА_7 складено також 11 квітня 2013 року о 01 год. 55 хв та 02 год 10 хв. відповідно.

Апеляційний суд м. Києва зазначає, що згідно із згаданими протоколами, пред`явлення особи для впізнання проводилося в рамках досудового розслідування, внесеного в ЄРДР за № 0004760 від 11 квітня 2013 року.

Судова колегія погоджується з думкою суду апеляційної інстанції стосовно того, що не можна назвати беззаперечними доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що при пред`явленні його до впізнання не було статистів, схожих на нього, оскільки це його суб`єктивна думка, так як і визначення зросту як самого засудженого так і інших статистів.
Крім того, Апеляційний суд м. Києва перевірив ту обставину, що при проведенні зазначеної процесуальної дії відповідно зі до статей 223, 228 КПК України заяв про будь-які порушення чи клопотань ніким із учасників заявлено не було. ОСОБА_4 своїм підписом підтвердив впізнання його потерпілим ОСОБА_5 , від підпису в протоколі про пред`явлення особи для впізнання потерпілим ОСОБА_6 - відмовився.

Твердження засудженого ОСОБА_4 про те, що показання потерпілих містять суперечності, які повинні тлумачитись на користь засудженого, перевірив суд апеляційної інстанції та правильно дійшов висновку, що вони не ставлять під сумнів правдивість пояснень потерпілих.

До того ж, як зазначив суд апеляційної інстанції, потерпілі ОСОБА_6 і ОСОБА_5 прямо вказали на ОСОБА_4 як на особу, що брала участь у нападі на них.

При цьому колегією суддів Апеляційного суду м. Києва здійснено посилання на пояснення свідка ОСОБА_9 , яка під час провадження в суді першої інстанції дала пояснення, що її чоловік знаходився з нею та не відлучався. У той час як під час апеляційного провадження, під час обговорення питання про доцільність витребування роздруківки місця знаходження мобільного телефону ОСОБА_4 під час інкримінованого йому кримінального правопорушення сторона захисту відмовилася від заявленого клопотання, а сам засуджений пояснив, що він 10 квітня 2013 року на протязі значного часу був відсутній на вокзалі, виконуючи будівельні роботи, але після їх виконання повернувся до ОСОБА_9 на залізничний вокзал.

З огляду на викладене, колегія суддів висновки судів першої та апеляційної інстанцій вважає правильними.

Доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що Апеляційний суд м. Києва не виправив помилок суду першої інстанції і всупереч ст. 419 КПК України не надав вичерпних та повних відповідей на всі доводи його захисту, є безпідставними.

Всі доводи апеляції захисника були належно перевірені судом апеляційної інстанції і на них надано змістовні відповіді.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
Інших доводів, які були би підставами для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_4 , у касаційній скарзі засудженого не наведено.

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті касаційного провадження, слід відмовити, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Поновити строк засудженому ОСОБА_4 на касаційне оскарження зазначених судових рішень.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3