ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни
17 листопада 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
ознайомившись з касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2016 року,
ВСТАНОВИВ:
Вказаним вироком місцевого суду засуджено
ОСОБА_4 , 1981 р.н., громадянина України, неодноразово судимого, останній раз - 23.10.2013 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі із звільненням, на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з випробуванням протягом дворічного іспитового строку, уродженця м. Кривого Рогу, мешканця м. Дніпропетровська,
- за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.
Ухвалено вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2013 виконувати самостійно.
Згідно вироку, ОСОБА_4 , 19.03.2013 о 14:00 знаходячись в квартирі АДРЕСА_1 повторно таємно викрав ланцюжок із білого металу вагою 19,8 г. вартістю 693 грн, ноутбук «ASUS» вартістю 3200 грн, плеєр «ASSISTANT» вартістю 250 грн та спортивну кофту «REEBOK» вартістю 700 грн, завдавши ОСОБА_5 матеріальної шкоди на 4843 грн.
Апеляційний суд Дніпропетровської області 18.10.2016, залишивши цей вирок без зміни, у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зарахував у строк покарання ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 14.05.2014 по 24.09.2014.
За змістом касаційної скарги засуджений просить змінити вказані судові рішення, оскільки вважає, що суди незаконно призначили йому покарання за злочин, за який його вже було засуджено вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2013 на 3 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням протягом дворічного іспитового строку на підставі ст. 75 КК України і покарання за який він відбув. Крім того, порушує питання про пом`якшення призначеного йому покарання у зв`язку з наявністю тяжких хвороб.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються, а доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворість призначеного засудженому покарання необґрунтовані.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Отже, посилання ОСОБА_4 про його засудження двічі за один і той же злочин, є необґрунтованими, оскільки згідно вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2014, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.10.2016 року, вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2013 ухвалено виконувати самостійно.
Доводи засудженого про пом`якшення призначеного йому покарання та звільнення його з-під варти також є необґрунтованими.
Так, призначаючи покарання суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися загальних засад, передбачених ст. 65 КК України, оскільки врахували тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу засудженого, який неодноразово судимий, не працює, вину визнав повністю, частково відшкодував шкоду потерпілому, що визнано обставинами, які пом`якшують покарання, за місцем проживання характеризується негативно, не має постійного місця проживання, ніде не зареєстрований, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває.
Всупереч доводам засудженого в касаційній скарзі, апеляційний суд, крім іншого, врахував дані про особу засудженого, на які він посилається в касаційній скарзі, а саме наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей та ряд тяжких захворювань, перевірив доводи про суворість призначеного засудженому покарання та обґрунтовано залишив без зміни оскаржений вирок в цій частині.
Отже, призначене ОСОБА_4 покарання є справедливим.
За таких обставин апеляційний суд, вмотивувавши свої висновки у відповідності до вимог ст. 419 КПК України, обґрунтовано залишив без зміни рішення суду першої інстанції, а в касаційній скарзі відсутні переконливі та достатні доводи на спростовування вищезазначених висновків та визнання призначеного ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість.
Доводів на підтвердження істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в скарзі не наведено.
Отже, з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає.
Зважаючи на зазначене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_6 ОСОБА_7