Справа № 202/5456/16-к
УХВАЛА
27 вересня 2016 року Індустріальний районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: колегії судів головуючої судді ОСОБА_1

суддів- ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участі прокурора ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

провівши в залі суду в м. Дніпропетровську, підготовче судове засідання обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000686 від 22.04.2016 року відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.15, п.6 ч.2 ст. 115 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

29 серпня 2016 року із Апеляційного суду Дніпропетровської області до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в порядку ст. 34 КПК України надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000686 від 22.04.2016 року відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.15, п.6 ч.2 ст. 115 КК України.

Ухвалою суду від 31 серпня 2016 року по вказаному провадженню було призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив суд призначити судовий розгляд кримінального провадження на підставі обвинувального акту.

Потерпілий ОСОБА_6 підтримав думку прокурора и просив суд призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту та долучити до матеріалів кримінального провадження позовну заяву щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної злочином.

Захисник адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 заперечували щодо призначення обвинувального акту до судового розгляду, вважали за необхідним повернути обвинувальний акт прокурору, при цьому захисник мотивував свої доводи у письмовому клопотанні.

Прокурор вважав що доводи сторони захисту щодо повернення обвинувального акту як такого, що не відповідає вимогам КПК України, є не суттєвими.

Потерпілий ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 про повернення обвинувального акту.

Заслухавши думку прокурора, потерпілого щодо клопотання про повернення обвинувального акту, вивчивши обвинувальний акт, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.15, п.6 ч.2 ст. 115 КК України, підлягає поверненню прокурору, з наступних підстав.

Так, згідно з п.3 ч.3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України, зокрема, містити виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення. При цьому за змістом закону, фактичні обставини викладаються так, як їх встановив прокурор за результатами досудового розслідування і які, на думку останнього, містять значимі для формулювання обвинувачення факти, що підлягають доказуванню в межах даного провадження (ст. 91 КПК України). Обвинувальний акт має відповідати таким вимогам: бути об`єктивним (мають бути викладені лише достовірно встановлені обставини кримінального правопорушення); визначеним (однозначним), а не альтернативним щодо кваліфікації кримінального правопорушення; юридично обґрунтованим, з посиланням на норми права.

Є очевидним те, що за межами фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими під час досудового розслідування, не може бути сформульоване обвинувачення, оскільки воно не може ґрунтуватися на припущеннях. У свою чергу, обвинувачення - твердження про вчинення певним суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, відтак формулювання обвинувачення повинно за результатами аналізу фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, містити чіткий висновок про наявність в діянні такого суб`єкта всіх встановлених ознак юридичного складу конкретного кримінального правопорушення, яке передбачене законом про кримінальну відповідальність та у вчиненні якого обвинувачується вказаний суб`єкт.

Однак, як вбачається із обвинувального акта, суть обвинувачення викладена абстрактно, без конкретного посилання на існуючи докази інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що позбавляє суд можливості зробити об`єктивні та неупереджені висновки щодо правильного викладення обвинувачення та можливості призначення справи до судового розгляду.

Вказаний обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення по суті, замість нього наводяться різного роду фактичні обставини, виклад яких з усією очевидністю не можна вважати формулюванням обвинувачення.
Зокрема, якщо буквально, без жодної оцінки на предмет достовірності чи доведеності певних фактів та звинувачень, відповідно до описової частини обвинувального акта вбачається, що:
-«між ОСОБА_8 і потерпілим ОСОБА_6 на грунті їх сумісної підприємницької діяльності виникли цивільно- правові відносини, внаслідок чого ОСОБА_8 заборгував потерпілому 86 000 долл. США»;
-«досудовим розслідуванням не встановлено при яких обставинах, в який час, виготовив або придбав ОСОБА_8 саморобний вибуховий пристрій фугасної дії»;
-« у невстановлений слідством спосіб привів у дію механізм раніше укладеного під сидіння водія саморобного вибухового пристрою».
Вказаними фразами прокурор намагається донести інформацію про цивільно- правової відносини, яки склалися між потерпілим і обвинуваченим, перед виникненням наміру у ОСОБА_8 на позбавлення життя потерпілого, а також щодо реалізації умислу на позбавлення життя потерпілого з корисливих мотивів. При цьому, у обвинувальному акті відсутня будь - яка інформація про те, яким чином та ким було встановлено факт сумісної підприємницької діяльності і цивільно - правових відносин між ОСОБА_8 і потерпілим ОСОБА_6 , та інші обставини щодо механізму саморобного вибухового пристрою, що б дозволили не сумніватися у тому, що дійсно такі обставини мали місце у визначений у обвинувальному акті період часу.
Також, у відповідності до тексту обвинувального акту встановлено, що « ОСОБА_8 21 квітня 2016 року поклав до салону автомобіля «Ніссан Альмера» д/н НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_6 вибуховий пристрій фугасної дії», в зв`язку з чим органом досудового розслідування зроблено висновок у обвинувальному акті про завдання кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди у розмірі 149 612, 05 гривень, внаслідок пошкодження автомобіля «Ніссан Альмера» д/н НОМЕР_1 .
Але, як з*ясувалося у підготовчому судовому засіданні, що автомобіль «Ніссан Альмера» д/н НОМЕР_1 , який було пошкоджено внаслідок вибуху, дійсно належить не ОСОБА_6 , а ОСОБА_9 , який звернувся з позовом про відшкодування шкоди спричиненої злочином.
На думку суду вказані протиріччя, які існують у обвинувальному акті щодо власника пошкодженого автомобіля та подальшого відшкодування матеріальної шкоди, потягли порушення прав ОСОБА_9 що передбачені ст. 61 КПК України, та права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 .
Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України саме на прокурора покладено обов`язок доказування події кримінального правопорушення, часу та способу його вчинення. Відповідно до ч.2 ст. 15 КК України - замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Об`єктивні ознаки замаху на злочин є: вчинення діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину; не доведення злочину до кінця; причини не доведення злочину до кінця не залежать від волі винного. Із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом тобто інтелектуальні ознаки прямого умислу полягають в усвідомленні суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Відповідно до п.6 ч.2 ст. 115 КК України - це умисне вбивство з корисливих мотивів, кваліфікуючими ознаками якого є позбавлення життя людини з корисливих мотивів. Враховуючи вищевикладене, замах на злочин має місце тоді, коли діяння винного було безпосередньо спрямоване на позбавлення життя іншої людини, але злочинний наслідок (смерть) не настав з причин, не залежних від волі винного. Замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого. Якщо такий умисел не встановлений, замах на вбивство відсутній, а вчинене належить кваліфікувати за наслідками, що настали.
Відповідно до ПВСУ в п.4 постанови «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи» від 07.02.2003 №2 звернув увагу судів на те, що замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом - коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і и бажає їх настання.
Таким чином, відповідно до вимог кримінального та кримінально- процесуального законодавства України, для кваліфікації кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 15, п.6 ч.2 ст. 115 КК України, в обвинувальному акті повинні бути викладені обставини кримінального правопорушення, які безпосередньо та об`єктивно вказують:
-на прямий умисел щодо позбавлення життя потерпілого, тобто те, що обвинувачений усвідомлював те, що його дії можуть спричинити наслідки у вигляді настання смерті потерпілого;
-на те, що вибух який стався 22.04.2016 року в автомобілі «Нісан Альмера» д/н НОМЕР_1 , міг позбавити життя потерпілого, однак наслідок не настав незалежно від волі особи, яка заклала в вказаний автомобіль вибухівку;
-на причини, які не залежали від волі обвинувачено внаслідок чого останній не зміг довести свій злочинний умисел до кінця.
Завданням кримінального провадження є зокрема охорона прав і законних інтересів всіх учасників провадження, а також забезпечення швидкого і повного судового розгляду з тим, щоб, зокрема, до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, у тому числі під час формулювання обвинувачення, знати суть якого є беззастережним і абсолютним правом обвинуваченого. Недотримання цих принципів робить ілюзорними засади кримінального провадження, визначені ст. 7 КПК України, а тому є неприпустимим.

Пред*явлене особі обвинувачення має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Неконкретність обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, порушує забезпечення права обвинуваченого ОСОБА_8 на захист.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Таким чином, вказані вище обставини приводять суд до переконання про невідповідність обвинувального акту наведеним вимогам КПК України, а допущені при його складанні недоліки виключають можливість прийняття матеріалів кримінального провадження до судового розгляду, а тому на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, виходячи із передбачених ч. 6 ст. 9, п. 13 ч. 1 ст. 7 КПК України загальних засад кримінального провадження, з метою забезпечення учасникам судового процесу право на справедливий судовий розгляд справи, обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.15, п.6 ч.2 ст. 115 КК України підлягає поверненню прокурору для усунення виявлених недоліків.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 291, ч.3 п.3 ст. 314 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0000686 від 22.04.2016 року відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.15, п.6 ч.2 ст. 115 КК України, повернути прокурору Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, для усунення виявлених недоліків, протягом 20 (двадцяти) днів, після набрання чинності ухвали, що відповідає засаді розумного строку та буде достатнім для виправлення допущених недоліків.

Долучити до матеріалів кримінального провадження цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної злочином.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Дніпропетровської області, в термін, визначений п.2 ч.2 ст. 395 Кримінального процесуального Кодексу України.

Головуюча ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2