Провадження № 1-кс/520/2473/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 , представника заявника ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про скасування арешту майна,-
ВСТАНОВИВ:
27.10.2016 року до Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання заявника про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року.
В судовому засіданні заявник підтримав клопотання в повному обсязі, просив суд його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання, вказавши, що даний будинок було отримано на безкоштовній основі, він є предметом вчинення шахрайських дій, тому в клопотанні про скасування арешту майна доцільно відмовити.
Дослідивши клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.
Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «ОСОБА_9 проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З урахуванням норм національного законодавства, міжнародних договорів та практики ЄСПЛ, враховуючи обставини кримінального провадження, викладені в клопотанні, беручи до уваги, що в сторони обвинувачення було вдосталь часу для досягнення мети, з якою першочергово застосовувався вказаний захід забезпечення кримінального провадження, а також те, що стороною обвинувачення в матеріалах кримінального провадження та в ході судового розгляду не було доведено, що на даний час особі, на майно якої накладено арешт повідомлено про підозру та пред`явлено обвинувачення, що за рахунок арештованого майна можна забезпечити стягнення у разі задоволення цивільного позову, що право власності на арештоване майно було здобуто злочинним шляхом, слідчий суддя вважає, що клопотання заявника підлягає задоволенню.
На підставі встановленого, керуючись ст. 174 КПК України, слідчий суддя, -
УХВАЛИВ:
Клопотання заявника ОСОБА_5 про скасування арешту майна - задовольнити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1