Справа № 447/2663/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/655/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу № 447/2663/15-к про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше судимого, проживаючого у АДРЕСА_1

за ч.2 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою прокурора Золочівської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_9 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА :

Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням та з іспитовим строком один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання або роботи, періодично з`являтись в органи кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 , маючи не погашену судимість за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, 12.09.2015 року близько 18 год., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, умисно, повторно, шляхом вільного доступу, за допомогою транспортного засобу марки «Форд Транзит» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_10 , вчинив таємне викрадення чужого майна, яке належить МКП «ЖКУ», а саме одного металевого бака для сміття, який знаходився на АДРЕСА_2 , чим завдав потерпілому майнову шкоду у розмірі 260 гривень.

На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорює висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, проте вважає вирок суду незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Покликається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги долучену стороною обвинувачення вимогу про наявність судимостей у обвинуваченого, в результаті чого, призначаючи покарання не врахував вирок Сихівського районного суду м. Львова від 27.10.2015 року, яким ОСОБА_6 було засуджено за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185, ч.1 ст.185, ст.70 КК України до двох років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком два роки, що в свою чергу потягло за собою не застосування положення ч.4 ст. 70 КК України. Водночас вважає, що призначене обвинуваченому покарання, враховуючи характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи обвинуваченого, є несправедливим через м`якість, та недостатнім для виправлення обвинуваченого. Крім цього вказує, що після ухвалення оскаржуваного вироку стороні обвинувачення стало відомо, що вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.03.2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі і з огляду на те, що вказаний вирок набрав законної сили 04.04.2016 року, відповідно до положень ч.4 ст. 70 КК України, строк покарання за цим вироком, підлягає зарахуванню до покарання, призначеного за вироком Миколаївського районного суду від 05.04.2016 року. На підставі наведеного прокурор просить вирок суду скасувати. ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді трьох років позбавлення волі. На підставі положень ч.4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.03.2016 року, призначити остаточне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням та з іспитовим строком три роки, із покладенням ряду обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, виступ обвинуваченого та захисника, які заперечили проти апеляційної скарги, розглянувши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Висновок суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи у зв`язку із тим, що суд не взяв до уваги долучену стороною обвинувачення вимогу про наявність судимостей у обвинуваченого, в результаті чого при призначенні покарання не враховано вирок Сихівського районного суду м. Львова від 27.10.2015 року щодо ОСОБА_6 , що в свою чергу, потягло за собою не застосування положення ч.4 ст. 70 КК України, є необґрунтованими.

Як вбачається із матеріалів справи в якості доказів, що характеризують особу обвинуваченого, для підтвердження наявності у останнього судимості, яка не погашена і не знята у встановленому законом порядку, стороною обвинувачення було надано вимогу про наявність судимостей, відповідно до якої обвинувальні акти у трьох кримінальних провадженнях щодо ОСОБА_6 скеровано в суд, в одному із цих кримінальних проваджень було ухвалено обвинувальний вирок, згідно якого обвинуваченого визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та з іспитовим строком два роки та довідку про те, що ОСОБА_6 перебуває на обліку у Миколаївському РВ КВІ.

Між тим, суд першої інстанції при прийнятті рішення обгрунтовано не врахував вказані докази.

У ч.1 ст. 99 КПК України даються визначення поняття документа-доказу у кримінальному провадженні. Документ-доказ повинен відповідати вимогам належності і допустимості (ст. 84 КПК) .

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що документом, який підтверджує наявність судимості у особи, є обвинувальний вирок суду щодо неї, який набрав законної сили, та вказав на необхідність його дослідження в судовому засіданні. Оскільки копія вироку Сихівського районного суду м. Львова від 27.10.2015 року щодо ОСОБА_6 (про який йдеться у апеляційні скарзі прокурора) у матеріалах справи відсутня, в той час як чинним законодавством передбачена можливість отримання копії судового рішення за допомогою доступних правових процедур, а прокурором такого рішення під час розгляду справи представлено не було, суд першої інстанції, всупереч доводам прокурора, обґрунтовано визнав представлені докази, які характеризують особу обвинуваченого і про які йдеться у апеляційній скарзі, недопустимими та не врахував їх при призначенні покарання.

Водночас, як вбачається із представленої прокурором під час апеляційного провадження копії обвинувального вироку Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.03.2016 року щодо ОСОБА_6 , останньому при визначенні остаточного покарання, згідно вимог ч.4 ст. ст. 70 КК України, було враховано вирок Сихівського районного суду м. Львова від 27.10.2015 року.

Щодо того, що на час ухвалення вироку Миколаївського районного суду від 05.04.2016 року щодо ОСОБА_6 вступив в законну силу вирок, а саме 04.04.2016 року вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.03.2016 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі, то суду першої інстанції на час ухвалення оскаржуваного вироку про цей вирок відомо не було.

Щодо вимог прокурора про те, що суд апеляційної інстанції на підставі положень ч.4 ст. 70 КК України до вироку Миколаївського районного суду Львівської області від 05.04.2016 року повинен зарахувати вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.03.2016 року то відповідно до вимог закону за наявності щодо засудженого вироку, який не виконано і про який не було відомо суду, що постановив останній за часом вирок, суд за місцем виконання цього вироку зобов`язаний визначити порядок застосування покарання за всіма вироками відповідно до ст. 71 КК України.

Апеляційні доводи прокурора про невиконання судом вимог ст. 65 КК України та невідповідність призначеного обвинуваченому покарання внаслідок його м`якості колегія суддів вважає безпідставними.

Суд з дотриманням вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості; обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше судимий, негативно характеризується за місцем проживання; вік обвинуваченого, його сімейний стан; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину - як обставини, що пом`якшують покарання; відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

Санкція ч.2 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі.

Суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке в системі покарань, закріпленій у ст. 51 КК України, є більш суворим, ніж арешт та обмеження волі.

На думку колегії суддів призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Висловлюючи вимогу про призначення обвинуваченому більш суворого за розміром покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 185 КК України, прокурор не навів переконливих доводів на її обґрунтування та не довів неможливості застосування до обвинуваченого менш суворого за розміром покарання. Підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, немає.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

З огляду на наведене колегія суддів відмовляє прокурору в задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу прокурора Золочівської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_9 залишити без задоволення а вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4