Справа № 175/2797/16-к
Провадження № 1-кп/175/130/16

Вирок

Іменем України

03 серпня 2016 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0000305 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, з повною середньою освітою, розлученого, офіційно непрацюючого, проживаючого без реєстрації по АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.407 КК України,

встановив:

15 серпня 2014 року наказом № 167 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця призваного за мобілізацією старшого солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду стрільця 2 відділення 1 взводу 5 стрілецької роти 3 стрілецького батальйону цієї військової частини.

Старший солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст.9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України як військовослужбовець зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою.

21 вересня 2014 року старший солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив розташування навчального центру військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_1 , й у подальшому, без поважних причин свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

Лише 23 червня 2016 року старший солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе.

Таким чином, у період з 21 вересня 2014 року по 23 червня 2016 року старший солдат ОСОБА_5 самовільно залишив навчальний центр військової частини НОМЕР_1 без поважних причин та незаконно перебував за межами її розташування тривалістю понад один місяць.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою провину визнав повністю і пояснив, що за обставин, зазначених у обвинувальному акті він дійсно понад один місяць знаходився поза межами військової частини НОМЕР_1 , оскільки через сімейні негаразди самовільно залишив службу і перебував з новонародженим сином, якого залишила цивільна дружина своїй матері. У вчиненому злочині щиросердно кається і просить призначити умовне покарання.

Його провина у вчиненні вказаного судом діяння підтверджується доказами, дослідженими судом за згодою сторін у порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Переконавшись у правильному розумінні обвинуваченим змісту обставин інкримінованого йому діяння і добровільності його позиції, суд дійшов висновку про те, що за вказаних у обвинувальному акті обставин було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , і це кримінальне правопорушення вчинено саме ним, і його умисні дії кваліфікує за ч.3 ст.407 КК України як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

При визначенні виду й міри покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини справи й особу ОСОБА_6 , - раніше не судимий і не притягався до кримінальної відповідальності, має сім`ю і на утриманні малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітнього сина цивільної дружини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі слів фактично працює, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують його покарання, суд визнає щиросердне каяття, повне визнання вини та наявність малолітніх дітей.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не вбачає.

Виходячи із загальних засад призначення покарання, передбачених ст.ст.50, 65-67 КК України, з урахуванням обставин справи і даних про особу ОСОБА_6 , його ставлення до наслідків вчиненого злочину, який відповідно ч.3 ст.12 КК України віднесений до злочинів середньої тяжкості, суд, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, вважає можливим призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.3 ст.407 КК України, з випробуванням на підставі ст.75 КК України, вважаючи, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на вищезазначене суд не вбачає підстав для призначення реального покарання, про що у судових дебатах просив прокурор.

Витрати за залучення експерта стороною обвинувачення не заявлялися.

Керуючись ст.ст.369, 374, 376 КПК України, суд
ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.407 КК України і піддати кримінальному покаранню у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання за умови, що на протязі одного року іспитового строку він не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі пунктів 2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції за місцем свого проживання і повідомляти цю інспекцію про зміну місця проживання і роботи.

На вирок сторонами може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1