Справа № 562/2888/15-к>
У Х В А Л А
"28" вересня 2016 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
його захисника адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Здолбунів Рівненської області питання доцільності продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 по кримінальному провадженню №0000574, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_5 обвинувачується у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої, за ч.2 ст.121 КК України.
Відповідно до положень ч.3 ст.331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
У судовому засіданні прокурор просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою ще на 2 місяці, мотивуючи тим, що наявні ризики, які дають достатні підстави вважати, що у випадку скасування або зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, останній може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Обвинувачений та його захисник щодо продовження строку тримання під вартою заперечують, просять змінити на цілодобовий домашній арешт.
Заслухавши думку учасників судового провадження, суд дійшов такого висновку.
Згідно ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є обов`язковою до застосування на території України, кожен має право на свободу та особисту недоторканість, нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
З правових висновків Європейського суду з прав людини у справах "Іззетов проти України" (рішення ЄСПЛ від 15 вересня 2011 року), "Тодоров проти України" (рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року), "Нечипорук і Йонкало проти України" (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року), "Цигоній проти України" (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 2011 року), "Харченко проти України" (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), "Корнейкова проти України" (рішення ЄСПЛ від 19 січня 2012 року), вбачається, що згідно з ч.2 п.3 ст.5 Конвенції особу, обвинувачену у правопорушенні, має бути звільнено до судового розгляду, якщо держава не доведе існування "відповідних і достатніх" підстав для подальшого тримання її під вартою.
Установлено, що ухвалою слідчого судді Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 вересня .2015 року до підозрюваного ОСОБА_5 у даній справі застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, дія якого неодноразово продовжувалась ухвалами суду, останній раз 25 серпня 2016 року до 30 вересня 2016 року, строк перебування під вартою якого становить понад рік, що перевищує встановлениі ч.3 ст.197 КПК України строки.
Обвинувачений ОСОБА_5 1958 року народження має постійне місце проживання по АДРЕСА_1 та реєстрацію по АДРЕСА_2 , раніше не судимий, на даний час свідки у справі допитані, а потерпілий наявність на нього впливу з боку обвинуваченого, його родичів чи інших осіб по справі заперечує.
Отже, прокурором при вирішенні питання доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою не доведена наявність обставин про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою для запобігання ризиків, передбачених ст.177 КПК України, щодо обвинуваченого ОСОБА_5 .
Відповідно до ч.4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 ч.1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.
Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п.60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України", після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.
Ураховуючи викладене, вік та стан здоров`я обвинуваченого, зміна обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт з носінням електронного засобу контролю буде цілком достатнім, щоб усунути ризики передбачені ст.177 КПК України у частині того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Керуючись ст.ст.176-178, 183-194-196, 331 КПК України суд
у х в а л и в:
Змінити ОСОБА_5 по кримінальному провадженню №0000574 про його обвинувачення за ч.2 ст.121 КК України запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт, звільнивши його в залі суду.

Заборонити ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишати житло за місцем проживання по АДРЕСА_2 , цілодобово, крім виклику до суду.
Застосувати до ОСОБА_5 електронний засіб контролю на строк дії запобіжного заходу.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду, носити електронний засіб контролю, утримуватись від спілкування з потерпілим та свідками.
Зобов`язати Здолбунівське відділення поліції Острозького ВП ГУНП в Рівненській області негайно поставити на облік ОСОБА_5 та повідомити Здолубнівський районний суд Рівненської області.
Строк дії ухвали суду про застосування домашнього арешту не може перевищувати шістдесяти днів з дня оголошення ухвали, тобто до 13.00 години 27 листопада 2016 року.

Копію ухвали направити для виконання начальнику Здолбунівського відділення поліції Острозького ВП ГУНП в Рівненській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: