Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисникаОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,
потерпілогоОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000385 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 17 вересня 2015 року, а також касаційну скаргу прокурора, який брав участь в апеляційному розгляді, на зазначену ухвалу апеляційного суду,

у с т а н о в и в:

За вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 травня 2015 року
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_9 : на користь потерпілої ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 17 240 грн, моральної 450 000 грн; на користь потерпілого ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 3000 грн, моральної 400 000 грн; на користь держави у рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, 786,24 грн.
Вирішено питання про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 22 грудня 2014 року приблизно о 17.00 год., керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним трактором МТЗ-80 (без державного номерного знака) без реєстраційного документа на транспортний засіб, рухаючись по вул. Коцюбинського в районі будинку № 30 у напрямку вул. Леніна в с. Пасинках, при зміні напрямку руху праворуч не переконався, що цей маневр буде безпечним і не створить небезпеки для інших учасників дорожнього руху, виїхав за межі проїзної частини дороги на праве узбіччя дороги і здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , а також на її малолітніх дітей ОСОБА_11 , 2009 року народження, та ОСОБА_12 , 2008 року народження, які рухались узбіччям у зустрічному напрямку. Своїми діями ОСОБА_9 порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху, в результаті чого ОСОБА_12 померла на місці події, а ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тяжкі тілесні ушкодження.
Апеляційний суд, частково задовольнивши скаргу прокурора зі змінами до неї та відмовивши у задоволенні скарг, поданих засудженим ОСОБА_9 й у його інтересах захисником ОСОБА_13 , залишив без змін вирок місцевого суду. Речовий доказ трактор МТЗ-80 передав у власність держави.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 посилаючись на явну несправедливість внаслідок суворості призначеного покарання, просить судові рішення щодо ОСОБА_9 змінити, пом`якшити захід примусу. Також захисник не погоджується із сумою відшкодування матеріальної шкоди, яку суд ухвалив стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілих. Крім того, просить виключити з вироку та ухвали рішення щодо речового доказу, який, на його думку, має бути повернуто власнику.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про зміну ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_9 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо речового доказу. Наводячи відповідні аргументи, просить суд касаційної інстанції вирішити питання про долю речових доказів та залишити трактор МТЗ-80 на штрафмайданчику в рахунок забезпечення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання доводів, викладених у касаційній скарзі, прокурора та потерпілого, які вважали заявлені касаційні вимоги сторони захисту та прокурора безпідставними, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про винуватість засудженого в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_12 , а також спричинення потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та ретельно досліджених у судовому засіданні доказах, яким дано всебічну, повну і об`єктивну оцінку, а злочинні дії засудженого правильно кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 286 КК України.
Між тим, доводи захисника засудженого в його касаційній скарзі про необхідність зміни судових рішень на підставі призначення ОСОБА_9 занадто суворого покарання, є необґрунтованими.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Як убачається з вироку, при визначенні ступеня тяжкості вчиненого злочину суд виходив з того, що цей злочин хоча за формою вини є необережним, однак за кваліфікацією згідно зі ст. 12 КК України є тяжким. Також суд зважив на характер (зміст) допущених засудженим порушень правил дорожнього руху, у тому числі й керування транспортним засобом джерелом підвищеної небезпеки у стані алкогольного сп`яніння, необоротність наслідків винного діяння, від якого настала смерть малолітньої ОСОБА_12 , а також спричинення потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень. Водночас обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд не встановив, а переконливих аргументів щодо наявності таких обставин у касаційній скарзі не міститься.
Сімейні обставини також не дають підстав для пом`якшення покарання засудженому, оскільки не впливають на ступінь тяжкості скоєного ним злочину.
Таким чином, суд першої інстанції повною мірою врахував ступінь і характер суспільно небезпечного діяння, тяжкість злочину, дані про особу ОСОБА_9 і призначив йому покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. З призначеним покаранням погодився й апеляційний суд, навівши в ухвалі обґрунтовані мотиви його відповідності вимогам кримінального закону.
Законних підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_9 покарання несправедливим через суворість у колегії суддів немає. Також немає підстав для пом`якшення призначеного засудженому покарання за доводами скарги захисника, виходячи із тяжкості злочину, його суспільної небезпечності та наслідків, що настали.
Також перевіркою матеріалів справи встановлено, що підстав вважати, що цивільний позов у справі вирішено невірно, немає.
Доводи касаційної скарги скаржників щодо неправильного вирішення судом долі речових доказів, що є істотним порушенням КПК України, безпідставними.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ є судом касаційної інстанції та судом права, а виходячи з доводів скарг та матеріалів провадження у справі не вбачається істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою зміну ухвали апеляційного суду.
Рішення апеляційної інстанції щодо передачі в дохід держави трактора є по суті правильним, оскільки особою, котра керувала цим трактором, не надано ні органу слідства, ні суду жодних документів, що підтверджують належність указаного трактора засудженому, членам його сім`ї або іншим особам.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й достатніми доводи, викладені у скаргах, про зміну судових рішень щодо засудженого на зазначених у них підставах.
Керуючись статтями 433, 436438 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 17 вересня 2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3