Ухвала
іменем україни

01 листопада 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засіданняОСОБА_4 ,
потерпілоїОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000700 за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року,
у с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої, про процесуальні витрати і речові докази.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 16 березня 2015 року приблизно о 01.00 год. у себе вдома у будинку АДРЕСА_2 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки зі своєю співмешканкою ОСОБА_5 з мотивів особистої неприязні, що виникла раптово, умисно з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень завдав їй удару ножем у спину. Вказаними діями ОСОБА_7 заподіяв потерпілій тяжкого тілесного ушкодження у виді проникаючого у черевну порожнину колото-різаного поранення з ушкодженням внутрішніх органів.
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_5 , посилаючись на суворість призначеного покарання, порушує питання про зміну судових рішень шляхом звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. На обґрунтування своїх вимог зазначає про безпідставність висновків суду щодо спрямованості умислу ОСОБА_7 на заподіяння їй тілесного ушкодження, оскільки отримала ножове поранення випадково під час сутички із засудженим. На думку потерпілої, при вирішенні питання про призначення покарання суд не дав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 раніше не судимий, офіційно працевлаштований, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, є єдиним годувальником у сім`ї, у вчиненому частково визнав вину, і ОСОБА_5 не має до засудженого жодних претензій.
Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої на підтримання касаційних вимог, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Про день та час касаційного розгляду учасники кримінального провадження, у тому числі засуджений, були поінформовані, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взятиучасть у судовому засіданні. Крім того, відповідно до вимог статей 430, 434 КПК України участь засудженого у касаційному розгляді не є обов`язковою, за винятком випадків особистого волевиявлення про таку участь засудженого, котрий тримається під вартою. Зазначене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого під час розгляду справи в касаційному суді не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі втручатись у рішення судів нижчих ланок, а виходить з обставин, установлених цими судами.
Наведені у скарзі потерпілої доводи на заперечення щодо встановлених судом механізму заподіяння їй тілесного ушкодження та спрямованості умислу засудженого по суті стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК України не належить до предмету перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, при перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо правової оцінки дій ОСОБА_7 як умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, не встановлено.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки судів ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
При цьому аналогічні доводи засудженого та потерпілої про заподіяння їй ножового поранення не внаслідок цілеспрямованих дій ОСОБА_7 , а випадково під час падіння у процесі боротьби, були предметом ретельної перевірки суду, знайшли належну критичну оцінку й були аргументовано спростовані.
Мотивуючи такі свої висновки, суд послався у вироку на показання, дані у судовому засіданні потерпілою ОСОБА_5 , про те, що у своїх початкових свідченнях під час досудового розслідування вона дійсно підтверджувала заподіяння їй засудженим удару ножем у спину під час сварки. У сукупності та взаємозв`язку з такими показаннями суд узяв до уваги дані досліджених у судовому засіданні документів заяви потерпілої про вчинене кримінальне правопорушення та протоколу тимчасового доступу до речей і документів (медичних документів ОСОБА_5 ), згідно з якими при госпіталізації та подальшому зверненні до правоохоронних органів потерпіла повідомляла про ці самі обставини заподіяння їй ножового поранення (а. к. п. 84, 178207).
Зазначені обставини узгоджувалися з результатами судово-медичного експертного дослідження, зафіксованими у відповідному висновку та підтвердженими у судовому засіданні експертом ОСОБА_8 , щодо тяжкості, характеру, локалізації виявленого у ОСОБА_5 тілесного ушкодження й механізму його заподіяння (а. к. п. 74, 75). Натомість, як зазначив у своїх показаннях експерт, указаний ОСОБА_7 механізм утворення такого ушкодження суперечить об`єктивним судово-медичним даним щодо розміру рани, напрямку раневого каналу і є практично неможливим.
Крім цього, сама потерпіла у своїй касаційній скарзі, не погоджуючись із висновками суду щодо спрямованості умислу ОСОБА_7 , не оспорює кримінально-правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України і не порушує питання про її зміну.
Таку юридичну оцінку дій засудженого, що виразилися в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, колегія суддів за результатами перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі потерпілої, вважає правильною.
Вирішення судом питання про призначення покарання ґрунтується на вимогах статей 50, 65 КК України.
Як передбачено ч. 2 ст. 50 цього Кодексу, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Мотивуючи свої висновки щодо виду та розміру призначеного покарання, суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, позицію потерпілої, яка не має до ОСОБА_7 претензій, дані про особу засудженого, який не має судимості у силу ст. 89 КК України, однак фактично раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, знаходиться на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «Легка розумова відсталість», за місцем проживання характеризується негативно як особа, котра зловживає спиртними напоями й систематично порушує громадський порядок (а. к. п. 135150).
Обставин, які пом`якшують покарання, у справі не встановлено, а як обставину, що його обтяжує, враховано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Таким чином, суд узяв до уваги, у тому числі, обставини й дані про особу ОСОБА_7 , на які потерпіла посилається у касаційній скарзі, і призначив засудженому покарання у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України.
Призначене ОСОБА_7 покарання колегія суддів вважає необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Разом із тим, колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність достатніх підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, передбачених ст. 75 КК України.
Обов`язковою умовою застосування цього кримінально-правового інституту, що належить до дискреційних повноважень суду, є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.
Вирішуючи зазначене питання, суд узяв до уваги, що ОСОБА_7 на ґрунті зловживання спиртними напоями у стані алкогольного сп`яніння вчинив умисний тяжкий насильницький злочин, цим самим завдав тяжкої шкоди здоров`ю і поставив під загрозу життя людини, яке згідно зі ст. 3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю.
При цьому згідно з рекомендаціями, наведеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання тим особам, які, зокрема, вчинили злочини на ґрунті пияцтва.
Знайшли належну оцінку суду й ті обставини, що ОСОБА_7 , хоча і не має судимості у силу ст. 89 КК України, однак раніше 4 рази притягувався до кримінальної відповідальності за умисні корисливі та насильницькі злочини, відбував покарання у місцях позбавлення волі, а також неодноразово звільнявся судами від відбування покарання з випробуванням і через нетривалий час продовжував злочинну діяльність (а. к. п. 135146).

Позицію в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_5 , аналогічну викладеній у касаційній скарзі, суд узяв до уваги при обранні засудженому конкретної міри покарання. Водночас відповідно до положень кримінального та кримінального процесуального закону у справах цієї категорії така позиція не є обов`язковою для суду, а враховується у сукупності з іншими обставинами, що підлягають урахуванню при вирішенні питаньня про призначення покарання і не перешкоджає застосуванню до винного заходів примусу, передбачених законом.

Виходячи з наведеного, суд обґрунтовано не визнав можливим виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, а відтак, і звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Тому колегія суддів не вбачає підстав вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим унаслідок суворості, про що йдеться у касаційній скарзі потерпілої.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за апеляційними скаргами обвинуваченого та потерпілої, перевірив наведені в них доводи, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, дав на них вичерпні відповіді, зазначив підстави, через які визнав їх необґрунтованими, і з дотриманням вимог ст. 419 КПК України навів в ухвалі належні й достатні мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були би підставами для зміни або скасування судових рішень, у кримінальному провадженні не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3