УХВАЛА

29 серпня 2016 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина
України, зареєстрованого та проживаючого за адресою
АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить скасувати вирок суду, та направити провадження на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначене покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у виді двох років шести місяців позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК України трьох років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого більш суворим призначене покарання у виді трьох років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Дарницького районного суду м. Києві від 23 листопада 2012 року, та остаточно за сукупністю вироків призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
За доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 вирок суду першої інстанції є необґрунтованим, не відповідає фактичним обставинам злочину, оскільки суд поверхнево розглянув провадження та не надав належної оцінки всім доказам.
Обвинувачений зазначає, що наприкінці січня 2013 року він дійсно вчинив крадіжку відеорегістратора, після чого відразу був затриманий власником автомобіля. В той же час апелянт заперечує, щовчинив інші крадіжки, у вчиненні яких його визнали винуватим.
ОСОБА_5 звертає увагу на те, що у вироку суду вказано, що обвинувачений не пам`ятає дату, час та місце скоєння злочинів, що, на його думку, підтверджує той факт, що він не вчиняв інших крадіжок, а тому й не може пам`ятати про дату їх вчинення.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції призначив йому занадто суворе покарання, що не відповідає ступеню тяжкості злочині та особі обвинуваченого. Він звертає увагу на те, що в судовому засіданні визнав вину в повному обсязі, оскільки під час досудового розслідування слідчий здійснив на нього моральний тиск.
Крім того, ОСОБА_5 зазначає, що довгий час хворіє на грибок рук та нігтів, у зв`язку з чим неодноразово просив слідчого провести експертизу, яка могла б підтвердити, що відбитків його пальців на місцях злочину немає, проте слідчий ніяким чином не реагував на його прохання.
Обвинувачений не погоджується з висновком суду про вчинення ним злочинів середнього ступеню тяжкості, оскільки загальна сума шкоди, яку він начебто завдав потерпілим є меншою, ніж встановлена соціальна пільга в 2013 році. Крім того, апелянт зазначає, що шкода, завдана потерпілому, в якого він дійсно намагався викрасти відеорегістратор, відшкодована в повному обсязі, у зв`язку з чим потерпілий жодних претензій до нього немає.
Обвинувачений ОСОБА_5 звертає увагу, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було досліджено того факту, що на його утриманні перебуває батько інвалід, який потребує постійного догляду та мати-пенсіонерка.
Крім того, ОСОБА_9 , діючи повторно, за аналогічних обставин, аналогічним способом, таємно викрав чуже майно, а саме:
- 19 листопада 2013 року в 03 год. 00 хв. по проспекту П.Григоренка, буд 21 в м. Києві викрав з автомобіля «Фольксваген», реєстраційний номерний знак НОМЕР_6 , що належить ОСОБА_14 , відеореєстратор «Гейзер», вартістю 950 грн.;
- 06 грудня 2013 року в 02 год. 00 хв. по проспекту П.Григоренка, буд. 11-а в м. Києві викрав з автомобіля «Ніссан», реєстраційний номерний знак НОМЕР_9 , що належить ОСОБА_17 , відеореєстратор «Престіжіо», вартістю 1200 грн.;
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_20 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються як при вирішенні питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, так і при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як в доводах апеляційної скарги, так і в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_5 звертає увагу на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. Він стверджує, що визнав вину в повному обсязі, оскільки слідчий здійснив на нього моральний тиск, зокрема пообіцяв, що в разі визнання ним вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, суд призначить йому покарання, яке не буде пов`язане із позбавленням волі.
Колегія суддів зазначає, що такі доводи обвинуваченого не є переконливими, оскільки такого роду обіцянка обвинуваченому ОСОБА_5 слідчим не є вчиненням останнім морального тиску на обвинуваченого. Крім того, призначення покарання є виключно прерогативою суду і слідчий на прийняття рішення судом вплинути не може.
Крім того, відповідно до матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції ухвалив проводити судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки обвинувачений визнав вину в повному обсязі та жоден з учасників судового провадження не оспорював фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті.
Відповідно до журналу судового засідання ( а.с.67-72) та аудіозапису від 21 березня 2016 року, судом було встановлено, що учасники судового провадження, зокрема обвинувачений ОСОБА_5 , правильно розуміють зміст обставин обвинувачення та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції. Суд першої інстанції також роз`яснив учасникам судового провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема в тій частині, що в разі проведення судового розгляду відповідно до вищевказаної норми закону, вони будуть позбавлені права на апеляційне оскарження фактичних обставин.
При цьому, колегія суддів також звертає увагу на те, що обвинувачений бажав та надав показання в суді першої інстанції, пояснивши, за яких обставин та коли він вчинив крадіжки з автомобілів потерпілих.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого про помилкове рішення суду щодо визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, не відповідає матеріалам кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок, виходив з тих пояснень, які обвинувачений ОСОБА_5 надав безпосередньо в судовому засіданні, та не брав до уваги пояснення обвинуваченого, надані останнім під час досудового розслідування.
Порушень кримінального процесуального закону, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 , та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України як повторне таємне викрадення чужого майна, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України як закінчений замах на повторне таємне викрадення чужого майна.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, в повній мірі дотримався вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Посилаючись на вказану норму закону, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На підставі цього суд зробив правильний висновок про можливе виправлення ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості, проте останній з таким висновком суду не погоджується.
На його думку, при визначенні ступеня тяжкості злочину судом не враховано того факту, що загальна сума шкоди, яку він начебто завдав потерпілим, є меншою, ніж розмір соціальної пільги у 2013 році, а відтак злочини, у вчиненні яких його визнали винуватим, не є злочинами середнього ступеню тяжкості.
Колегія суддів вважає, що такі доводи обвинуваченого не ґрунтуються на законі.
Відповідно до ст. 12 КК України злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш мяке покарання. Оскільки санкція ч. 2 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк, то висновок суду першої інстанції про вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 злочинів середньої тяжкості є обґрунтованим та вірним.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 розповів за яких обставин вчинив злочини, надав показання в суді першої інстанції, визнавши свою вину в повному обсязі. Ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого.
Призначаючи покарання, суд взяв до уваги обставини вчинення злочинів обвинуваченим, кількість епізодів, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий злочин проти власності в період звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відбування обвинуваченим покарання в місцях позбавлення волі.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки вищевказані обставини та той факт, що ОСОБА_5 вчинив новий злочин в період іспитового строку, встановленого вироком Дарницького районного суду міста Києва, свідчать про не бажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.
Обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що суд, призначаючи покарання не врахував те, що на його утримані перебувають батько-інвалід та мати-пенсіонер, які потребують постійного догляду.
Колегія суддів вважає, що такі доводи обвинуваченого є безпідставними, оскільки останнім не було надано жодних доказів, які б підтверджували наявність на його утриманні вищевказаних осіб.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання суворим, оскільки воно призначене в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України та за правилами ст. ст. 70, 71 КК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_5 покарання справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Керуючись ст.ст.376 ч. 2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнаного винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3