Ухвала
іменем україни
30 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Хмельницький, громадянина України, неодноразово судимого, востаннє 16.04.2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільненого з-під варти із зали суду ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 01.10.2014 року на підставі ст. 7 Закону України «Про амністію у 2014 році»,
та
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Богданівці Деражнянського району Хмельницької області, мешканця м. Хмельницький, громадянина України, неодноразово судимого, востаннє 16.04.2014 року з урахуванням змін, внесених ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 01.10.2014 року за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки,
за участю прокурораОСОБА_7 ,
засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:
З касаційними скаргами до суду касаційної інстанції звернулись засуджені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 а також їх захисники відповідно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 липня 2015 року за ч. 3 ст. 185 КК України засуджено:

ОСОБА_5 до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

ОСОБА_6 до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
У вироку вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 19 січня 2016 року вирок змінено.
Виключено з мотивувальної частини вироку посилання, як на доказ на протокол від 11.11.2014 року про результати здійснення негласної (розшукової) дії.

Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки і 6 місяців.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зараховано в строк відбуття покарання час перебування їх під вартою з урахуванням ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції закону України від 26.11.2015 року №838-VIII).

В решті вирок залишено без зміни.

Як зазначено у вироку, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визнано винуватими в тому, що вони 7 листопада 2014 року приблизно о 4 годині 30 хвилин за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у приміщення свинарника по АДРЕСА_1 , з кліток таємно викрали три свині породи «Українська біла» одна вагою 135 кг та дві по 180 кг; одну свиню породи «Петрен» вагою 175 кг. вартістю 25 грн. за 1 кг. чим заподіяли потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 16 750 грн.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 заперечує свою вину у вчиненні злочинних дій та посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження в суді першої та апеляційної інстанцій, на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Обґрунтовуючи скаргу засуджений зазначає про невідповідність вироку вимогам ст. 370 КПК України, оскільки доказами, на які послався суд у вироку не підтверджено його вину у вчиненні злочину. Засуджений вважає, що суд мав би закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Стверджує засуджений і про неправильне застосування судами положень закону при призначенні йому остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Засуджений ОСОБА_5 посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження в суді першої та апеляційної інстанцій, на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Мотивуючи скаргу засуджений стверджує, що вирок обґрунтовано доказами, які містять протиріччя, й ці протиріччя не усунуто у судовому рішенні. Стверджує засуджений і про те, що судом залишились не дослідженими обставини, про які він заявляв у відповідному клопотанні, та які дають підстави притягнути до кримінальної відповідальності осіб, причетних до крадіжки свиней.

Захисник ОСОБА_8 , яка подала касаційну скаргу в інтересах засудженого ОСОБА_5 , вважає судові рішення незаконними необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, а провадження закриттю на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Стверджуючи про порушення, допущені судами, скаржниця обґрунтовує їх тим, що висновки суду у вироку щодо доведеності винуватості засуджених не підтверджено жодним, дослідженим судом доказом. Як і засуджені, захисник зазначає про наявні суперечності у вироку щодо часу вчинення крадіжки.

Захисник ОСОБА_9 посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та допущені судом у вироку суперечності, неповноту судового розгляду, на що не звернув уваги апеляційний суд, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. Вказує захисник і на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо засудженого ОСОБА_6 при визначенні останньому остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України. Просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, засуджених, які підтримали свої та своїх захисників касаційні скарги, прокурора, який вважав судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_9 підлягають задоволенню, а касаційна скарга захисника ОСОБА_8 частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об?єктивно з?ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з вказаною у ч. 4 ст. 95 КПК України нормою, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Вимогам ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою скасування судового рішення.

Постановляючи вирок щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд належно не виконав вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з вироку, в його мотивувальній частині суд взагалі не зазначив мотив кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Крім того, вказавши у вироку механізм проникнення засудженими до приміщення свинарника через вікно, та з урахуванням показань потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні про те, що двері у свинарник були зачинені, а замки він відчиняв сам, суд не зазначив про механізм заволодіння свинями вага яких становить від 135 до 180 кг., зокрема, яким чином цих свиней було переміщено із свинарника на вулицю.
Тобто, суд не повністю встановив обставини, що мають значення для кримінального провадження, а встановлені обставини не довів, що викликає сумнів у обґрунтованості вироку.

Крім того, як наголошено у ст. 373 КПК України, зокрема у її третій частині, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
У ч. 4 ст. 17 КПК України зазначено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Системний аналіз наведених норм закону вказує, що обвинувальний вирок постановлюється у разі, якщо сторона обвинувачення доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Так, висновок суду щодо винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочинних дій, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України у вироку, окрім іншого, обґрунтовано показаннями потерпілого ОСОБА_10 , узагальнений зміст яких зводиться до того, що йому було відомо лише про факт викрадення свиней. Потерпілий в судовому засіданні не дав показань, які свідчили б про безпосередню участь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні крадіжки свиней. Крім того, як зазначено у вироку, свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні дав показання про те, що за ОСОБА_6 велось спостереження, під час якого встановлено факт вчинення крадіжки свиней. Свідкові також було відомо від працівників, які проводили спостереження, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було затримано з викраденими свинями працівниками міліції. Тобто, показання вказаного свідка не містять даних про те, що він бачив, чи йому було відомо, що саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проникли у свинарник та викрали звідти свиней. Показання ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту, використані судом як доказ винуватості, також не містять інформації про безпосереднє заволодіння свинями саме ним та ОСОБА_5 .

З урахуванням того, що посилання на протокол про проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 11 листопада 2014 року апеляційним судом визнано неналежним доказом та виключено з вироку, і ніші докази, на які є посилання у вироку, є даними протоколів слідчих дій, які не свідчать про безпосередню участь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні крадіжки, колегія суддів ставить під сумнів дотримання судом вимог ст. 373 КПК України щодо доведеності винуватості осіб у вчиненні кримінального правопорушення.
Крім того, посилання суду у вироку на те, що сторона захисту мала б надати докази на підтвердження певних обставин, суперечать вимогам ч. 2 ст. 17 КПК України, в якій зазначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення.

Отже, мотивуючи свій висновок, суд першої інстанції в порушення вимог кримінального процесуального закону, не дав оцінки з точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності представленим у провадженні доказам обвинувачення та іншим матеріалам, а апеляційний суд залишаючи вирок щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без зміни, не надав належної уваги вказаним недолікам.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції істотно порушив передбачений ст. 22 КПК України принцип змагальності та вимоги повного, всебічного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження у сукупності.

Окрім вказаного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що апеляційний суд цілком обґрунтовано визнав протокол проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 11 листопада 2014 року неналежним доказом.

За наведених обставин вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду, як такі, що постановлені з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, що перешкодили судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, відповідно до ст. 438 КПК України підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
При новому розгляді суду необхідно ретельно дослідити всі наявні у провадженні докази таухвалити законне, обґрунтоване, належним чином вмотивоване судове рішення.
Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Касаційні скарги засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 а також захисника ОСОБА_9 задовольнити.

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 19 січня 2016 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звільнити з-під варти негайно в залі суду.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14