УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" листопада 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
У провадження суду обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні надійшов 01.11.2016.
Ухвалою суду від 03.11.2016 у провадженні було призначено підготовче судове засідання на розгляд у якому винесено питання регламентовані ст.ст. 314-316 КПК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурор вказала, що обвинувальний акт складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, підстав для закриття провадження, внесення подання про визначення підсудності немає, у той час, як сторона захисту вказали, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, тож суд, заслухавши думку учасників процесу, перевіривши обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування на відповідність вимогам КПК України та/або закону, приходить до наступного.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.
Зокрема, обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить перелік відомостей, які повинен містити останній та перелік документів, що у обов`язковому порядку повинні бути до нього приєднані слідчим і прокурором.
Так, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Як передбачено п. 13 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Частина 1 статті 337 КПК України визначає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Статтею 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Так, у цій ситуації обвинуваченим пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК України.
Дана стаття регламентує кримінальну відповідальність за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою.
Редакція цієї статті КК неодноразово змінювалася.
Зокрема, на цей час, є чинною стаття 368 із змінами, внесеними згідно із Законами № 1508-VI від 11.06.2009, № 2808-VI від 21.12.2010; в редакції Законів № 3207-VI від 07.04.2011, № 221-VII від 18.04.2013; із змінами, внесеними згідно із Законом № 222-VII від 18.04.2013; в редакції Закону № 1261-VII від 13.05.2014; із змінами, внесеними згідно із Законами № 1698-VII від 14.10.2014, № 770-VIII від 10.11.2015, № 889-VIII від 10.12.2015.
У той же час, цей обвинувальний акт не містить вказівки на те, у якій саме редакції підлягає застосування ст. 368 КК до обвинувачених, що є неприйнятним у світлі загальних засад кримінального провадження регламентованих ст. 7 КПК України.
Також, з обвинувального акту не можливо встановити місце (адресу) розташування терміналів «Айбокс» № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , хоча цей факт є основоположним, адже, згідно структури акту, саме шляхом перерахування грошових коштів, як неправомірної вигоди, відбувалося шляхом перерахування на карту ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 .
У той же час, прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою вважається закінченим з моменту, коли службова особа прийняла хоча б частину від неправомірної вимоги.
Місцем вчинення даного злочину є місце у якому він був закінчений.
Так, перша частина була фактично прийнята з моменту перерахування 200 грн. через термінал «Айбокс» № 8743069, але адреса розташування терміналу відсутня, що є неприйнятним та позбавляє суд можливості однозначно переконатися у підсудності цього провадження саме Дніпровському районному суду м. Києва.
Системний аналіз вказаних положень КПК України свідчить, що формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.
Таке, обвинувачення повинно бути конкретним, без будь-яких суперечностей та зрозумілим, з метою уникнення порушення права обвинуваченого на захист і це чітко визначено національним законодавством в тому числі і рішенням Європейського суду з прав людини.
Адже, відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.
Оскільки, згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2008 року у справі "Ващенко проти України" нагадав, що поняття "обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).
У рішенні від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії" ЄСПЛ зазначив, що ... обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які ніби-то мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.
Також, Європейський суд з прав людини у справі "Абрамян проти Росії" від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п.52).
До цього слід також додати і те, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення, за своїм змістом не є тотожними поняттями, оскільки формулювання обвинувачення, хоча і повинно певною мірою дублювати фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме обставини, які вказують на подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), проте воно повинно бути сформульоване більш лаконічно, стисло, зрозуміло та, крім часу, місця, способу та інших обставин вчиненого кримінального правопорушення, містити в собі посилання на форму вини, мотив, мету вчинення кримінального правопорушення, його наслідки та інші обставини, які охоплюються складом конкретного кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Між тим, в цьому обвинувальному акті прокурор фактично слово в слово переніс фактичні обставини кримінального правопорушення в формулювання обвинувачення, що не відповідає вимогам закону, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, в якому не тільки відокремлені відповідні поняття, а й зазначена послідовність їх викладення.
Тобто, цей обвинувальний акт однозначно не відповідає вимогам КПК України, оскільки формулювання обвинувачення в ньому, яке б відповідало вимогам кримінального процесуального закону та кореспондувалося з позицією ЄСПЛ з цього питання, зокрема висловленою у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79, відсутнє.
За таких умов, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, підлягають поверненню прокурору, як такі, що не відповідають вимогам закону.
Щодо підстав вказаних стороною захисту у клопотанні про повернення обвинувального акту, то останні є такими, що не кореспондуються з положеннями ст. 291 КПК України.
Аналізуючи клопотання прокурора про покладення на обвинувачених обов`язків регламентованих ч. 5 ст. 194 КПК України у рамках дії застосованих до них запобіжних заходів у вигляді застави, суд враховує таке.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Зокрема, питання застосування заходів забезпечення кримінального провадження, до яких відносяться і запобіжні заходи регламентовані Главою 10 - заходи забезпечення кримінального провадження і підстави їх застосування та Главою 18 запобіжні заходи, затримання особи Кримінального проусуального Кодексу України (надалі КПК України).
Відповідно до ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.
Щодо обов`язків регламентованих ч. 5 ст. 194 КПК України то вони можуть бути застосовані тільки з певним запобіжним заходом з числа передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України.
Згідно з ч. 6 ст. 194 КПК України, у разі необхідності строк дії обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, може бути продовжено за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому ст. 199 КПК України у рамках дії запобіжного заходу.
У відповідності до положення ч. 6 ст. 194 КПК України, після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.
КПК не передбачає можливості після закінчення дії обов`язків подавати самостійне клопотання про їх застосування повторно.
Тим паче, що з часу закінчення строку дії покладених обов`язків ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію.
Згідно з п. 7 Розділу 3.3. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014, яка враховується судом виходячи з положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді застави суд повинен керуватися положенням ч. 6 ст. 194 КПК, згідно із якою обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного на строк не більше двох місяців. Водночас у разі необхідності цей строк може бути продовжено за клопотанням лише прокурора в порядку, визначеному у ст. 199 КПК.
В Узагальненні чітко встановлено, що КПК не передбачає можливості звернення із окремим клопотанням про продовження строків виконання обов`язків чи їх обрання, а тому за необхідності продовження цього строку чи обрання його заново звернення до суду оформляються клопотанням про продовження строків дії запобіжного заходу.
За таких умов ці клопотання прокурора задоволенню не підлягають так як суперечать нормам КПК України.
Аналізуючи клопотання прокурора про відсторонення обвинувачених від посад в Управлінні патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, суд виходить з такого.
Кримінальний процесуальний Кодекс України, у своїй Главі 15, передбачає можливість відсторонення від посади особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу.
Відповідно до вимог ст. 154 КПК України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і не залежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців.
Частиною 2 статті 155 КПК України, при вирішенні питання про відсторонення від посади слідчий суддя, суд зобов`язаний врахувати такі обставини: 1) правову підставу для відсторонення від посади; 2) достатність доказів, які вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) наслідки відсторонення від посади для інших осіб.
У цій ситуації, обставини визначені ст. 155 КПК України, суд визнає обґрунтованими, оскільки вони належним чином умотивовані прокурором та підтверджуються наявними матеріалами,а обставин передбачених ч. 1 ст. 157 КПК України в судовому засіданні не встановлено.
Обвинуваченим висунуто обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК України.
Відповідно ж до ч. 5 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII, особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.
За таких передумов, дані клопотання прокурора про відсторонення обвинувачених від посад підлягають задоволенню, як обґрунтовані.
Щодо клопотання ОСОБА_7 від 07.11.2016 про допит свідків та витребування інформації, то суд його не розглядає, так як обвинувальний акт повертається прокурору.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-2, 7-29, 128, 314-318, 369-372, 376 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Клопотання прокурора ОСОБА_3 про відсторонення від посади ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити.
Відсторонити лейтенанта поліції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від посади інспектора батальйону № 3 роти № 3 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на строк не більше двох місяців, а саме до 17 січня 2017 року.
Клопотання прокурора ОСОБА_3 про відсторонення від посади ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - задовольнити.
Відсторонити капрала поліції ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від посади інспектора батальйону № 3 роти № 3 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на строк не більше двох місяців, а саме до 17 січня 2017 року.
У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про покладення на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язків регламентованих ч. 5 ст. 194 КПК України у рамках дії застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді застави, відмовити.
У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про покладення на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обов`язків регламентованих ч. 5 ст. 194 КПК України у рамках дії застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді застави, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 7-ми днів з дня її оголошення, однак в частині відсторонння обвинувачених від посади остання підлягає негайному виконанню в порядку, передбаченому для виконання судових рішень.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 13:15 год. 23.11.2016.

С у д д я : ОСОБА_1