Справа № 755/5645/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
в с т а н о в и в :
До слідчого судді даного місцевого суду надійшло зазначене клопотання слідчого, яке погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 .
Своє клопотання сторона обвинувачення обґрунтовує тим, що 29.03.2016, приблизно о 02.00 год., в АДРЕСА_1 , яка використовується як житло, що надається в аренду на різні терміни (хостел), між тимчасовими жителями вказаної квартири ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, з однієї сторони, та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з другої сторони, виник конфлікт у формі лайки на побутовому грунті з приводу спільного користування вказаним житлом. Даний конфлікт переріс у бійку між вказаними особами.
Дану бійку почула жителька вказаної квартири ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка виконує функції коменданта даного хостелу, і яка вказала ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на необхідність негайного залишення квартири АДРЕСА_2 , у зв`язку з порушенням порядку проживання та створення ними своїми діями дискомфорту для проживання інших жителів вказаної квартири.
У зв`язку з цим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 разом із своїми речами залишили вказану квартиру приблизно о 02.35 год. 29.03.2016.
Вийшовши у вказаний час з будинку АДРЕСА_3 , біля вказаного будинку між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з однієї сторони, та ОСОБА_10 , з другої сторони, продовжився конфлікт у формі бійки. В ході даної бійки у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 шляхом заподіяння останньому множинних ударів в різні частини тіла, в тому числі і в область життєво важливих органів.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 повалив ОСОБА_8 на землю та розпочав заподіювати останньому удари руками та ногами в різні частини тіла. Після чого до потерпілого підійшли ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та продовжили спільно з ОСОБА_6 заподіювати потерпілому удари руками та ногами в різні частини тіла, в тому числі і у голову. Після завершення нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відтягнули потерпілого до неподалік розташованого дерева, де залишили останнього, після чого відійшли до зупинки громадського транспорту, де ОСОБА_5 викликав із свого мобільного телефону автомобіль таксі з метою залишення місця події.
Під час очікування приїзду таксі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повернулися до ОСОБА_8 , де продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, знову спільно нанесли останньому численні удари руками та ногами в різні частини тіла, в тому числі в голову, після чого повернулися до ОСОБА_5 та разом з останнім зникли з місця події на автомобілі таксі.
Внаслідок спільних злочинних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події за короткий проміжок часу.
Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 786/2 від 29.03.2016, смерть ОСОБА_8 , настала внаслідок внутрішньочерепної травми, набряку-набухання головного мозку, крововиливу під оболонки та в шлуночки головного мозку.
Під час затримання у підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було вилучено його майно, що знаходилося при ньому, а саме: кросівки чорного кольору; джинсові штани темно-синього кольору; чорну шкіряну куртку; навушники; дорожня сумка з особистими носильними речами за засобами гігієни.
Тобто, заявник вказує, що, на даний час, є достатньо підстав вважати, що вищевказані речі підшукані, виготовлені, пристосовані чи використанні як засоби чи знаряддя вчинення злочину та (або) зберегли на собі його сліди, тобто це майно є предметом кримінального правопорушення у тому числі з їх незаконним обігом.
У судовому засіданні слідчий клопотання підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у його мотивувальній частині та зазначив, що в даному кримінальному провадженні можливо буде заявлений цивільний позов, що потребує встановлення майна підозрюваного та накладення на нього арешту, а також на одязі підозрюваного можливо можуть бути наявні сліди скоєння злочину (сліди біологічного походження потерпілого внаслідок побиття останнього).
Прокурор клопотання підтримав та зауважив, що, на цей час, вилучені речі визнано речовими доказами є необхідним накласти на них арешт з підстав передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК Україна, яка передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
В свою чергу, враховуючи положення ст. 172 КПК України слідчий суддя вважає за можливе розглядати дане клопотання у відсутність інших учасників процесу, тож дослідивши надане клопотання на відповідність КПК України кримінальне провадження, заслухавши думку учасників процесу, слідчий суддя приходить до наступного.
У судовому засіданні встановлено, що 29.03.2016 року під час затримання власника майна вилучено вищевказане майно.
Згідно ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
У даному випадку, стороною обвинувачення, положення ч. 5 ст. 171 КПК України, дотримано, адже подано це клопотання про арешт майна 30.03.2016 року.
Аналізуючи підстави арешту майна вказані у клопотанні слідчий суддя враховує таке.
Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Зокрема, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення (ч. 1 ст. 167 КПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Також згідно ч. 7 ст. 236 КПК України, тимчасово вилученим майном є вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу.
З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Так, в судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання про арешт майна подано, у відповідності до ст. 170 КПК України, оскільки останнє містить в собі критерії визначені ч. 2 ст. 167 КПК України.
Клопотання органу досудового розслідування відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Зазначене у клопотанні майно відноситься до видів передбачених Главами 16, 17 Розділу ІІ КПК України, на які може бути накладено арешт.
Адже в силу положень ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути як найшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу (ч. 1 ст. 100 КПК України).
Тобто, на думку слідчого судді, доводи прокурора висловлені у цьому судовому засіданні про необхідність арешту майна на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК Україна, яка передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Також, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).
При цьому, у судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна.
Тож, слідчий суддя погоджується з висловленою у судовому засіданні думку прокурора про те, що необхідно накласти арешт на майно на підставі ст. 170 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 167, статті 98 цього Кодексу, зокрема забезпечить виконання завдань такого арешту та досягнення його мети передбаченої ч. 2 ст. 170 КПК України.
Однак слідчий суддя не убачає підстав для арешту майна з метою забезпечення цивільного позову, адже доказів того, що у провадженні наявний такий позов, на час розгляду даного клопотання, надано не було, як і копії самого позову.
За таких обставин, слідчий суддя враховувати правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню та, вважає за необхідне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах осіб та накласти арешт саме на підставі ст. 170 КПК України, з урахуванням положень ст.ст. 98, 100, 167 цього ж Кодексу, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя, -
п о с т а н о в и в :
Клопотання задовольнити.
Накласти арешт на майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: кросівки чорного кольору; джинсові штани темно-синього кольору; чорну шкіряну куртку; навушники; дорожня сумка з особистими носильними речами за засобами гігієни.
Негайне виконання ухвали про арешт майна покласти на слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві ОСОБА_4 та прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 .
Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Копія ухвали надіслати слідчому, прокурору, іншим заінтересованим особам не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя: ОСОБА_1