Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1518/16-к
Провадження № 1-в/553/909/2016
У Х В А Л А

Іменем України

12.04.2016м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві спільне подання голови спостережної комісії Ленінської районної у м. Полтаві ради та начальника Полтавської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№64) про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2016 року до суду надійшло спільне подання голови спостережної комісії Ленінської районної у м. Полтаві ради та начальника Полтавської виправної колонії УДПтСУ в Полтавській області (№64) про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 . У клопотанні вказано, що засуджений відбув 3/4 строку покарання, мав 4 стягнення, які зняті та погашені, має 9 заохочень та ступінь виправлення: «Довів своє виправлення».

Прокурор у судовому засіданні заперечував щодо задоволення даного клопотання, посилаючись на те, що засуджений 13 раз допускав порушення режиму відбування покарання, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

Засуджений ОСОБА_4 та представник ПВК №64 в судове засідання не з`явились, але суду надали заяви про розгляд клопотання без їх участі.

Суд, вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали подання, особової справи, приходить до висновку, що дане подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Частина 3 цієї ж статті КК України передбачає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі; 3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.
Порядок дострокового звільнення від відбування покарання визначений ч. 3 ст. 154 Кримінально-виконавчого кодексу України. Зокрема, дана норма передбачає, що стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
В п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року визначено, що при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Згідно характеристики від 25 лютого 2016 року засуджений ОСОБА_4 чотири рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення зняті та погашені. Наданий час характеризується позитивно, заохочувався 9 разів. За станом здоров`я тимчасово не працевлаштований. Має ступінь виправлення: «Довів своє виправлення».
Разом з тим, з матеріалів особової справи вбачається, що засуджений ОСОБА_4 9 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, останній раз 08 липня 2014 року, з них 7 разів начальником СІЗО та 1 раз начальником ПВК. На засудженого ОСОБА_4 накладались стягнення за порушення розпорядку дня, за недбале чергування, за нетактовну поведінку з представником адміністрації установи, за завішування спального місця, за невихід на роботу, за відмову прибирати спальне місце згідно графіку.
Крім того, засудженим ОСОБА_5 допускав порушення режиму відбування покарання, а саме 09 червня 2009 року допустив порушення розпорядку дня - не виконав команду «Підйом» (рапорт від 09 червня 2009 року аркуш особової справи 114), 13 січня 2012 року біля спального місця виявлено сміття - обгортки з-під цигарок (рапорт від 13 січня 2012 року аркуш особової справи 124), 12 грудня 2013 року не вийшов на роботу (рапорт від 12 грудня 2013 року аркуш особової справи 155), 08 серпня 2014 року відмовився прибирати спальне місце (рапорт від 08 серпня 2014 року аркуш особової справи 179).
Як вбачається з резолюцій на вказаних рапортах із засудженим ОСОБА_4 проведені бесіди, дисциплінарне стягнення не накладалось.
Отже, засуджений ОСОБА_4 13 раз допустив порушення режиму відбування покарання, за які 9 раз притягався до відповідальності.
Також, з матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_4 вбачається, що він за період відбування покарання в ПВК № 64 з 07 квітня 2006 року - тобто більше 09 років, він на виробництві установи був працевлаштований у 2006 році з травня по грудень місяць та отримав заробітну плату в сумі 98 грн. 06 коп., у 2007 році з лютого по жовтень місяць та отримав заробітну плату в сумі 302 грн. 88 коп., з 2008 року по 2009 рік не був працевлаштований, у 2010 році працював з вересня по грудень місяць та отримав заробітну плату в сумі 45 грн. 87 коп., з 2011 року по 2014 рік та у 2016 року не працював, у 2015 році працював з лютого по березень місць та отримав заробітну плату в сумі 40 грн. 80 коп. Травму ОСОБА_4 отримав 25 червня 2015 року закритий перелом нижньої третини великогомілкової кістки та верхньої третини малогомілкової кістки. Таким чином, засуджений ОСОБА_4 за 9 років відбування покарання з 07 квітня 2006 року по 25 червня 2015 року (день отримання травми) працював незначний період часу. Даних про те, що засуджений ОСОБА_4 у вказаний період часу за станом здоров`я не міг працювати, судом не встановлено, натомість наявні в особовій справі дані свідчать про те, що він був працездатним за станом здоров`я.

Жодних доказів на підтвердження того, що засуджений звертався до адміністрації виправної колонії з заявами про працевлаштування протягом періоду відбування покарання з 2006 року, не здобуто, даних про неможливість його працевлаштування через відсутність вільних робочих місць, тобто з об`єктивних, незалежних від засудженого причин, не встановлено, тоді як в абз. 2 ч. 1 ст. 118 КВК України встановлено обов`язок адміністрації створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.

Те, що засуджений брав участь у роботах по благоустрою установи виконання покарань, на переконання суду, не може стати безумовною підставою для застосування положень ст. 81 КК України, оскільки виходячи з положень ч. 3 ст. 107 КВК України виконання цих робіт є обов`язком засудженого.

За період відбування покарання в ПВК № 64, тобто за час протягом більше 9 років, засуджений ОСОБА_4 лише 9 разів був заохочений за сумлінну поведінку та ставлення до праці, зокрема, 03 травня 2007 року, 20 грудня 2007 року 20 червня 2008 року, 13 березня 2009 року, 09 жовтня 2010 року, 08 квітня 2011 року, 01 червня 2013 року, 01 листопада 2014 року та 06 січня 2016 року.

Отже, аналізуючи поведінку засудженого ОСОБА_4 протягом усього періоду відбування покарання, враховуючи кількість і характер дисциплінарних стягнень, беручи до уваги, що він незначний проміжок часу працював на виробництві установи, суд приходить до висновку, що таку поведінку засудженого сумлінною визнати не можна, наявність такої кількості порушень режиму відбування покарання свідчить про те, що засуджених не довів своє виправлення, тому подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 81 КК України, ст.ст. 152, 154 КВК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні спільного подання голови спостережної комісії Ленінської районної у м. Полтаві ради та начальника Полтавської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№64) про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 .

На ухвалу протягом семи діб з моменту її проголошення може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали суду. Копія ухвали негайно після її проголошення вручається засудженому та прокурору.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиОСОБА_1