Ухвала
іменем україни

19 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0000391 касаційну скаргу прокурора на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

За указаним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

визнано невинуватими і виправдано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачено у тому, що він у невстановлені досудовим слідством час, місці у невстановленої особи умисно незаконно придбав і в квартирі АДРЕСА_2 без передбаченого законом дозволу зберігав револьвер, який є нестандартною вогнепальною зброєю, переробленою зі стартового револьвера Р2, та 22 патрони зразка 19301933 років калібру 7,62 до пістолета конструкції Токарєва.
Також ОСОБА_6 обвинувачено у тому, що він у невстановлені досудовим слідством час, місці у невстановленої особи придбав наркотичний засіб канабіс вагою 34,879 г (у перерахунку на суху речовину), який зберігав за місцем свого проживання по АДРЕСА_3 без мети збуту.

15 травня 2014 року під час санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 було виявлено і вилучено вищевказані вогнепальну зброю, бойові припаси та наркотичний засіб.

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов висновку, що досліджені під час судового провадження докази беззаперечно не доводять того, що вказану вогнепальну зброю, бойові припаси та наркотичний засіб придбав, носив і зберігав саме обвинувачений ОСОБА_6 , а його показання щодо обставин, за яких вони опинились у квартирі, нічим не спростовано. Також суд зазначив, що прокурор не довів наявності у діях ОСОБА_6 складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що місцевий суд безпідставно відкинув належні та допустимі докази обвинувачення, що залишилося поза увагою апеляційного суду, який порушив вимоги ст. 419 КПК, оскільки не дав належної та вмотивованої оцінки апеляційним доводам прокурора про незаконність виправдувального вироку. Крім того, скаржник убачає у процесуальних діях судів порушення вимог п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК, оскільки судове провадження було здійснено за відсутності захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , від якого під час підготовчого судового засідання в установленому порядку обвинувачений не відмовлявся.

Виправданий ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 у письмових запереченнях просять залишити судові рішення без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав касаційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється, крім іншого, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 62 Конституції Україниособа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди першої та апеляційної інстанцій під час його розгляду правильно застосували норми матеріального й процесуального права, здійснили належну правову оцінку обставин, установлених ними, і дійшли обгрунтованого висновку про недоведеність наявності у діях ОСОБА_6 складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК.
Зі змісту доказів, наведених у виправдувальному вироку, убачається, що 14 травня 2014 року під час обшуку квартири АДРЕСА_2 в рюкзаку, що належав ОСОБА_6 , було виявлено і вилучено предмет, схожий на пістолет, споряджений 7 патронами, пачку з-під сигарет із 15 патронами, а на холодильнику речовину рослинного походження, які згодом згідно з висновками наявних судових експертиз були визнані вогнепальною зброєю, бойовими припасами та наркотичним засобом відповідно.
Під час слідчої дії у квартирі був ОСОБА_6 та особа, яка назвалася ОСОБА_9 . При чому жодний із них не визнав належності їм виявлених та вилучених речей та засобів.
Ці обставини об`єктивно підтверджено показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Крім того, існування особи на прізвище ОСОБА_9 підтверджено показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .
За наведеними у вироку показаннями ОСОБА_6 , останній стверджував, що пістолет і наркотичний засіб у вищезазначену квартиру, де він тимчасово перебував, приніс ОСОБА_9 , який залишився ночувати і вранці відкрив двері працівникам міліції. Яким чином у його рюкзаку опинилися пістолет та патрони, ОСОБА_6 пояснити не може. Заперечував придбання та зберігання виявлених під час обшуку предметів та засобів.
Таким чином, під час судового провадження виникла необхідність допитати як свідка ОСОБА_9 , і сторона обвинувачення заявила клопотання про це (що свідчить про сумніви сторони обвинувачення у можливості довести винуватість ОСОБА_6 без допиту цього свідка). Проте зазначена особа жодного разу не з`явилася до суду незважаючи на вжиті заходи.
У зв`язку з цим виявилося неможливим спростувати доводи ОСОБА_6 , висловлені ним на свій захист.
У касаційній скарзі стверджується, що одним із беззаперечних доказів обвинувачення є записані в камері слідчого ізолятора обурливі вислови ОСОБА_6 на адресу особи, яка принесла йому «ствол», та записані в одній із квартир його слова про необхідність придбати «стволи» та про наявність у нього одного бойового «ствола», яких у сукупності з іншими доказами достатньо для ухвалення обвинувального вироку.
Проте колегія суддів з цим погодитися не може, адже з обвинувачення не убачається, що за предмет мається на увазі, чи це саме той, що був вилучений з рюкзака ОСОБА_6 .
За наведених обставин, виходячи з таких засад кримінального провадження, як забезпечення доведеності вини (ст. 17 КПК), безпосередність дослідження показань, речей та документів (ст. 23 КПК), що зобов`язує сторону обвинувачення забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом, а також довести винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (статті 92, 92 КПК), місцевий суд обґрунтовано визнав ОСОБА_6 невинуватим у вищевказаному обвинуваченні і виправдав, з чим правильно погодився апеляційний суд, чия ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Що стосується доводів про порушення судами вимог п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК, оскільки судове провадження здійснено за відсутності захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , від якого під час підготовчого судового засідання в установленому порядку обвинувачений не відмовлявся, то колегія суддів з цим не може погодитися з таких причин.
Зі змісту судових рішень та матеріалів кримінального провадження убачається, що захист ОСОБА_6 у місцевому та апеляційному судах здійснював адвокат ОСОБА_17 . Отже, з наведеного видно, що у провадженні фактично відбулася заміна захисника, а не відмова від попереднього. У зв`язку з цим положення ст. 54 КПК порушено не було. До того ж сам ОСОБА_6 не скаржився на порушення його права на захист під час заміни захисника.
Суперечать кримінальному процесуальному закону доводи, наведені в касаційній скарзі, про те, що місцевий суд у разі непогодження з обвинуваченням мав би принаймні кваліфікувати діяння ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 396 КК як заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого злочину (ч. 1 ст. 263 КК), вчиненого ОСОБА_9 .
За змістом ст. 337 КПК таке процесуальне рішення суду можливе тоді, коли суд виходить за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Тобто суд не має права сам змінити обвинувачення, зазначене в обвинувальному акті, адже він обмежений висунутим обвинуваченням; він може лише, наприклад, кваліфікувати діяння за менш тяжким законом про кримінальну відповідальність, виключити кваліфікуючу обставину.
Тільки прокурор у провадженні щодо ОСОБА_6 міг змінити обвинувачення, висунути додаткове. Проте обвинувачення, яке б відповідало диспозиції ч. 1 ст. 396 КК, ОСОБА_6 не висувалося.
Таким чином, касаційну скаргу не може бути задоволено.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2