Справа № 344/2580/16-к
Провадження № 1-кс/344/1169/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеозв`язку скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 27.01.2016 року про відмову у визнанні потерпілим,-

В С Т А Н О В И В:

29 лютого 2016 року ОСОБА_3 , звернувся до суду з вказаною скаргою, підставами для скасування постанови зазначає те, що вся мотивація постанови зводиться до цитування слідчим норм КПК та формального, необґрунтованого заперечення наявності доказів спричинення шкоди, зміст постанови не відповідає вимогам п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України. Формальне заперечення існування доказів шкоди є передчасним, необ`єктивним та свідчить про упередженість слідчого ОСОБА_6 при прийнятті процесуальних рішень. За змістом ст. 55 КПК України, спричинена злочином шкода не обов`язково повинна мати визначений матеріальний характер, вказаною статтею визначено можливість спричинення злочинними діями моральної шкоди. В своїй заяві заявник зазначав, що внаслідок дій правоохоронних органів та фальшування доказів в ході досудового слідства по кримінальній справі щодо нього, що мало наслідком його незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та безпідставного засудження, йому завдано моральної шкоди. Станом на сьогодні такі незаконні дії правоохоронних органів призвели до невиправданого та безпідставного порушення його прав, оскільки більше 20 років він вимушений перебувати в умовах позбавлення волі. Про слідчим проігноровано зазначені очевидні дані, які прямо вказують на спричинення йому моральної шкоди.

ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги скарги підтримав з мотивів викладених у скарзі.

Прокурор та слідчий в судовому засіданні просили в задоволенні скарги відмовити з огляду на необґрунтованість її доводів.

Заслухавши заявника, прокурора, дослідивши скаргу, вважаю наступне.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України.

Відповідно до ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого. За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

15 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до прокуратури Івано-Франківської області із заявою про залучення його до участі у кримінальному провадженні № 0000182 як потерпілого обґрунтовуючи заяву тим, що внаслідок неправомірних дій правоохоронних органів та фальшування доказів в ході досудового слідства по кримінальній справі щодо нього, його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину. Такими неправомірними діями було завдано шкоди його охоронюваним законом правам та інтересам.

27 січня 2016 року старшим слідчим СВ прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_6 постановлено постанову про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000182 ОСОБА_3 . Постанову слідчий обґрунтовує нормами чинного КПК та вказує на те, що під час досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000182 від 23.12.2015 року, не здобуто доказів, які б давали підстави для висновку про заподіяння ОСОБА_3 матеріальної чи моральної шкоди під час попереднього розслідування кримінальної справи щодо останнього.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

При цьому чинний КПК України не встановлює вичерпного переліку дій, які є обов`язковими до вчення слідчим при здійсненні досудового розслідування за повідомленням про кримінальне правопорушення.

При проведені досудового розслідування слідчий чи прокурор, з урахуванням конкретних обставин справи, на власний розсуд визначають об`єм перевірочних дій, достатній, за їх переконанням, для прийняття вмотивованого рішення.

Оскаржувана постанова слідчого відповідає вимогам викладеним в статті 110 КПК України.

Судом вважається обґрунтованим висновок слідчого про відсутність доказів заподіяння ОСОБА_3 матеріальної чи моральної шкоди.

В своїй скарзі адресованій слідчому судді ОСОБА_3 зсилається на заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає у його незаконному засудженні та утриманні під вартою.

Однак, жодних доказів того, що ОСОБА_3 засуджений неправомірно чи перебуває в місцях позбавлення волі незаконно немає.

Вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року та ухвалою Верховного Суду України від 22.02.1996 року встановлена вина ОСОБА_3 у вчиненні особливо тяжкого злочину. Його було засуджено до найвищої міри покарання розстрілу, яка згодом була замінена на довічне позбавлення волі.

Всі докази правоохоронних органів зібрані на підтвердження вини ОСОБА_3 та докази зібрані на спростування його вини у вчиненні злочину досліджувались в сукупності судами апеляційної та касаційної інстанції. Вирок та ухвала судів набрали законної сили. Крім того, як вбачається із вироку суду, ОСОБА_3 частково визнавав свою вину, а не погоджувався з вироком в частині міри покарання.

А тому немає підстав вважати, що ОСОБА_3 незаконно притягнений до кримінальної відповідальності та безпідставно засуджений.

Крім того, ОСОБА_3 звертався зі скаргою до Європейського суду з прав людини.

Як вбачається із рішення ЄСПЛ справа «ПОЛТОРАЦЬКИЙ ПРОТИ УКРАЇНИ» (Case of POLTORATSKIY v. Ukraine) (Заява № 38812/97) від 29.04.2003 року: «Суд, як і Комісія, вважає, що на підставі усних і письмових доказів не встановлено з необхідним рівнем доказовості, що заявника було побито в СІЗО Івано-Франківської області, на порушення статті 3 Конвенції» (п.123). У п. 127 та п. 128 вказаного рішення суд встановив: «У світлі власного вивчення документів Суд поділяє висновки та мотивування Комісії й доходить висновку, що оспорювана скарга заявника про застосоване до нього насильство в СІЗО не була ефективно розслідувана національними органами влади, як це вимагається статтею 3 Конвенції. Таким чином, в цій частині було порушено статтю 3 Конвенції». Також в п. 145 рішення Суд встановив порушення статті 3 Конвенції в частині тримання заявника неприйнятних умовах, що становило поводження, яке принижує гідність.

В п. 153 та 167 рішення суд встановив порушення ст. 8 та ст. 9 Конвенції в частині втручання державного органу у здійснення заявником права на повагу до приватного і сімейного життя та кореспонденції, гарантованого пунктом 1 статті 8 Конвенції та втручання в реалізацію заявником «свободи сповідувати релігію або переконання». Таке втручання суперечить статті 9 Конвенції, якщо воно не «передбачене законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2, і не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цих цілей.

В п. 175 рішення суд присудив заявнику моральну компенсацію, а саме: «З огляду на свої висновки стосовно скарг заявника, Суд вважає, що він зазнав певної моральної шкоди через умови, в яких він перебував у «коридорі смерті», і ця шкода не може бути компенсована лише констатацією порушення. Оцінюючи розмір шкоди за принципом справедливості, Суд присуджує заявникові 2000 євро.»

Отже, завдання моральної шкоди ОСОБА_3 під час досудового розслідування кримінальної справи щодо нього встановлено Європейським судом з прав людини та йому відшкодована.

Відповідно до ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Відтак враховуючи ту обставину, що під час досудового розслідування стороною кримінального провадження з боку обвинувачення не здобуто достатніх доказів, які б давали підстави для висновку про заподіяння ОСОБА_3 матеріальної чи моральної шкоди під час попереднього розслідування кримінальної справи, щодо останнього, а тому слідчим було прийнято постанову про відмову у визнанні потерпілим з дотриманням вимог КПК України, вважаю, що підстав для задоволення скарги ОСОБА_3 немає.

Керуючись ст.ст. 55, 110, 303, 306, 307, 309 КПК України,

У Х В А Л И В :
В задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 27.01.2016 року про відмову у визнанні потерпілим - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1