АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А
Іменем України

5 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

переглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали судової справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_7

екстрадиційно заарештованого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9 ,

у с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року задоволено клопотання заступника прокурора м. Києва ОСОБА_10 та визнана наявність підстав для продовження щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Узбекистан, який народився в м. Бешарик, Ферганської області, Республіки Узбекистан, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 1 ст. 244-2, ч. 3 ст. 244-1, ч. 3 ст. 159, ч. 1 ст. 246 КК Республіки Узбекистан,

екстрадиційного арешту до фактичної видачі його правоохоронним органам Республіки Узбекистан, який не може перевищувати дванадцяти місяців.

Згідно ухвали слідчого судді, продовження застосування екстрадиційного арешту щодо ОСОБА_6 обґрунтовується тим, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. «б» ч. 3 ст. 159 КК Республіки Узбекистан, що відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 3 ст. 109 КК України, і є екстрадиційним, оскільки передбачає покарання на строк більше одного року позбавлення волі.

Крім того, Генеральною прокуратурою України продовжено строк проведення екстрадиційної перевірки, яка на даний час не закінчена, оскільки ОСОБА_6 звернувся в органи міграційної служби України, з відповідною заявою про надання йому статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи зазначене, слідчий суддя, дійшов висновку, що застосування до ОСОБА_6 будь-якої іншої міри запобіжного заходу, окрім екстрадиційного арешту, може бути недостатнім для запобігання ним можливості переховуватися з метою ухилення від передачі його правоохоронним органам Республіки Узбекистан, враховуючи тяжкість покарання за інкриміноване йому кримінальне правопорушення, згідно законодавства Республіки Узбекистан.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 р., скасувати та постановити нову ухвалу, якою до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про видачу для притягнення до кримінальної відповідальності та здійснення фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан застосувати відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, захисник посилається на те, що слідчий суддя, при винесені рішення про продовження застосування екстрадиційного арешту, не встановив конкретного строку тримання під вартою, а прив`язка до рішення Генеральної прокуратури України є загальною і не може вважатись такою, що відповідає вимогам ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім цього, автор апеляції зазначає, що у разі видачі ОСОБА_6 в країну громадянської належності він піддаватиметься ризику зазнати катувань, жорстокого поводження та смерті, а відтак, ОСОБА_6 , як особа, на яку поширює дію Закон України №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути виданий в Республіку Узбекистан допоки він перебуває в такому статусі, також, захисник стверджує, що видача ОСОБА_6 правоохоронним органам Республіки Узбекистан суперечить зобов`язанням України за ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських чи таких, що принижують гідність видів поводження і покарання, а також ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Разом з тим зазначає, що ОСОБА_6 є батьком шести дітей, позитивно характеризується за місцем праці (офіційно працював в Російській Федерації), раніше не судимий.

Також захисник, звертає увагу суду на те, що за час перебування підозрюваного ОСОБА_6 в СІЗО погіршився стан його здоров`я, що надалі потребує належного лікування, однак, в умовах СІЗО це неможливо.

Заслухавши доповідь судді, доводи ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, що заперечував проти скасування ухвали слідчого судді, вивчивши матеріали провадження за клопотанням слідчого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

7 лютого 2014 року слідчим СВ УВС Ферганської області Республіки Узбекистан прийнято постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_6 за вчинення злочинів, передбачених п. «б» ч. 3 ст. 159, п. «а» ч. 3 ст. 244-1, ч. 1 ст. 244-2, ч. 1 ст. 246 КК Республіки Узбекистан.

7 лютого 2014 року, слідчим СВ УВС Ферганської області ОСОБА_6 оголошено в розшук.

7 лютого 2014 року, головуючим суддею у кримінальних справах міста Фергана щодо ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

9 червня 2015 року о 19:00 годині, на території міста Києва ОСОБА_6 був затриманий, а саме на території Деснянського району.

11 червня 2015 року, до ОСОБА_6 застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб до отримання від компетентного органу Республіки Узбекистан запиту про його видачу.

2 липня 2015 року, прокуратурою міста Києва з Генеральної прокуратури України отримано запит Генеральної прокуратури Республіки Узбекистан про видачу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_6

9 липня 2015 року, слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Києва до ОСОБА_6 застосовано екстрадиційний арешт.

3 вересня 2015 р., 2 листопада 2015 р., 28 грудня 2015 р. та 23 лютого 2016 р.Шевченківським районним судом м. Києва були постановлені ухвали про продовження щодо ОСОБА_6 екстрадиційного арешту до рішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу і здійснення фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан.

18 квітня 2016 року, заступник прокурора м. Києва ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про визнання наявності підстав для продовження екстрадиційного арешту до рішення Генеральною прокуратурою України питання про видачу і здійснення фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки 25 червня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві з відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі чого Генеральною прокуратурою України продовжено строк проведення екстрадиційної перевірки, яка на даний час не закінчена.

18 квітня 2016 року, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено клопотання заступника прокурора м. Києва ОСОБА_10 , та продовжено екстрадиційний арешт до рішення Генеральною прокуратурою України питання про видачу і здійснення фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не більше ніж 12 місяців.

Правовідносини між Україною та Республікою Узбекистан щодо екстрадиції (видачі) осіб регулюються Європейською конвенцією про видачу правопорушників 1957 року та Конвенцією про правову допомогу і правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам 1993 року, які є чинними для обох держав.

Згідно ч. 1 ст. 584 КПК України після надходження запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи за дорученням або зверненням центрального органу України прокурор звертається з клопотанням про її екстрадиційний арешт до слідчого судді за місцем тримання особи під вартою. Відповідно до п. 10 даної статті екстрадиційний арешт застосовується до вирішення питання про видачу особи (екстрадицію) та її фактичної передачі, але не може тривати більше дванадцяти місяців.

Крім того, відповідно до ст. 25 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 13 грудня 1957 року (ратифікована Україною 29 травня 1997 року) "постанова про утримання під вартою" означає будь-яке розпорядження, яке передбачає позбавлення волі і яке було проголошене кримінальним судом на додаток до вироку про ув`язнення або замість нього.

Як встановлено під час апеляційного розгляду слідчий суддя суду першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Задовольняючи клопотання заступника прокурора м. Києва ОСОБА_10 про наявність підстав для продовження екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_6 , слідчий суддя, виходив з того, що застосування до ОСОБА_6 будь-якої іншої міри запобіжного заходу, окрім екстрадиційного арешту, може бути недостатнім для запобігання ризику переховування останнього з метою ухилення від передачі його правоохоронним органам Республіки Узбекистан, враховуючи тяжкість покарання за інкриміноване йому кримінальне правопорушення згідно законодавства Республіки Узбекистан, за яке передбачено покарання на строк більше одного року позбавлення волі. При цьому, слідчим суддею взято до уваги стан здоров`я ОСОБА_6 , відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, та враховано те, що останній з лютого 2014 р. перебуває у міжнародному розшуку.

Таким чином, твердження захисника щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваної ухвали є непереконливими, оскільки слідчий суддя при розгляді клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому вислухавши та врахувавши пояснення всіх учасників судового розгляду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності з вимогами КПК України, положеннями Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст. ст. 309, 404, 405, 407 ч. 3 п. 1, 418 ч. 1, 422, 584 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, якою задоволено клопотання заступника прокурора м. Києва ОСОБА_10 та визнана наявність підстав для продовження екстрадиційного арешту до фактичної видачі правоохоронним органам Республіки Узбекистан, який не може перевищувати дванадцяти місяців, щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Бешарик, Ферганської області, Республіки Узбекистан, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 1 ст. 244-2, ч. 3 ст. 244-1, ч. 3 ст.159, ч. 1 ст. 246 КК Республіки Узбекистан, залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , подану в інтересах ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 а с е н к о