Справа № 308/1815/16-к
Провадження № 1-кс/308/572/16
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01.07.2016 р. слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород скаргу адвоката ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

В С Т А Н О В И В:
Адвокат ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з скаргою в порядку ст. 303 КПК України на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Скаргу мотивує тим, що ним була подана заява про вчинене кримінальне правопорушення (вих. № 08/02-011а від 08.02.2016 р.) щодо проголошення суддею Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_4 завідомо неправосудного рішення (ст. 375 КК України) до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області в порядку ст. 214 КПК України. У відповідності до повідомлення про вручення поштової кореспонденції № 205 зазначена заява була вручена 11.02.2016 р. уповноваженій особі Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на отримання кореспонденції (Алексєєва). Всупереч положенням ст. 214 КПК України даних про те, що зазначена заява внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, станом на день подання скарги, отримано не було. Вважає, що така бездіяльність слідчого суперечить вимогам ст. 214 КПК України та призвела до того, що за його заявою не розпочато досудове розслідування, чим порушені його процесуальні права, передбачені КПК України, у зв`язку із чим просить зобов`язати слідчого Головного управління Національної поліції в Закарпатській області відповідно до вимог ст. 214 КПК України внести до ЄРДР відомості за заявою про вчинене кримінальне правопорушення за вих. № 08/02-011а від 08.02.2016 р., розпочати досудове розслідування у формі досудового слідства та повідомити його письмово у встановленому законом порядку та строк про початок кримінального провадження та закінчення досудового розслідування вказаного злочину.
В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Уповноважена особа ГУНП в Закарпатській області та прокурор в судове засіданні не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, що відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України (ч. 1 ст. 26 КПК України).

Розглянувши зазначену скаргу та дослідивши долучені до неї матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Судовим розглядом встановлено, що адвокатом ОСОБА_3 надіслано поштовим зв`язком до ГУНП в Закарпатській області заяву (повідомлення) про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 375 КК України, вчинене, на його думку, суддею Мукачівської міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_4 , в порядку ст. 214 КПК України від 08.02.2016 р. за вих. № 08/02-011а.

З долученої до скарги копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що вказана заява (повідомлення) отримана адресатом 11.02.2016 р.
Посилаючись на відсутність даних про внесення відомостей до ЄРДР, заявник оскаржує бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР в порядку ст. 303 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор, невідкладно, але не пізніше 24 години після подання заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.

До ЄРДР, зокрема, має бути внесено короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела (ч. 5 ст. 214 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином, реєстрації в ЄРДР підлягають лише ті заяви чи повідомленні, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин, окрім наведення тієї чи іншої статті кримінального закону, є обов`язкова наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Вищевказаних даних, які б свідчили про реальність події злочинів і були б достатніми для висновку про їх вчинення за викладених заявником обставин, в заяві не вбачається, а тому вона за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин.

Також слід зазначити, що чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом». Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Згідно вимог чинного законодавства, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

VII Конгрес ООН по запобіганню злочинності і поводженню з правопорушниками 1985 року схвалив Основні принципи незалежності судових органів, де проголошується, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни; судові органи вирішують передані їм справи неупереджено, на підставі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукання, тиску, погроз або втручання прямого чи непрямого з будь-якого боку і з будь-яких причин; незалежність судових органів дає їм право і вимагає від них забезпечення справедливого ведення судового розгляду і додержання прав сторін.

Незгода з рішеннями суду сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді упередженості. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист. Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Незгода учасника судового процесу з прийнятим рішенням чи діяльністю судді щодо розгляду справи не може бути приводом реєстрації до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення на підставі заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, в яких висловлюється така незгода.

Враховуючи вищенаведені обставини слідчий суддя приходить до висновку, що вказані у заяві від 08.02.2016 р. про вчинене кримінальне правопорушення відомості не містять обставин, які можуть свідчити про вчинення суддею злочину, передбаченого ст. 375 КК України, зумовлені незгодою з прийнятими суддею рішенням.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:
В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1