Справа №454/2328/16-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2016 р. Сокальський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сокалі кримінальне провадження №000961 від 26.08.2016 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, українки, з середньою освітою, не одруженої, не працюючої, інваліда третьої групи, раніше судимої,

за ч.1 ст. 389 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 25.03.2014р. затверджено угоду про примирення від 28.01.2014р. між потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та останню остаточно визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України і засуджено до узгодженого сторонами покарання у виді штрафу в розмірі 510грн. В судовому засіданні ОСОБА_4 просила суд затвердити угоду про примирення і призначити їй вказане покарання.

В подальшому, 25.03.2014р. отримавши копію вказаного вироку ОСОБА_4 всупереч вимогам ст..26 Кримінально-виконавчого кодексу України, знаючи про свій обов`язок щодо сплати штрафу, призначеного їй за вироком суду, впродовж місячного строку з моменту набрання вироком законної сили і повідомлення про це відповідний суд шляхом представлення документа про сплату штрафу з 25.04.2014р. по даний час ухиляється від його сплати, жодних заходів до виконання та пошуку роботи не вжила, будучи місцевим жителем до Сокальського районного центру зайнятості для сприяння в працевлаштуванні не зверталась.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 вину у вчиненні злочину визнала повністю та підтвердила встановлені прокурором обставини справи, у вчиненому розкаялась просила суворо не карати. Додатково показала, що на даний час вона не працює, оскільки здійснює догляд за малолітнім сином ОСОБА_6 , 2010р.н. Крім цього, визнана інвалідом третьої групи (загальне захворювання).

Оскільки фактичні обставини справи не оспорюються учасниками розгляду, суд немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Учасникам судового провадження роз`яснено, що вони позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінивши показання обвинуваченого та дослідивши дані, що характеризують особу ОСОБА_4 , суд дійшов до висновку, що обвинувачена винна в ухиленні від сплати штрафу, будучи засудженою до цього виду покарання та кваліфікує її дії за ч. 1 ст. 389 КК України.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні малолітньої дитини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої судом не встановлено.

Обираючи покарання обвинуваченій ОСОБА_4 суд враховує наступні обставини.

Санкція частини першої статті 389 КК України встановлює два види покарання - виправні роботи на строк до двох років або обмеження волі на той самий строк.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 не працює - є інвалідом третьої групи та має на утриманні сина ОСОБА_7 , 2010р.н.

Згідно ч.3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років. Крім цього, ОСОБА_4 не працює, а тому до неї суд не може застосувати покарання у виді виправних робіт.

Як роз`яснено в п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В таких випадках, суд за наявності до того підстав, відповідно ст.7 КПК України повинен закрити справу і звільнити засудженого від покарання.

Оскільки підстави для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності і закриття кримінальної справи відсутні, суд дійшов до висновку, що обвинуваченій слід призначити покарання в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.389 КК України у виді обмеження волі та звільнити її від покарання.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 визнати винною за ч.1 ст.389 КК України та призначити їй покарання 1 (один) рік обмеження волі.

На підставі ч.3 ст. 61 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного судом покарання.

Вирок Сокальського районного суду Львівської області від 25.03.2014 року виконувати самостійно.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий:ОСОБА_1