АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/1374/2016 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2016 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_7 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представників власника майна ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

власника майна ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги представників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах власника майна ОСОБА_11 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року,
ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання Генерального прокурора України ОСОБА_12 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони передавати та відчужувати вказане майно.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали в інтересах власника майна ОСОБА_11 апеляційні скарги, в яких, вважаючи ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, просять її скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання Генерального прокурора України ОСОБА_12 про арешт майна.

Зокрема, в апеляційних скаргах представники звертають увагу, що слідчий суддя наклав арешт на майно з інших підстав, ніж ті, якими обґрунтовував своє клопотання прокурор. Так, апелянти зазначають, що в клопотанні про накладення арешту на майно ОСОБА_11 прокурор посилається на необхідність забезпечення кримінального провадження, а саме конфіскацію майна, як виду покарання, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, тобто на підстави, які визначені в п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України. Однак, як зауважують представники, слідчий суддя в обґрунтування необхідності накладення арешту на майно вказав на необхідність збереження цього майна, як речового доказу, що передбачено п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України. Також апелянти зазначають, що слідчий суддя дійшов висновку, що квартира ОСОБА_11 є речовим доказом, однак жодних мотивів для такого висновку, в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 372 КПК України, в оскаржуваній ухвалі не навів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення власника майна та його представників, які підтримали апеляційні скарги і просили їх задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи кожної апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційні скарги представників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів провадження, Управлінням з розслідування кримінальних проваджень у сферах державної служби та власності Департаменту з розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000470, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 лютого 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 367, ч. 4 ст. 190 КК України.
Органи досудового розслідування вважають встановленим, що працівник Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом вчинення шахрайства, а саме шляхом надання недостовірної інформації про відсутність у нього постійного житла у місті Києві та завищення фактичної кількості членів його сім`ї, впродовж 2010 2014 років незаконно заволодів квартирою, розташованою на території міста Києва. Зокрема, на підставі ордеру № 29940, виданого Печерською райдержадміністрацією в місті Києві від 06 травня 2003 року, ОСОБА_11 отримав службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка в подальшому, відповідно до інформації Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, була приватизована його матір`ю ОСОБА_13 , яка проживала до цього у трьохкімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_3 , про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, видане 21 грудня 2004 року відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, на підставі рішення № 33569.

07 травня 2010 року ОСОБА_11 в черговий раз звернувся із заявою до Генерального прокурора України про надання йому службової квартири за адресою: АДРЕСА_4 , надавши довідку з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 29 квітня 2010 року б/н, видану житловим кооперативом «№ 140», про те, що він зареєстрований та проживає разом з дідусем ОСОБА_14 , матір`ю ОСОБА_13 та сестрою ОСОБА_15 (періоди проживання з 04 грудня 1992 року по 05 серпня 2003 року та з 27 квітня 2010 року по 15 липня 2010 року) за адресою: АДРЕСА_3 , чим обґрунтував необхідність надання йому службової квартири. У зв`язку з цим розпорядженням Печерської районної міста Києва державної адміністрації від 31 січня 2010 року № 305 ОСОБА_11 на родину з чотирьох осіб безпідставно було надано службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, на підставі листа заступника Генерального прокурора України ОСОБА_16 № 3433 від 02 червня 2010 року, відомості про який відсутні у автоматизованій системі електронного документообігу Генеральної прокуратури України, виконаного на кольоровому бланку Генеральної прокуратури України № 349973, адресованого голові Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, з клопотанням про виключення зазначеної квартири з числа службових, розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 445 від 09 серпня 2010 року вказану квартиру було виключено з числа службових.

13 березня 2014 року листом № 13-73, вих. - 14, заступник Генерального прокурора України ОСОБА_17 звернувся до відділу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з клопотанням про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , на сім`ю ОСОБА_11 , незважаючи на те, що ОСОБА_11 на той час в органах прокуратури не працював.

Згодом ОСОБА_11 вказану квартиру було одноособово приватизовано та отримано свідоцтво про право власності, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 516990043 від 16 січня 2016 року, чим державі в особі Генеральної прокуратури України завдано збитки в особливо великих розмірах.

22 березня 2016 року Генеральний прокурор України ОСОБА_12 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , заборонивши використовувати, передавати та відчужувати вказане майно.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року це клопотання Генерального прокурора України було задоволене.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000470, про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони передавати та відчужувати вказане майно, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення прокурора ОСОБА_18 та,дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку, що існують достатні підстави для накладення арешту на зазначене майно з метою збереження речового доказу та уникнення його відчуження.

З таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак зазначених вимог закону слідчий суддя та Генеральний прокурор України ОСОБА_12 , який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Як вбачається з клопотання Генерального прокурора України ОСОБА_12 від 21 березня 2016 року, останній, ставлячи питання про накладення арешту на майно ОСОБА_11 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , вказує, що арешт на зазначену квартиру необхідно накласти з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_11 може бути підозрюваним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Між тим, на час внесення даного клопотання до суду і розгляду цього клопотання слідчим суддею підозра ОСОБА_11 у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення не повідомлялася, тобто ОСОБА_11 на той час не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, що, відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України, виключає можливість накладення арешту на його майно з підстав можливої конфіскації майна.

Виключалася на той час і можливість накладення арешту на майно ОСОБА_11 з підстав забезпечення цивільного позову для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, оскільки такого позову заявлено не було, а арешт в даному випадку, відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, може бути накладено на майно знову ж таки підозрюваного за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

Отже, підстави, з яких Генеральний прокурор України ОСОБА_12 в клопотанні просить накласти арешт на майно ОСОБА_11 , не можуть бути визнані в даному випадку законними, а тому слідчий суддя з огляду на ч. 3 ст. 132 КПК України повинен був відмовити в задоволенні цього клопотання, а не перебирати на себе повноваження сторони обвинувачення, які стосуються їх обов`язку довести необхідність застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Зокрема, слідчий суддя не мав права виходити за межі клопотання прокурора в частині визначення додаткових підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_11 , а саме визначати майно останнього доказом у кримінальному провадженні, обґрунтовувати наявність достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та накладати на це майно арешт з метою забезпечення збереження речових доказів. До того ж, як встановлено колегією суддів, належна ОСОБА_11 квартира АДРЕСА_1 , до теперішнього часу так і не визнана речовим доказом у кримінальному провадженні, що слугує ще одним підтвердженням незаконності оскаржуваної ухвали слідчого судді.

Враховуючи вищевикладені обставини, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна, а апеляційні скарги представників власника майна задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання Генерального прокурора України ОСОБА_12 як такого, що внесено до суду з порушенням ст. 171 КПК України та за безпідставності і недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія судді

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в інтересах власника майна ОСОБА_11 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року, якою задоволено клопотання Генерального прокурора України ОСОБА_12 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони передавати та відчужувати вказане майно, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання Генерального прокурора України ОСОБА_12 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , із забороною використовувати, передавати та відчужувати вказане майно, відмовити.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________________
ОСОБА_2

____________________
ОСОБА_3

____________________
ОСОБА_4

____________________
ОСОБА_5

____________________

ОСОБА_6