Ухвала іменем україни 24 березня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002819, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , який визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

встановив:

у касаційній скарзі прокурор зазначає вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Свою вимогу обґрунтовує тим, що оскаржувані ним судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, оскільки місцевий суд безпідставно виправдав ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 187 КК України, хоча потерпіла ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 указували на ОСОБА_5 як на особу, яка вчинила злочини, а суд апеляційної інстанції, формально розглянувши провадження не звернув уваги на свідчення вказаних осіб, які узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

На касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення від захисника ОСОБА_5 ОСОБА_10 .

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 січня 2015 року ОСОБА_5 , раніше судимого 28 листопада 1998 року за ч. 3 ст. 142 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільненого 31 січня 2000 року умовно-достроково на 6 місяців 29 днів; 25 березня 2002 року ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведеності його винуватості у вчиненні ним кримінальних правопорушень.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора щодо необхідності скасування ухвали суду апеляційної інстанції із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Органами досудового слідства ОСОБА_5 підозрювався у вчиненні злочинів за таких обставин.
21 червня 2011 року близько 12:00 год. ОСОБА_5 , знаходячись між будинками № 32 та № 34 по проспекту Жовтневому в м. Миколаєві, з метою володіння чужим майном, діючи повторно, відкрито, шляхом ривку заволодів золотим ланцюжком ОСОБА_7 , вартістю 2288,04 грн.
08 травня 2013 року близько 19:00 год., ОСОБА_5 , будучи раніше судимим за вчинення розбою, знаходячись поблизу будинку № 23-А по пр. Миру в м. Миколаєві, повторно з метою заволодіння чужим майном напав на ОСОБА_11 і, застосовуючи насильство, небезпечне для життя і здоров`я, що виразилося в нанесенні удару по голові твердим тупим предметом, від якого потерпіла впала на землю і втратила свідомість, заволодів її золотою сережкою, вартістю 1341 грн.

Виправдовуючи ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України суд указав, що у сукупності досліджені судом докази, які надані стороною обвинувачення, не доводять, що саме ОСОБА_5 вчинив злочини щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_11 з огляду на таке.
Свідок ОСОБА_12 суду показав, що при проведенні впізнання під час провадження досудового слідства потерпіла ОСОБА_7 спочатку указала на нього як на особу, що відкрито заволоділа її майном, а після зауваження слідчого змінила свої показання і вказала на ОСОБА_5 як на особу, що зірвала в неї ланцюжок і заволоділа ним. При цьому суд критично оцінив те, що потерпіла ОСОБА_7 упізнала ОСОБА_5 у судовому засіданні з тих підстав, що у особи, яка вчинила грабіж, кепкою та окулярами було закрито більшу половину обличчя, а тому потерпіла через три роки після вчинення щодо неї злочину не могла опізнати особу, яка вчинила злочин за рисами обличчя. Одночасно одяг, в якому був одягнений грабіжник, у ОСОБА_5 не вилучався. Також суд констатував, що показання свідка ОСОБА_8 не підтверджують того, що ОСОБА_5 збув йому саме той ланцюжок, який був відкрито викрадений у ОСОБА_7 , оскільки ОСОБА_8 . ОСОБА_5 збув золотий ланцюжок, вагою близько 7 г., а вага ювелірного виробу, який належав потерпілій, становила 10,30 г.
Окрім того, свідок ОСОБА_9 стверджував про те, що він не пам`ятає хто ( ОСОБА_5 чи ОСОБА_13 ) збув йому золоту сережку, яка належала ОСОБА_11 , тобто категорично не вказав на ОСОБА_5 як на особу, яка продала йому це майно.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні апеляції прокурора на виправдувальний вирок щодо ОСОБА_5 , після проведення часткового судового слідства, погодився з усіма висновками суду першої інстанції щодо недоведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні тих злочинів, у яких останній обвинувачувався. При цьому апеляційний суд додатково указав на непослідовність показань потерпілої ОСОБА_7 щодо опису зовнішності особи, яка вчинила грабіж, а також на те, що стороною обвинувачення не надано як доказ винуватості ОСОБА_5 протоколу впізнання останнього цією потерпілою, яке, як встановив суд, не може бути доказом винуватості особи, з огляду на допущені істотні порушення процедури впізнання особи під час досудового слідства. Також апеляційний суд наголосив на тому, що за свідченнями ОСОБА_8 ОСОБА_5 збув йому пошкоджений ланцюжок вагою 7 г., а не розірваний - вагою 10,30 г, як про це зазначала потерпіла ОСОБА_7 . Окрім того, суд вказав на неможливість надати іншу оцінку показанням свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які не бачили грабіжника, проте запам`ятали його одяг, у зв`язку з відмовою прокурора від клопотання про допит цих свідків. Також суд констатував неможливість допиту свідка ОСОБА_16 щодо обставин збуту ОСОБА_9 золотої сережки ОСОБА_11 , так як свідок, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України категорично відмовився від дачі показань. Одночасно суд звернув увагу і на те, що стороною обвинувачення при судовому розгляді провадження не було усунуто розбіжностей в показаннях свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_16 в частині збуту ювелірного виробу, який належить ОСОБА_11 .

Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Одночасно ст. 419 КПК України містить вимоги до ухвали апеляційного суду в якій має бути зазначено: імена учасників судового провадження, короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу і узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження, встановлені судом першої інстанції обставини, встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із ухваленим вироком місцевого суду щодо ОСОБА_5 , прокурор звернувся із апеляційною скаргою на це судове рішення, у якій висував вимогу про його скасування і ухвалення нового вироку.
При цьому прокурор наголошував на доведеності винуватості ОСОБА_5 в учиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України, в обґрунтування чого посилався те, що місцевим судом не було надано оцінку всім дослідженим судом доказам, у тому числі, показанням потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які указували на ОСОБА_5 як на особу, яка вчинила злочини та розпоряджалась на свій розсуд майном потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_11 .
Залишаючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_5 без зміни, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність у діях ОСОБА_5 складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України.
Ті обставини, що у ОСОБА_7 було відкрито викрадено золотий ланцюжок, а на потерпілу ОСОБА_11 вчинено напад із заволодінням золотої сережки та з спричиненням легких тілесних ушкоджень, які потягли короткочасний розлад здоров`я, визнані доведеними судами першої та апеляційної інстанцій.

Одночасно, провівши частково судове слідство та дослідивши докази у кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що в судах першої та апеляційної інстанцій потерпіла ОСОБА_7 послідовнота беззаперечно вказувала на ОСОБА_5 як на особу, яка відкрито заволоділа її золотим ланцюжком і яку вона впізнала за зростом, формою обличчя та губ.
Та обставина, що потерпіла, подаючи заяву про злочин, одразу не описала особу, яка вчинила грабіж, не свідчить про те, що ОСОБА_7 помилилася при впізнанні ОСОБА_5 , оскільки потерпіла неодноразово пояснювала про те, що в цей день вона була обмежена в часі у зв`язку з очікуванням швидкої допомоги, викликаної через хворобу дитини.
Показання потерпілої щодо опису особи, яка вчинила грабіж, узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , допитаних місцевим судом, які також зазначали, про схожість ОСОБА_5 із особою, яка відкрито заволоділа майном ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_8 , який на Центральному ринку м. Миколаєва скуповував валюту та вироби з дорогоцінних металів, також указував на ОСОБА_5 як на особу, яказбула йому пошкоджений золотий ланцюжок. При цьому під час провадження досудового слідства сам ОСОБА_5 стверджував про те, що він 21 червня 2011 року, перебуваючи біля будинку №32 по пр. Жовтневому в м. Миколаєві здійснив грабіж, відкрито заволодівши золотим ланцюжком, який збув на Центральному ринку м. Миколаєва особі, яка здійснює скуповування валюти. Судом апеляційної інстанції без наведення відповідних мотивів визнано неналежним доказом заява ОСОБА_5 про участь у вчиненні злочину, яка узгоджується з наведеними вище доказами.

Свідок ОСОБА_9 , який під час провадження справи в місцевому суді подав заяву про вчинення щодо нього та його близьких погроз розправою у зв`язку з наданням свідчень, які викривають ОСОБА_5 у вчиненні злочину, стверджував, що останній разом із ОСОБА_16 збули йому золоту сережку, яка, як було встановлено в подальшому, належала потерпілій ОСОБА_11 . У місцевому суді ОСОБА_9 зазначав, що кошти за цю сережку, він передав безпосередньо ОСОБА_5 , а в суді апеляційної інстанції підтвердив показання, надані при судовому розгляді провадження. Одночасно місцевий суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_16 про те, що він не знайомив ОСОБА_5 із своїм дядьком ОСОБА_9 і не допомагав йому у збуті золотої сережки, яка належала ОСОБА_11 . У суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_16 , будучи повідомленим про свої права та обов`язки та про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, відмовився від дачі показань, що залишилося без відповідного реагування з боку суду. При цьому апеляційний суд лише констатував про те, що він позбавлений можливості безпосередньо дослідити цей доказ і розцінив це як доказ невинуватості ОСОБА_5 .
Суд апеляційної інстанції, формально розглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , ці докази належним чином не оцінив, доводи прокурора, наведені в апеляційній скарзі, належно не перевірив і не спростував, постановивши судове рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасуванню з призначенням нового розгляду провадження судом апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді суду належить перевірити доводи апеляції, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку і за доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, правильно кваліфікувати його дії, а також з урахуванням усіх обставин постановити законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у процесуальному документі згідно з вимогами закону.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

___________________ __________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3