УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2010 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого Галапаца І.І.

Суддів Леона О.І., Тенюха В.П.

з участю прокурора Максимчука А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляції заступника Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах та засудженого ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2009 року,

встановила:

цією постановою відмовлено в задоволенні спільного подання адміністрації ЛВК №30 УДДУПВП у Львівській області та спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_1.

Вироком Калуського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2004 року ОСОБА_1 засуджений за ст. ст. 166, 185 ч.3, 152 ч.4, 70 КК України на вісім років позбавлення волі.

В апеляції заступник Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах покликається на те, що дана постанова суду не відповідає матеріалам справи.

Зазначає, що з матеріалів особової справи вбачається, що засуджений загалом під час перебування в місцях позбавлення золі жодного разу не порушував режиму тримання, не карався в дисциплінарному порядку, шість разів заохочувався за сумлінну поведінку та працю.

Наголошує, що, відбуваючи покарання в Сокальській ВК №47 (максимальний рівень безпеки), засуджений ОСОБА_1 тричі заохочувався адміністрацією установи та в звязку з позитивною поведінкою у відповідності до вимог ст. 101 КВК України переведений в лютому 2008 року в ВК №30 (середній рівень безпеки).

Акцентує, що адміністрацією установи ВК №30 засуджений ОСОБА_1 характеризується позитивно, по відношенню до засуджених безконфліктний, підтримує стосунки з засудженими позитивної спрямованості, до представників адміністрації ввічливий та тактовний.

Вважає, що поведінка засудженого ОСОБА_1 свідчить про те, що він у разі його звільнення спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя.

Також вважає, що судом не враховано, що на час розгляду справи судом засуджений ОСОБА_1 відбув більше 3/4 призначеного йому покарання, тобто більше 6 років.

Просить скасувати постанову районного суду та скерувати справу на новий судовий розгляд.

В апеляції засуджений ОСОБА_1 покликається на те, що судом не враховано те, що за час відбування покарання він виконував всі вимоги адміністрації, сумлінно працював на підприємстві установи, здобув три нові професії.

Зазначає, що судом також не враховано те, що за хорошу поведінку та сумлінне ставлення до праці він шість разів заохочувався адміністрацією установи, усвідомив тяжкість вчиненого, перевиховав себе, став безпечним і корисним для суспільства, довів своє виправлення.

Наголошує, що суд не взяв до уваги, що він під час постановлення вироку був хворий туберкульозом, а тому до нього застосовувалась ст. 69 КК України.

Просить скасувати постанову районного суду та застосувати до нього ст. 81 КК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляції, просить скасувати постанову суду та направити матеріали справи на новий судовий розгляд, розглянувши матеріали подання та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів подання та постанови районного суду, засуджений ОСОБА_1, раніше неодноразово судимий, маючи непогашену судимість, вчинив особливо тяжкий злочин, за який йому призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією частини статті за якою він засуджений.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд вірно врахував, що представниками адміністрації не представлено суду переконливих доказів, які б свідчили про повне перевиховання та виправлення засудженого, оскільки покликання адміністрації ЛВК №30 на те, що за час відбуття покарання засуджений заохочувався за добру поведінку та сумлінну працю, не є достатніми даними про виправлення засудженого, так як сумлінне ставлення до праці є його обов'язком, а поведінка засудженого повинна бути зразковою впродовж всього строку відбування покарання.

Таким чином, підстав для скасування постанови районного суду немає.

Керуючись ст.ст. 362, 366 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2009 року, якою відмовлено в задоволенні спільного подання адміністрації ЛВК №30 УДДУПВП у Львівській області та спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_1, залишити без зміни, а апеляції заступника Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах та засудженого ОСОБА_1 без задоволення.

Головуючий

Судді