АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
учасників судового провадження:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
виправданого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Києва, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 04.11.2011 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого 08.02.2013 року на підставі постанови Бориспільського міського суду Київської області від 31.01.2013 року від відбування покарання умовно-достроково на строк 11 місяців і 8 днів,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
В провадженні вирішено питання про речові докази.

Як указано у вироку, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він 11 вересня 2014 року, приблизно о 21 год., перебуваючи на території парку «Дубки» по вул. Стеценка, 1, в м. Києві, знайшов під лавочкою ключ від автомобіля марки «HYUNDAI» моделі «SANTA FE» та пульт сигналізації до цього автомобіля, які забрав собі.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, 12 вересня 2014 року, приблизно о 05 год., ОСОБА_8 вийшов з дому та почав ходити по дворах мікрорайону «Сирець» з метою віднайти автомобіль марки «HYUNDAI» моделі «SANTA FE», ключі від якого він знайшов. Цього ж дня, приблизно о 06 год., ОСОБА_8 ,перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Котовського, 25, звернув свою увагу на автомобіль марки «HYUNDAI» моделі «SANTA FE», що відчинявся за допомогою пульту сигналізації, який був у нього. Не маючи навичок водіння автомобіля, ОСОБА_8 зателефонував невстановленій слідством особі на ім`я ОСОБА_11 , якому розповів про необхідність перевезення автомобіля в інше місце. Зустрівшись з наглядно знайомим ОСОБА_11 , ОСОБА_8 передав йому ключі від автомобіля та показав його місце розташовування за адресою: м. Київ, вул. Котовського, 25.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 разом із невстановленою слідством особою на ім`я ОСОБА_11 підійшли до автомобіля марки «HYUNDAI» моделі «SANTA FE», д.н.з. НОМЕР_1 , та впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, сказав ОСОБА_11 за допомогою пульту сигналізації відчинити дверцята та сісти за кермо, а сам сів на переднє пасажирське сидіння даного автомобіля. ОСОБА_11 за допомогою ключа завів двигун і за вказівкою ОСОБА_8 поїхав з місця вчинення злочину, незаконно заволодівши таким чином транспортним засобом, а саме автомобілем марки «HYUNDAI» моделі «SANTA FE», д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 650 000 грн., який належить ОСОБА_12

13 вересня 2014 року працівниками міліції даний автомобіль було виявлено та вилучено за адресою: м. Київ, вул. Маршала Гречки, 8-Д.

Таким чином, ОСОБА_8 висувалось обвинувачення у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

За результатами розгляду провадження, суд першої інстанції прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, стороною обвинувачення не доведена, а тому виправдав його за вказаним законом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок суду скасувати, в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази сторони обвинувачення, якими доводиться винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Такими доказами вважає:

- показання потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 про те, що 12 вересня 2014 року, приблизно о 8 год., вони виявили факт викрадення належного їм автомобіля марки «HYUNDAI SANTA FE», д.н.з НОМЕР_1 , який перебував на стоянці біля будинку № 25 по вул. Котовського в м. Києві. За два дні до цієї події у ОСОБА_13 було викрадено сумку, в якій знаходився комплект ключів від автомобіля та брелок управління сигналізацією, про що ними було повідомлено правоохоронні органи. Завдяки встановленому на автомобілі маячку вдалося визначити його місцезнаходження;
- показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків працівників ОПВ УКР ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про те, що 13 вересня 2014 року, приблизно о 4 год., вони виявили автомобіль «HYUNDAI SANTA FE» білого кольору, схожий по орієнтуванню з викраденим, який був припаркований біля будинку за адресою: м. Київ, вул. М.Гречки, 8-Д. Спостерігаючи за автомобілем, вони побачили двох чоловіків, які замінювали номерні знаки на даному автомобілі. Коли ці особи намагались прикріпити до автомобіля номери за допомогою клею, вони були затримані. Цими особами виявились ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_17 . При затриманні до них були застосована фізична сила залом руки за спину та спецзасіб наручники. Затримані особи були доставлені до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві;

- дані протоколу слідчого експерименту від 13 вересня 2014 року, зафіксовані на DVD диск та досліджені в судовому засіданні, під час якого ОСОБА_8 в статусі підозрюваного надав вичерпні та логічні показання того, яким чином, де та за яких обставин він заволодів транспортним засобом. Саме на підставі показань ОСОБА_8 , які він надав до проведення слідчого експерименту, було встановлено місцезнаходження номерних знаків - НОМЕР_1 , а саме в стоковому каналізаційному люкові, які до цього знаходились на викраденому автомобілі.

Також вважає, що суд необґрунтовано визнав недопустимим доказом та відкинув дані протоколу слідчого експерименту з підстав того, що доказ був отриманий в незаконний спосіб, через застосування фізичного насильства до ОСОБА_8 . На спростування даного висновку суду зазначає, що стороною обвинувачення вживалися заходи, спрямовані на встановлення обставин, за яких обвинувачений ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження. Дійсно, до проведення слідчого експерименту на обвинуваченому були виявлені сліди отриманих тілесних ушкоджень, однак останній з цього приводу відмовився надавати будь-які пояснення, з відповідною заявою до слідчого не звертався, а при поміщенні в ІТТ ОСОБА_8 заявив, що тілесні ушкодження отримав у побуті. В той же час, в період досудового слідства, стверджував, що тілесні ушкодження були завдані йому при затриманні.
Звертає увагу суду на те, що на підставі заяви матері ОСОБА_8 від 15 вересня 2015 року та його захисника від 22 вересня 2015 року прокуратурою району проводилася службова перевірка з приводу дослідження обставин отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, за результатами якої обставини, викладені у вказаних заявах, не підтвердилися. З урахуванням цього, а також через непослідовність пояснень обвинуваченого, який постійно їх змінював, було прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР про застосування до ОСОБА_8 недозволених методів. Крім того, і допитаний в суді першої інстанції слідчий ОСОБА_18 засвідчив, що 13 вересня 2014 року бачив на затриманому тілесні ушкодження, однак на його пропозицію останній відмовлявся писати заяву з приводу обставин заподіяння йому тілесних ушкоджень.
Також вважає неправдивими свідчення ОСОБА_19 про те, що ОСОБА_8 в ніч з 11 на 12 вересня 2014 року перебував разом із нею, а тому не міг вчинити злочин у вказаний час. На спростування її свідчень посилається на досліджені в судовому засіданні дані про роздруківку дзвінків з мобільного телефону обвинуваченого, які свідчать про те, що місцезнаходження обвинуваченого та викраденого автомобіля в ніч з 11 на 12 вересня 2014 року збігаються. Пояснення допитаного в судовому засіданні спеціаліста з приводу того, що за наявними даними неможливо встановити місцезнаходження телефону ОСОБА_8 , на думку прокурора, необхідно трактувати, як неможливість встановлення більш точного місця на карті, де перебував обвинувачений у конкретний час. Таким чином, як указує в апеляційній скарзі прокурор, вказаний доказ співпадає з поясненнями свідків обвинувачення і потерпілого та з викладеними в обвинувальному акті обставинами.
Посилається прокурор і на те, що факт вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину підтверджується іншими доказами, наданими стороною обвинувачення та дослідженими в ході судового розгляду.
З урахуванням викладеного вважає, що судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді даного провадження, які, відповідно до ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.
А тому, за результатами апеляційного перегляду просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання за даний злочин у виді позбавлення волі строком на п`ять років.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, виправданого ОСОБА_8 та його захисника, які заперечували проти апеляційних доводів прокурора та вважали вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, провівши судові та вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_8 , дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, за відсутності клопотань учасників судового провадження про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та доказів.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, за правилами ч. 2 ст. 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Суд першої інстанції безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини даного кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, та сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувального вироку, оскільки частина з них здобута з порушенням норм процесуального законодавства, а інші докази, як самі по собі, так і в сукупності з іншими доказами, прямо чи опосередковано не підтверджують причетність ОСОБА_8 до діянь, про які зазначено у висунутому йому обвинуваченні.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим та вмотивованим.

Зокрема, відкидаючи надані стороною обвинувачення докази, здобуті за результатами проведеного досудового розслідування, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про недопустимість як доказу даних, що містяться у протоколі слідчого експерименту, проведеного 13 вересня 2014 року за участю ОСОБА_8 , оскільки вони отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме внаслідок катування, жорсткого, нелюдського, такого, що принижує гідність особи, поводження та погрози застосування такого поводження.

При цьому суд першої інстанції, оцінивши показання допитаних в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_8 , слідчого ОСОБА_18 , дані переглянутого в судовому засіданні відеозапису слідчого експерименту, листа начальника Київського слідчого ізолятора №15-22560 від 17 жовтня 2014 року про наявність на тілі ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, а також показання працівників ОПВ УКР ГУ МВС України в м.Києві ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які проводили затримання обвинуваченого, визнав беззаперечно встановленим той факт, що тілесні ушкодження ОСОБА_8 отримав в приміщенні Шевченківського РУ ГУ МВС України, де останній незаконно утримувався до 16 год. 35 хв. 13 вересня 2014 року, без роз`яснення та забезпечення йому права на захист. При цьому, з ОСОБА_8 до указаного часу, тобто до моменту фактичного його затримання в порядку ст. 208 КПК України, проводилися процесуальні дії, зокрема, були відібрані пояснення, які в подальшому стали підставою для проведення слідчого експерименту.

Стороною обвинувачення, як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, не спростовано показання ОСОБА_8 про застосування до нього на стадії досудового розслідування недозволених методів.

Відсутні в матеріалах провадження і дані про те, що за заявою ОСОБА_8 про заподіяння йому тілесних ушкоджень працівниками Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві, яку він зробив під час проведення з ним слідчого експерименту, так і за заявами його матері ОСОБА_20 та захисника ОСОБА_21 , були внесені прокурором або слідчим до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Навпаки, за результатами службової перевірки з приводу дослідження обставин отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, не встановлено обставин, викладені у вказаних заявах, проте стороною обвинувачення не спростовується наявність у ОСОБА_20 тілесних ушкоджень, що є очевидним.

На підставі ч. 12 ст. 290 КПК України суд не взяв до уваги як докази сторони обвинувачення відомості, що містяться у копії висновку службової перевірки за зверненням ОСОБА_20 щодо неправомірних дій стосовно її сина ОСОБА_8 та копії пояснень ОСОБА_8 від 13 вересня 2014 року, відібраного фельдшером Ізолятора тимчасового тримання, оскільки відповідно до положень ст. 290 КПК України стороною обвинувачення не здійснювалось відкриття цих матеріалів.
Твердження прокурора про те, що до ОСОБА_8 працівниками міліції не застосовувались недозволені методи слідства, а тілесні ушкодження виправданий міг отримати за інших обставин, ще до того часу, як був затриманий та доставлений до Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві, колегія суддів до уваги не бере, оскільки такі доводи прокурора не підтверджуються матеріалами провадження та є припущенням.
Суд обґрунтовано встановив, що ОСОБА_8 був позбавлений ефективного розслідування за його скаргою та скаргою захисника на погане поводження з боку працівників міліції, що є безумовним порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. При цьому суд вірно відмітив, що про аналогічні обставини зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Маслова і Налбандов проти Росії» від 24 січня 2008 року та «Барабанщиков проти Росії» від 08 січня 2009 року.

А тому суд першої інстанції при наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_20 при проведенні з ним слідчого експерименту та за обставин неефективного дослідження заяв про отримання ОСОБА_20 в результаті недозволених методів проведення досудового розслідування, вмотивовано відкинув, як доказ обвинувачення, дані протоколу слідчого експерименту від 13 вересня 2014 року, зафіксовані на DVD диск та досліджені в судовому засіданні, ще з огляду і на те, що ОСОБА_20 надавав пояснення з підказки слідчого, як встановлено судом першої інстанції при перегляді відеозапису слідчого експерименту.
Останнє спростовує доводи апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_8 під час цієї процесуальної дії в статусі підозрюваного надав вичерпні та логічні показання того, яким чином, де та за яких обставин заволодів транспортним засобом.

З огляду на наявність у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, природа походження яких з достовірністю не встановлена, не можуть слугувати належним та допустимим доказом його винуватості і дані, що містяться у протоколі огляду від 13 вересня 2014 року з фототаблицею до нього про те, що біля зупинки громадського автотранспорту «Площа Інтернаціональна», розташованої по вул. М. Гречки, буд. 8, в м. Києві, у відсікові для стоку води виявлено державні номерні знаки - НОМЕР_1 , оскільки ці пояснення отримані в порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому не заслуговує на увагу і зворотне обґрунтування позиції прокурора у своїй апеляційній скарзі з посиланням саме на те, що на підставі показань ОСОБА_8 , які він надав до проведення слідчого експерименту, було встановлено місцезнаходження даних номерних знаків.

Крім того, як убачається із матеріалів кримінального провадження, огляд зазначеного місця проводився слідчим також в порушення вимог кримінального процесуального закону одноособово 13 вересня 2014 року, з 14 год. 20 хв. до 15 год., за відсутності понятих, ОСОБА_8 та інших осіб. Підстави для проведення зазначеного огляду в протоколі не зазначені.
При цьому, як указувалося вище, суд першої інстанції встановив, що станом на 14 годину 13 вересня 2014 року ОСОБА_8 незаконно утримувався в приміщенні Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві, і до нього були застосовані недозволені законом методи ведення розслідування.
Суд першої інстанції відкинув, як доказ обвинувачення, і показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які 13.09.2014 року близько 4 години проводили затримання обвинуваченого ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 .
Свій висновок суд обґрунтовано мотивував тим, що сам по собі факт затримання ОСОБА_8 на вул. М. Гречка, 8-Д, в м. Києві біля автомобіля марки «HYUNDAI» моделі «SANTA FE» не може бути достатнім доказом його причетності до незаконного заволодіння цим автомобілем. При цьому, стороною обвинувачення не надано достовірних доказів щодо перебування обвинуваченого ОСОБА_8 біля автомобіля марки «HYUNDAI» моделі «SANTA FE» на вул. М. Гречка № 8-Д в м. Києві саме з метою вчинити переклеювання номерних знаків.

Водночас, не спростованими залишилися і показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що його перебування на місці затримання обумовлено тим, що саме в цей час він повертався додому після зустрічі з дівчиною на вул. М.Гречки в м. Києві.

Відкидаючи, як доказ сторони обвинувачення, речовий доказ - диск DVD+R об`ємом 4.7 Gb 120 Min «VIDEX», а так само дані протоколу огляду від 29 жовтня 2014 року цього диску, дані отриманих в результаті цієї слідчої дії роздруківок деталізації телефонних дзвінків абонента з номером НОМЕР_2 , яким користувався ОСОБА_8 , та дані додатків до цього протоколу огляду від 27 жовтня 2014 року, суд прийшов до висновку, що слідчий оглянув та визнав речовим доказом диск DVD+R об`ємом 4.7 Gb 120 Min «VIDEX» з надписом «04858», джерело походження якого невідоме, оскільки такий диск в ході здійснення тимчасового доступу до речей та документів 29 жовтня 2014 року з приміщення ТОВ «Астеліт» не вилучався, а з протоколу огляду речей від 29 жовтня 2014 року вбачається, що в ньому не вказано формату файлу, в якому слідчим нібито виявлено інформацію по абонентському номеру НОМЕР_2 , а так само не вказано найменування програми, за допомогою якої нібито відкрито вказаний файл. Зазначаючи у згаданому протоколі про виготовлення додатків, які пояснюють суть огляду, слідчий не конкретизує, яким чином та звідки отримав інформацію, що міститься у цих додатках до протоколу.

З наведених підстав суд визнав недопустимими доказами диск DVD+R об`ємом 4.7 Gb 120 Min «VIDEX», а так само дані протоколу огляду від 29 жовтня 2014 року цього диску, дані отриманих в результаті цієї слідчої дії роздруківок деталізації телефонних дзвінків абонента з номером НОМЕР_3 та дані додатків до цього протоколу огляду від 27 жовтня 2014 року, оскільки вони отримані з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Суд також вважає, що інші надані стороною обвинувачення докази, які були досліджені в судовому засіданні, як самі по собі, так і в сукупності з іншими доказами, не підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до висновку, і з цим погоджується колегія суддів, що кримінальне правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_12 дійсно мало місце, але з урахуванням доказів, які були досліджені в судовому засіданні, з точки зору достатності та взаємозв`язку, сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом те, що ОСОБА_8 12 вересня 2014 року на АДРЕСА_3 незаконно заволодів належним потерпілому ОСОБА_12 автомобілем марки «HYUNDAI» моделі «SANTA FE», д.н.з. НОМЕР_1 .

При цьому, суд першої інстанції належним чином оцінив на предмет належності та допустимості і ті докази, на які прокурор посилається у своїй апеляційній скарзі. Цим самим спростовуються доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги та необґрунтовано відкинув докази сторони обвинувачення, що доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, якими прокурор вважає: показання допитаних в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 ; показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків працівників ОПВ УКР ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ; дані протоколу слідчого експерименту від 13 вересня 2014 року, зафіксовані на DVDдиск та досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що представлені стороною обвинувачення докази, як кожен по собі, так і в сукупності з іншими доказами не доводять винуватості ОСОБА_8 у незаконному заволодінні ним транспортного засобу належного потерпілому ОСОБА_12 автомобіля марки «HYUNDAI» моделі «SANTA FE», д.н.з. НОМЕР_1 , що відноситься до об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

З огляду на викладене та враховуючи положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не можу ґрунтуватися на припущеннях, та, що усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, колегія суддів вважає вирок суду, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, - законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому залишає його без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Вирок Шевченківського районного суду м.Києва від 20 травня 2015 року, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.
Касаційна скарга на дану ухвалу суду може бути подана до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_______________ _______________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3