У х в а л а

іменем україни

18 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_8.,

суддів ОСОБА_9., ОСОБА_10.,

при секретарі ОСОБА_11.,

за участю прокурора ОСОБА_12.,

засудженої ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000224 за обвинуваченням

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженки та мешканки АДРЕСА_1

громадянки України, судимої 14 жовтня 2013 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 5 ст. 191 КК України на 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки та конфіскацією майна,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 191 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначено 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки та конфіскацією майна.

Цивільні позови у справі залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року вирок залишено без змін.

У касаційних скаргах засуджена ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_2 порушують питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції з підстав порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність:

- ОСОБА_1 вважає, що суд не дав належної оцінки зібраними доказами, що потягло необгрунтоване засудження. Вказує, що вона не є суб'єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК України, оскільки не була службовою особою, на яку покладені організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські функції. Зазначає, що оскільки їй інкриміновано вчинення продовжуваного злочину, то висновок суду про наявність в її діях кваліфікуючої ознаки вчинення злочину повторно, є безпідставним. Вважає, що суд необгрунтовано послався на те, що вона раніше судима, оскільки епізоди, за які вона засуджена, є частиною продовжуваного злочину. Вказує, що обвинувачення у суді змінено прокурором всупереч вимог закону. Вважає, що суд призначив їй надто суворе основне покарання, не урахувавши конкретні обставини справи, а також не конкретизував додаткове покарання, оскільки не зазначив, які саме посади їй заборонено займати. Посилається на те, що апеляційний суд поверхнево розглянув справу в апеляційному порядку, не дав відповіді на доводи поданих апеляцій, не мотивував свого рішення належним чином.

- ОСОБА_2 вказує на те, що ОСОБА_1 було пред'явлене неконкретне обвинувачення, що позбавило її можливості захищатися належним чином, зазначає, що суд припустився суперечності, визнавши ОСОБА_1 посадовою особою та засудивши її за вчинення злочину службовою особою, при цьому не зазначив, які саме функції: організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські виконувала засуджена. Крім того, вказує, що суд не конкретизував, у якій саме формі вчинено злочин (привласнення, розтрата чи заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем), а також не встановив спосіб, мету і мотив злочину, його наслідки. Вважає безпідставним висновок суду про наявність в діях засудженої кваліфікуючої ознаки вчинення злочину повторно, оскільки злочин є продовжуваним. Вважає, що суд обґрунтував свої висновки неналежними доказами, отриманими із порушенням вимог КПК України, а вирок ґрунтується на припущеннях. Вказує, що прокурор змінив обвинувачення у суді, не дотримавшись вимог закону, а суд неправильно встановив особу обвинуваченої. Стверджує, що апеляційний суд при розгляді справи в апеляційному порядку не проаналізував доводи, викладені в апеляційних скаргах, не дослідив обставин справи, не дав оцінки доказам та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам закону.

На касаційні скарги засудженої та захисника представниками потерпілих подані заперечення, у яких начальник управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська, начальник управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська та начальник управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області просять відмовити в задоволенні касаційних скарг засудженої та її захисника та залишити судові рішення без змін.

За вироком суду ОСОБА_1 засуджено за те, що вона, будучи призначеною на посаду контролера-касира відділу касових операцій відділення №175/03 (А) ПАТ АБ «Укргазбанк» згідно з наказом № 422-П від 23.12.2011 року та з якою був укладений договір про повну матеріальну відповідальність № 1044 від 23.12.2011 року, будучи посадовою та матеріально-відповідальною особою, в період часу з 21.01.2012 року по 28.05.2012 року, знаходячись на своєму робочому місці у відділі касових операцій відділення №175/03 (А) ПАТ АБ «Укргазбанк», розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Курсантська, 22, діючи повторно, шляхом зловживання своїм службовим становищем, присвоїла і в подальшому розтратила грошові кошти при оплаті фізичними особами збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій відчуження легкових автомобілів при постановці на облік в Реєстраційному підрозділі Відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ по обслуговуванню м. Дніпропетровська та Дніпропетровського району № 2, що знаходилися у її віданні. Так, виконуючи обов'язки контролера-касира, ОСОБА_1, прийнявши від ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 платежі по сплаті 3%-ного збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій по відчуженню легкових автомобілів, оформивши платіжні документи про перерахування вказаних грошових коштів УПФУ в Самарському районі м. Дніпропетровська, кошти на розрахунковий рахунок Пенсійного фонду України не перераховувала або перераховувала частково, незаконно формуючи справи про відміну (ануляцію) вказаних платежів від імені клієнтів, які насправді до банку з заявою про повернення платежу не зверталися та вказані грошові кошти не отримували, в результаті чого, зловживаючи своїм службовим становищем, привласнила та розтратила грошові кошти, що знаходилися у її віданні як касира, на загальну суму 37 576,13 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої та захисника на підтримання касаційних скарг, думку прокурора, яка вважала, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали; при залишенні апеляційної скарги без задоволення повинні бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

При розгляді кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора, засудженої ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 апеляційним судом не дотримано вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджена ОСОБА_1 та її захисник ОСОБА_2 подали апеляції, в яких просили скасувати вирок суду першої інстанції з підстав неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального закону. При цьому вони наводили доводи, які є аналогічними тим, які наведені у касаційних скаргах.

Залишаючи апеляції засудженої та захисника без задоволення, суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не навів у своїй ухвалі докладних мотивів такого рішення, не зазначив підстави, через які визнав необґрунтованими доводи поданих апеляцій, зокрема, у яких вони вказували на те, що судом необгрунтовано визнано ОСОБА_1 суб'єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, не з'ясовано, які саме функції вона виконувала відповідно до своїх посадових обов'язків, не конкретизовано, якій саме формі вчинено злочин, не встановив спосіб, мету і мотив злочину, його наслідки. Апеляційний суд обмежився загальною фразою про те, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що ОСОБА_1 є суб'єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, оскільки послався у вироку на посадову інструкцію та копію договору про повну матеріальну відповідальність між засудженою та банком. При цьому суд не проаналізував доводів в апеляційних скаргах щодо неконкретності пред'явленого ОСОБА_1 обвинувачення, що потягло неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, не зазначив мотивів на їх спростування.

За таких обставин, у звʼязку з порушенням вимог кримінального процесуального закону, на підставі ч. 1 ст. 436 КПК України, ухвала суду апеляційної інстанції в даній справі підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційному суду необхідно врахувати вищевикладене, розглянути інші доводи, наведені в касаційних скаргах, постановити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Касаційні скарги засудженої ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10