Справа № 135/26/16-к
Провадження № 1-кп/135/15/16
УХВАЛА

Іменем України
01.02.2016 року Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 , її представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000271 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
11.01.2016 року до суду від Бершадської місцевої прокуратури надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Прокурор просить призначити судовий розгляд даного кримінального провадження і викликати в судове засідання свідка згідно доданого списку. Інші учасники процесу не заперечували проти призначення справи до судового розгляду. При цьому обвинувачена повідомила, що не знала чому її викликають до слідчого, думала, що по справі її матері. Її не допитували, дали щось підписати і вона підписала.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт та долучені до нього додатки, вважає, що даний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України в підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, та яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати статті 291 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити певні відомості, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, котрі прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, дату та місце його складення.

При цьому, фактичні обставини кримінального провадження, правова кваліфікація кримінального правопорушення та сформульоване обвинувачення, відповідно до закону, є самостійними та обов`язковими складовими частинами обвинувального акту, які не можуть підміняти одна одну.

Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, згідно ст. 337 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд. Під час судового розгляду прокурор може змінити або доповнити, лише висунуте обвинувачення.

Формулюванням обвинувачення є правова оцінка, юридичний висновок, зроблений на підставі фактичних обставин справи, викладених в обвинувальному акті, змістом якого є правові ознаки злочину, викладені мовою диспозиції статті (його частини) Кримінального кодексу України, за якою кваліфікуються дії особи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Однак, з обвинувального акту, складеному у даному кримінальному провадженні, вбачається, що викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає доведеними, не відповідають в повній мірі висунутому особі обвинуваченню. А пред`явлене обвинувачення не відповідає правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яка вказана в обвинувальному акті.

Так, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що «завдала декілька ударів по обличчю ОСОБА_6 , чим завдала останній фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень».

Однак, у висунутому обвинуваченні відсутнє посилання на форму вини обвинуваченого, що безумовно прямо впливає на кваліфікацію діяння. Відсутність в формулюванні обвинувачення вказівки на форму вини особи свідчить, що обвинувачення є не конкретним.

Крім того, викладаючи в обвинувальному акті правову кваліфікацію діяння, слідчий вказав, що ОСОБА_4 своїми діями вчинила «кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126 КК України, яке встановлює кримінальну відповідальність за умисне нанесення удару…»

Разом з тим, ст. 126 КК України містить дві частини. Тому суд вважає, що правова кваліфікація діяння особи є неповною, оскільки не зазначено частину статті кримінального закону, що суперечить вимогам п.5 ч. 2 ст. 291 КПК України. При цьому, на думку суду, зазначення у вступній частині обвинувального акта назви кримінального провадження із посиланням на ч. 1 ст. 126 КК України, не може свідчити про конкретність саме висунутого особі обвинувачення, а вказує лише на назву кримінального провадження.

Крім того, вказана в обвинувальному акті правова кваліфікація не узгоджується в повній мірі із викладеними фактичними обставинами, та пред`явленим обвинуваченням, оскільки із кваліфікації діяння вбачається, що обвинувачена має нести відповідальність за умисне нанесення удару. Тоді ж як у фактичних обставинах та висунутому обвинуваченні зазначено про завдання нею декількох ударів. При цьому удар є одноразовим впливом тупим предметом на тіло людини, та по кваліфікації дещо різниться від неодноразового нанесення потерпілому численних ударів.

Із урахуванням викладеного, суд вважає, що розгляд кримінального провадження за відсутності конкретного висунутого обвинувачення, порушує гарантовані законом процесуальні права обвинуваченого, в тому числі і право на захист, що унеможливлює призначення судового розгляду та є безумовною підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Керуючись ст.ст. 3, 291, 293, 314 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000271 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України - повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд.
Суддя: