АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1453/15 Справа № 175/4718/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000604 від 20 березня 2014 року, за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілої ОСОБА_6 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого у буд. АДРЕСА_1 ,

за участі прокурора ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:
До апеляційного суду Дніпропетровської області звернувся прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпіла ОСОБА_6 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року.

В своїх апеляційних вимогах прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 рік.

При цьому вказує на те, що злочин, за який засуджений обвинувачений відноситься до категорії тяжких злочинів, наслідком якого є спричинення тяжких тілесних пошкоджень потерпілій.

На думку апелянта, при визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому, судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що останній протягом судового розгляду не сприяв встановленню істини по справі, заперечував очевидні факти, щиро не жалкував з приводу вчиненого та наслідків, що свідчить про відсутність з його сторони щирого каяття.

Вважає, що суд безпідставно визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття та повне визнання вини. Зазначає, що таке зізнання ОСОБА_7 зробив вимушено, під тиском незаперечних доказів його вини.

Звертає увагу, що обвинуваченим протягом 5-ти років (з дня скоєння ДТП) не прийнято жодних мір щодо відшкодування спричиненої шкоди потерпілій ОСОБА_6 , що суд не взяв до уваги думку потерпілої про призначення обвинуваченому реальної міри покарання.

Зазначає, що суд не мотивував рішення про не застосування до ОСОБА_7 додаткової міри покарання у виді позбавлення права курування транспортними засобами.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок суду скасувати та ухвали новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк, який просив прокурор з позбавленням права керування транспортними засобами.

При цьому звертає увагу на те, що злочин, за який засуджений обвинувачений відноситься до категорії тяжких злочинів, наслідком якого є спричинення їй тяжких тілесних пошкоджень, в результаті яких вона стала інвалідом.

Вказує, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому злочину, так як він весь час не визнавав вину, ні разу не попросив вибачення та звинувачував її в скоєнні ДТП. Також, зазначає, що ОСОБА_7 за 5-ть років не відшкодував їй матеріальну і моральну шкоду. Зазначає, що суд першої інстанції не навів ніяких доводів щодо незастосування додаткового покарання, при тому що наслідки ДТП є тяжкі.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_7 зазначає, що викладені у скаргах доводи не відповідають змісту вироку та обставинам справи. Вважає, що рішення щодо призначення виду і міри покарання суд належним чином мотивував, прийняв до уваги як обставини справи так і його особисті характеристики. Не погоджуючись з доводами апеляційних скарг, що він не усвідомив своєї вини в дорожньо-транспортній пригоді, посилається на визнання вини в останньому слові, а також звертає увагу на свою поведінку після ухвалення щодо нього обвинувального вироку, а саме, відмову від його оскарження, при наявності, на його думку, достатньо підстав для цього.

Стверджує, що після ДТП він і його батьки намагались відшкодувати потерпілій шкоду, дали гроші на лікування, пропонували купити новий автомобіль, на що остання була згодна. Проте родичі потерпілої стали вимагати 20 000 доларів США. Таких грошей ні в нього, ні в його батьків не було, а тому вважає, що визначати йому міру покарання з цих підстав є несправедливим.

Зазначає, що вказані обставини розглядалась в суді першої інстанції і взяті до уваги при призначенні йому покарання. Також посилається на те, що при ухваленні вироку суд обговорював питання додаткової міри покарання і прийняв до уваги, що застосування додаткової міри покарання на якій наполягають апелянти, позбавить його можливості отримання засобів для існування, та що такий спосіб запобігання ДТП в майбутньому, не відповідає цілям і задачам кримінального судочинства.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого за ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2,3,4 ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів: 1875 грн.20 коп.,1961 грн.60 коп.; 3082 грн.80 коп. та вирішена доля речових доказів.

Судом ухвалено визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 286 КК України за таких обставин.
Як визнав встановленим суд, 04 червня 2010 року близько 09 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Мерседес-Бенц» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить його батькові ОСОБА_10 , здійснював рух зі сторони міста Дніпропетровська по вулиці Горького в напрямку вулиці Леніна в селищі Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зі швидкістю близько 70-80 км/годину, більш точно швидкість руху встановити на даний час не виявилось можливим.

Здійснюючи рух у вказаному напрямку, знаходячись в районі будинку № 32 по вулиці Горького, не вибрав безпечну швидкість руху і при виникненні небезпеки для руху у вигляді автомобілю «ВАЗ-2107» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6 , яка рухалася в попутному напрямку на полосі його руху, і стала здійснювати маневр повороту ліворуч на вулицю Комсомольську, яку він об`єктивно спроможний був виявити, заходів до негайного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або небезпечного об`їзду перешкоди не прийняв, в результаті чого допустив зіткнення транспортних засобів.

При зіткненні водію автомобіля «ВАЗ-2107» державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_6 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді: сумісної травми, закритої тупої череву с розривом селезінки, закритий перелом УШ-го ребра ліворуч по лопатковій лінії, перелом лонної та сідаліщних кісток праворуч, рвано-забійної рани лівої вушної раковини, які відносяться згідно висновків судово-медичної експертизи № 2991е до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, прокурора який підтримав апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої та просив вирок суду залишити без змін, пояснення потерпілої ОСОБА_6 , та її представника ОСОБА_9 , які підтримали свою та прокурора апеляційні скарги, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали справи, вивчивши і проаналізувавши аргументи, що містяться в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілої ОСОБА_6 не підлягають задоволенню за таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, кваліфікація його дій не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої ОСОБА_6 щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості , колегія суддів вважає не обґрунтованими.

Згідно ст.50 КК України - покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчинені злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України - при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначення покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності з роз`ясненнями, що містяться в абзаці другому п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 « Про практику призначення судами кримінального покарання», з наступними змінами від 10.12.2004 року і від 12.06.2009 року, судам, при призначенні покарання із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи більш складних форм співучасті ( якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Як видно із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 в достатній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, обставини справи й особу винного, а саме те, що він за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, працевлаштований, раніше не судимий і до кримінальної відповідальності не притягувався, пом`якшуючі обставини, до яких відніс повне визнання своєї вини та щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З врахуванням викладених обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі.

Разом з тим, враховуючи обставини справи, дані, які характеризують особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих обставин, дійшов до висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування ним основного покарання, встановлення йому максимального іспитового строку, передбаченого ч.4 ст.75 КК України та контролю за його поведінкою з боку органів кримінально-виконавчої інспекції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, при цьому звертає увагу на подальшу поведінку засудженого.

Як вбачається із матеріалів провадження та технічного запису судового засідання, обвинувачений ОСОБА_7 в кінці судового розгляду повністю визнав свою вину і попросив вибачення у потерпілої, під час апеляційного провадження надав суду ксерокопії квитанцій про відшкодування потерпілій завданої шкоди на суму 60 тис. грн.. Крім того, обвинувачений пояснив, що після ДТП відвідував лікарню, де лікувалась потерпіла і передавав кошти на лікування останньої: лікарю -22 тис. грн. і брату потерпілої 5 000 грн.

При цьому, враховуючи ситуацію, не брав розписки з родича потерпілої. Його батьки намагались вирішити питання про відшкодування шкоди потерпілій, в зв`язку з пошкодженням їй автомобіля і придбати їй автомобіль, але родичі потерпілої забажали велику суму грошей, яких не було ні в нього, ні його батьків. Готовий надалі відшкодовувати шкоду потерпілій при визначенні її розміру в установленому законом порядку, оскільки цивільний позов потерпілою не заявлений.

Потерпіла ОСОБА_6 вказані обставини про відшкодування обвинуваченим шкоди в період її лікування заперечувала.

Разом з тим, приймаючи до уваги, що з моменту ДТП до судового розгляду вказаного кримінального провадження пройшов значний час - п`ять років і потерпілою цивільний позов до цього часу не заявлений, а зі слів представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 , ОСОБА_7 не є належним відповідачем, у суду не має підстав не довіряти обвинуваченому при тому, що з його слів, він готовий відшкодовувати спричинену матеріальну шкоду.

Приймаючи до уваги вищезазначені обставини, те, що ОСОБА_7 відповідно до ст.89 КК України, є особою, яка не має судимості, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, весь час, після вищеописаних подій займався і займається суспільно-корисною працею, має постійне місце проживання, вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до злочинів з необережною формою вини, наслідки дорожньо - транспортної пригоди, що він прийняв міри до відшкодування шкоди і має намір відшкодовувати її в подальшому, відсутність будь-яких обтяжуючих обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Не визнання ОСОБА_7 своєї вини не є обставиною, яка обтяжує його покарання. Диспозитивність є однією із засад кримінального судочинства. Відповідно до ч.1 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом. Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_7 , на досудовому слідстві та при судовому розгляді, користуючись допомогою свого захисника, діяв у спосіб та в межах прав, наданих йому кримінально-процесуальним законом.

Про наявність каяття у ОСОБА_7 свідчить його поведінка, а саме, що до виходу суду до нарадчої кімнати він повністю визнав свою вину, попросив вибачення у потерпілої, на що вказав суд, вирішуючи питання про обрання йому виду і міри покарання, та прийняв рішення, незважаючи на відсутність до нього цивільного позову, про відшкодування шкоди потерпілій.

Спричинення потерпілій ОСОБА_6 тілесних пошкоджень, які віднесені до категорії тяжких, про що зазначено в апеляційній скарзі потерпілої, не є обтяжуючою обставиною, оскільки вказані обставини є кваліфікуючою ознакою злочину, за який засуджується ОСОБА_7 , та вчинений за встановлених судом обставин в межах пред`явленого обвинувачення. Ця обставина виключає притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності та призначення йому покарання за спричинення пасажирам, які знаходились в автомобілі потерпілої, в тому числі неповнолітнім, легких тілесних пошкоджень, на що звертає увагу потерпіла в апеляційній скарзі.

Безпідставними є доводи апелянтів, що суд не врахував, що обвинуваченим не відшкодовано потерпілій ОСОБА_6 матеріальну і моральну шкоду. Так, потерпілою не заявлявся цивільний позов про відшкодування шкоди у відповідності з ч. 1 ст.128 КПК України, положеннями якої передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та / або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`являти цивільний позов до обвинуваченого. Оскільки потерпіла не використала своє право на подачу цивільного позову у кримінальному провадженні, доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої, стосовно відсутності добровільного відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_6 , не можуть бути взяті до уваги.

Крім того, як зазначив представник потерпілої, остання має намір скористуватись своїм правом, наданим їй ч.7 ст. 128 і пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Не обгрунтованими є доводи апелянтів, про безпідставність не застосування до ОСОБА_7 додаткової міри покаранні у виді позбавлення права керування транспортними засобами та що судом прийняте рішення в цій частині не мотивоване.

Так, приймаючи рішення про незастосування до обвинуваченого додаткової міри покарання суд послався на наслідки дорожньо-транспортної пригоди.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне прийняти до уваги відсутність обтяжуючих обставин по справі, що весь час після вищеописаних подій, на протязі п`яти років, ОСОБА_7 продовжує працювати водієм маршрутного таксі, має позитивну характеристику, і що дана професія, є, фактично, його основною, що дає йому змогу забезпечувати матеріально себе і свою сім`ю, та в подальшому дасть змогу відшкодовувати матеріальну шкоду потерпілій.

Виходячи з зазначених обставин, приймаючи до уваги проміжок часу, який сплинув після вищезазначених подій, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому колегія суддів вважає безпідставним посилання потерпілої і її захисника на наявність у ОСОБА_7 порушень Правил дорожнього руху після ДТП, за вчинення якого він притягується до кримінальної відповідальності, оскільки вказані порушення допущені ним поза межами часу, вчиненого ним ДТП, і за які він поніс адміністративне покарання.

Слід зазначити, що передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України позбавлення права керування транспортними засобами, згідно ст.55 КК України є факультативним додатковим покаранням і питання про його призначення є правом суду, а не обов`язком.

Закон не вимагає наявності виняткових обставин, які б давали суду право не застосовувати додаткове покарання, в зв`язку з чим доводи апеляційних скарг є необґрунтованими.

Приймаючи до уваги викладені обставини, колегія суддів вважає, що в даному випадку покарання, призначене ОСОБА_7 є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає принципу справедливості і законності.

Оскільки в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої ОСОБА_6 не наведено переконливих доводів, які б визивали сумнів в правильності та обґрунтованості призначеного обвинуваченому виду і розміру покарання, задоволенню вони не підлягають.

Підстав для скасування судового рішення внаслідок істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при перевірці матеріалів провадження - не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 407, 405, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції і потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4