Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
5-2103км15: не визначено.
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 25.11.2015. Забезпечено надання загального доступу: 25.11.2015.
Номер судового провадження: не визначено
Номер кримінального провадження в ЄРДР: не визначено
ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2103кМ15 У х в а л а
19 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_3, суддів - ОСОБА_4, ОСОБА_5, при секретарі судового засідання - ОСОБА_6, з участю прокурора - ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-2103КМ15 за касаційною скаргою заступника прокурора Донецької області ОСОБА_8 на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 16 квітня 2015 року щодо ОСОБА_1, ‒
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 16 січня 2015 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця села Покровське Артемівського району Донецької області, який проживає у АДРЕСА_1, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов'язки, передбачені п. пп. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4695 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Вироком вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

24 квітня 2014 року, близько 18 години 45 хвилин, у дворі будинку № 48, що по вулиці Артема у місті Маріуполі Донецької області, ОСОБА_1 з метою заволодіння майном ОСОБА_2 здійснив напад на нього із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров'я, яке виразилось у нанесенні удару кулаком у потилицю і заподіянні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров'я. Подавивши таким чином волю ОСОБА_2 до опору, засуджений заволодів його майном загальною вартістю 4695 гривень.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від 16 квітня 2015 року вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та м'якість призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування наведеного зазначає, що апеляційний суд, всупереч вимогам ч. 2 ст. 365, ч. ч. 1, 5 ст. 404 КПК України, обмежив тривалість останнього слова обвинуваченого, в якому останній заперечив свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення. Як вказує прокурор, незважаючи на те, що повідомлені ОСОБА_1 в останньому слові обставини мали істотне значення для кримінального провадження, суд, порушивши приписи ч. 4 ст. 365 КПК України, не відновив з'ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірку їх доказами. Водночас, на думку автора скарги, суд, залишаючи без задоволення апеляційні вимоги прокурора про призначення покарання без застосування ст. 75 КК України, не дав належної оцінки тим обставинам, що засуджений вчинив тяжкий корисливо-насильницький злочин, суспільно корисною працею не зайнятий, під час судового розгляду порушував умови запобіжного заходу у виді домашнього арешту, заходів для відшкодування шкоди не вжив, а під час апеляційного розгляду вину фактично не визнав.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала вимоги касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити касаційну скаргу частково.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 187 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Посилання прокурора у касаційній скарзі, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, на порушення права обвинуваченого звертатися до суду з останнім словом не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Відповідно до матеріалів судового провадження і технічного запису процесу, суд апеляційної інстанції у ході розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок відповідно до ст. 365 КПК України надав ОСОБА_1 останнє слово і тривалість виступу обвинуваченого не обмежував.

Всупереч доводам касаційної скарги, заперечення ОСОБА_1 в останньому слові своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення не давало суду законних підстав для відновлення з'ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами.

У своєму виступі обвинувачений по суті оспорював встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, які у суді першої інстанції ніким, у тому числі ОСОБА_1, не оспорювалися та дослідження яких суд визнав недоцільним на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України. Відповідно до зазначеної частини статті та ч. 2 ст. 394 КПК України оскаржувати такі обставини в апеляційному порядку обвинувачений, як і інші учасники судового розгляду, був не вправі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги ст. 365 КПК України судом апеляційної інстанції не порушено.

Водночас, слушними є доводи касаційної скарги щодо необґрунтованого відхилення судом апеляційних вимог прокурора про призначення ОСОБА_1 покарання без застосування ст. 75 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у своїй апеляційній скарзі на вирок прокурор наводив докладні доводи про безпідставне застосування судом інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.(т. 2, а. с. 58-60).

Всупереч вимогам ст. 419 КПК України, апеляційний суд не здійснив належної перевірки таких доводів, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей та не зазначив у своїй ухвалі достатніх підстав, через які визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

За змістом ч. 1 ст. 75 КК України, обов'язковою умовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є наявність достатніх підстав для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи.

Погоджуючись з висновком місцевого суду про можливість виправлення винного без відбування покарання, апеляційний суд обмежився посиланням як на обставини, що пом'якшують покарання, на те, що ОСОБА_1 на диспансерних наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується посередньо, є сиротою та інвалідом третьої групи по слуху, у вчиненому щиро розкаявся.

При цьому суд не взяв до уваги, що переважна більшість зазначених ним обставин є даними про особу засудженого. Яким чином вони підтверджують можливість виправлення ОСОБА_1 без відбування покарання судом не мотивовано.

Поряд з тим апеляційний суд не дав належної оцінки тим обставинам, що засуджений вчинив умисний тяжкий корисливий злочин із застосуванням насильницьких дій, поставивши під загрозу життя і здоров'я потерпілого, завдану шкоду не відшкодував і заходів для такого відшкодування не вжив.

Крім цього, під час судового розгляду у суді першої інстанції ОСОБА_1 порушив умови раніше обраного йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту: виїхав за межі міста Маріуполя та ухилявся від суду, в зв'язку з чим йому було змінено вид заходу забезпечення кримінального провадження - обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою (т. 1, а. с. 76-77, т. 2, а. с. 15, 21, 26-31, 33-38, 46).

Виходячи з наведеного, не можуть вважатися переконливими висновки суду про щире каяття засудженого. Врахувавши таку обставину, що пом'якшує покарання, апеляційний суд не мотивував, у яких саме діях виражалося відповідне ставлення ОСОБА_1 до скоєного, крім формальної вказівки у судовому засіданні суду першої інстанції.

Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, що склалася, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно з законом.

Відхиляючи доводи прокурора про порушення засудженим умов запобіжного заходу у виді домашнього арешту, апеляційний суд лише послався на пояснення ОСОБА_1, який є глухонімим, про те, що сурдоперекладач не довела до його відома обов'язок не залишати місце проживання.

Цим самим суд по суті констатував невиконання сурдоперекладачем вимог п. 3 ч. 3 ст. 68 КПК України про здійснення повного і правильного перекладу, однак, як слушно зазначає прокурор у скарзі, питання про передбачену законом відповідальність перекладача не вирішено.

Крім цього, покладені на ОСОБА_1 обов'язки були зазначені в ухвалі слідчого судді про застосування запобіжного заходу, копія якої відповідно до вимог ч. 5 ст. 196 КПК України підлягала врученню йому негайно після оголошення (т. 1, а. с. 76-77). Наявні у засудженого вади слуху та мови не перешкоджали йому ознайомитися з умовами домашнього арешту при ознайомлені з цим судовим рішенням.

Зазначена обставина судами нижчих інстанцій залишилася без належної перевірки та оцінки.

Враховуючи ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину та посткримінальну поведінку ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що, за умови незмінності обсягу висунутого обвинувачення за наведених у вироку обставин, звільнення засудженого ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, не ґрунтується на правильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом ст. 438 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставами для скасування судового рішення.

За наведених обставин ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатися законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

При новому розгляді апеляційному суду необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, належним чином перевірити доводи, викладені в апеляційній і касаційній скаргах прокурора, та прийняти законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 16 квітня 2015 року щодо ОСОБА_1 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...