АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1454/15 Справа № 207/1863/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровськ кримінальне провадження №0000423 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року щодо

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який народився у с.Карнаухівка

м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області,

проживає за адресою

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого за ч.1 ст.213 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Обвинуваченим ОСОБА_6 принесена апеляційна скарга на вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року, в якій він просить вирок суду скасувати та ухвалити свій, який призначити йому за ч.1 ст.213 КК України із застосуванням ст.69 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Вироком Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.213 КК України на 1 рік обмеження волі. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено від відбування призначеного покарання, з іспитовим строком 1 рік, з покладанням відповідних обов`язків.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги обвинувачений вказує на неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, яка на його думку виразилась у безпідставному застосуванні судом першої інстанції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу», яким змінено редакцію ст.213 КК України, оскільки останній не скасовує злочинність діяння, не пом`якшує кримінальну відповідальність та не поліпшує становище обвинуваченого, у зв`язку з чим цей закон не має зворотної сили. Злочин, за який засуджено ОСОБА_6 вчинений ним до набрання чинності закону, який передбачав покарання у виді обмеження волі, а тому призначене покарання є незаконним. Також в апеляції вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, який вину визнав повністю, в скоєному розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, має на утриманні тітку похилого віку, сестру-інваліда, сина-інваліда, допомагає доньці та новонародженому онуку, тому та двох дітей, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, у зв`язку з чим вважає, що вказані обставини пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, тому просить призначити покарання у виді штрафу, з застосуванням ст.69 КК України, у розмірі ніжчому, ніж було передбачено санкцією ч.1 ст.213 КК України. Вважає, що рішення суду в частині вирішення питання про доля речових доказів ухвалене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки 4000кг промислового брухту з вилучених 4400кг під час проведеного обшуку отримані ОСОБА_6 на законних підставах, а вагома їх частина за своїми ознаками та властивостями не може бути брухтом, так як використовувалась обвинуваченим у побуті.

Згідно вироку суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він будучи не зареєстрованим в установленому порядку, як суб`єкт господарювання, на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , з метою зберігання та подальшого збуту, здійснив прийом промислового металобрухту від невстановлених досудовим слідством громадян за ціною 25 гривень за 1 кг.

25 березня 2015 року в ході проведеного санкціонованого обшуку на території домоволодіння по АДРЕСА_1 працівниками міліції було виявлено та вилучено промислові терези та 4400 кг промислового металобрухту, які ОСОБА_6 приймав при здійсненні операцій з металобрухту.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив застосувати щодо нього покарання у виді штрафу, з застосуванням ст.69 КК України.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав ст.421 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження разом з доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Разом з цим ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано не було.

Матеріали провадження засвідчують, що вирок суду ухвалений за процедурою розгляду кримінального провадження, передбаченою ч.3 ст. 349 КПК України.

Підставою для застосування положень ч.3 ст.349 КПК України є наявність неоспорених жодним з учасників кримінального провадження обставин вчинення кримінального правопорушення та відсутність заперечень з їх боку щодо дослідження пов`язаних з ними доказів. При цьому суд в обов`язковому порядку зобов`язаний з`ясувати правильність розуміння вказаними особами змісту зазначених обставин та відсутність сумнівів у добровільності позицій учасників провадження і роз`яснити неможливість в подальшому оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Натомість, суд першої інстанції не роз`яснив наслідків скороченої процедури судового розгляду, про що свідчить технічний запис судового засідання.

Отже, недотримання зазначеного порядку, в контексті передбачених ст.7 КПК України загальних засад кримінального провадження щодо верховенства права, забезпечення права особи на захист та змагальності сторін, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

У відповідності до ч.1 ст.409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно статті 413 КПК України- неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, що тягне скасування судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, або застосування закону, який не підлягає застосуванню.

На час скоєння обвинуваченим злочину, передбаченого ч.1 ст.213 КК України, санкція цього Закону передбачала покарання у виді штрафу від п`ятисот до тисячі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян або громадських робіт від ста до двохсот годин.

У мотивувальній частині вироку суд першої інстанції, визначаючи вид покарання обвинуваченому, зазначив про призначення покарання у виді позбавлення волі, що санкцією інкримінованої статті не передбачено.

В той же час, у резолютивній частині вироку суд призначив покарання обвинуваченому у виді обмеження волі, що також санкцією інкримінованої статті не було передбачено, в порушення вимог ч.2,3 ст.4 та ч.3 ст.5 КК України, застосувавши санкцію ч.1 ст.213 КК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», яка діє з 5 квітня 2015 року, що є неприпустимим.

Призначивши обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, суд на підставі ст.75 КК України звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком.

В той же час, обвинувачений прохає скасувати вирок суду першої інстанції та постановити свій вирок, яким призначити йому покарання у виді штрафу. Однак, покарання у виді штрафу, яке виконується реально, є більш суворим покаранням, ніж було призначено обвинуваченому, від відбування покарання якого його було звільнено, тоді як відповідно ч.1 ст.421 КПК України не допускається погіршення правового становища обвинуваченого окрім як за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника.

Порушення судом першої інстанції норм як матеріального так і процесуального закону є очевидними, і будь-яких сумнівів з приводу цього у колегії суддів не викликають.

У даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливості щодо перегляду вироку суду в межах доводів апеляційної скарги та ухвалення нового вироку, з огляду на наявність зазначених вище вимог кримінального процесуального закону.

Виходячи із передбачених ч.6 ст.9, п.п.1,2,13 ч.1 ст.7 КПК України загальних засад кримінального провадження, з метою забезпечення верховенства права, законності, забезпечення обвинуваченому права на захист, ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції у відповідності з вимогами ч.1 ст.407 КПК України.
Оскільки вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, суду першої інстанції при новому розгляді необхідно урахувати наведене у цій ухвалі, належним чином дотриматися норм, визначених законом при здійсненні правосуддя, і прийняти законне та обґрунтоване рішення у відповідності до вимог законодавства.
Керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді