У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вищий спеціалізований суд України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

розглянувши у судовому засіданні 25 серпня 2015 року у м. Києві касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року щодо ОСОБА_5,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, судові рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 01 січня 2015 року близько 03.00 год., знаходячись біля ресторану «Банзай» у м. Дніпропетровську, маючи злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров'я потерпілого, запропонував раніше знайомим ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 взяти участь у вчиненні грабежу та отримавши згоду вступив з останніми у злочинну змову, розподіливши при цьому ролі кожного у вчиненні злочину.

Реалізуючи спільний злочинний умисел та виконуючи відведену йому роль, ОСОБА_5 підійшов ззаду до раніше незнайомого ОСОБА_9, який розмовляв по мобільному телефону, та повалив його на землю. У цей час співучасник ОСОБА_6 підбіг до потерпілого та утримував його двома руками за шию, однак оскільки ОСОБА_9 почав кликати на допомогу, співучасник ОСОБА_7, діючи згідно відведеної йому ролі, підбіг до потерпілого та завдав йому один удар ногою в область голови. Співучасник злочину ОСОБА_8 у цей час, знаходячись на відстані 2-3 метрів, спостерігав за навколишньою обстановкою, а також своєю присутністю подавляв волю потерпілого у випадку можливого опору. Доводячи злочинний умисел до кінця, діючи з корисливих мотивів, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров'я потерпілого, ОСОБА_5 висмикнув з правої руки ОСОБА_9 мобільний телефон «Іphone 4» вартістю 2 639,45 грн., спричинивши потерпілому шкоду на зазначену суму.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 Стверджує, що останній не був організатором злочину та виконував незначну роль, а інші співучасники, серед яких є неодноразово судимі, його обмовили. Вважає, що судом не в достатній мірі враховано пом'якшуючі вину його підзахисного обставини, зокрема те, що він щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, позитивно характеризується, працює, доглядає за хворим батьком. Просить змінити судові рішення та звільнити ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення скарги та вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного злочину та правильність кваліфікації його дій у касаційному порядку не оскаржується.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом'якшуючі вину ОСОБА_5 обставини, якими визнав щире каяття, повне визнання вини, сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику за місцем проживання та відсутність попередніх судимостей. Обтяжуючих обставин суд не виявив.

Розглядаючи апеляційну скаргу захисника, апеляційний суд встановив обставини, не враховані судом першої інстанції - працевлаштування, позитивну характеристику за місцем роботи, проживання разом із батьком, який має ряд серцево-судинних захворювань. Разом із тим, з урахуванням конкретних обставин справи, активної ролі ОСОБА_5 як організатора та виконавця злочину, що убачається насамперед із власних показань засудженого під час досудового розслідування та у суді, колегія суддів апеляційного суду дійшла правильного висновку, що вищезазначені обставини не є достатніми для пом'якшення ОСОБА_5 покарання.

Тому, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, обране судом ОСОБА_5 покарання у виді мінімального строку, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Підстав для застосування ст. 75 КК України не встановлено.

Доводи, наведені захисником в апеляційній скарзі, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірено та спростовано. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Отже, з касаційної скарги, наданих копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року щодо ОСОБА_5.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_11. ОСОБА_12