Справа № 344/1173/16-к
Провадження № 1-кс/344/573/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області зі скаргою про визнання протиправною бездіяльність начальника слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення суддею Івано-Франківського міського суду ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 375 КК України за його заявою від 05 січня 20126 року; зобов`язання начальника слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_5 внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення суддею Івано-Франківського міського суду ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 375 КК України за його заявою від 05 січня 20126 року.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, та подав до суду заяву, в якій просив розглядати дану скаргу без його участі; вимоги скарги підтримував в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні проти скарги заперечила, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просила в задоволенні скарги відмовити.

Проаналізувавши викладені у скарзі пояснення скаржника, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали скарги та ознайомившись з матеріалами наглядового провадження № 06/1-1609-14 , вважаю за необхідне зазначити наступне.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначено частиною 1 статті 303 Кримінального процесуального кодексу України (надалі «КПК України»).

Зокрема, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

При цьому, системний аналіз змісту норми частини 1 статті 214 КПК України свідчить про те, що бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, яка є предметом оскарження в порядку статті 303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань впродовж 24 години після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відомості, які підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та їх перелік визначено частиною 5 статті 214 КПК України, відповідно до положень якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань підлягають внесенню, зокрема, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.

При цьому, виходячи зі змісту статті 214 КПК України, повноваженням щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомленні потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наділені слідчий, прокурор.

В судовому засіданні встановлено, що 05 січня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Генерального прокурора України із заявою про скоєння кримінального правопорушення, в якій просив розпочати досудове розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_7 щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України (постановлення судом завідомо неправосудної ухвали).

Супровідним листом Генеральної прокуратури України від 12 січня 2016 року № 1717-р ОСОБА_4 повідомлено про направлення його заяви до Прокуратури Івано-Франківської області для прийняття рішення у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Листом Прокуратури Івано-Франківської області від 16 січня 2016 року № 15-1609-14 ОСОБА_4 повідомлено про відсутність підстав для внесення відповідних відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування.

На думку ОСОБА_4 , не внісши зазначені ним в заяві відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та не розпочавши розслідування, прокурор порушив вимоги КПК України, а, відповідно, допустив бездіяльність.

Як встановлено слідчим суддею зі змісту поданої прокурору заяви ОСОБА_4 , його доводи про наявність в діях судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_7 ознак кримінально-караного діяння зводяться до незгоди з відповідним процесуальним рішенням судді (Ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року у справі № 344/18266/14-к).

У відповідності до положень статей 124, 125 Конституції України, статті 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом. Вказана норма закону визнана конституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2011 від 12 липня 2011 року.

Як зазначено в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань має бути внесено короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кримінального кодексу України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим кодексом.

Системний аналіз вищезазначених законодавчих положень дає підстави дійти висновку про те, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні та обґрунтовані відомості про кримінальне порушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), а якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що чинним законодавством України прокурора або слідчого не наділено повноваженнями щодо надання юридичної оцінки процесуальним рішенням суддів, визнання таких рішень законними чи незаконними, оскільки встановлення наявності чи відсутності процесуальних порушень при розгляді справи, встановлення обставин порушення суддею норм матеріального чи недотримання норм процесуального права при розгляді справи можливе тільки в порядку перегляду справи в апеляційному чи касаційному провадженні.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року (справа № 21-319 во 07).

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Додатком до Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р. на 1098му засіданні заступників міністрів, зазначено (встановлено), що судові рішення мають бути обґрунтовані та оголошені публічно, однак судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті таких рішень (§15); рішення судів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених в законодавстві (§16); коментуючи рішення суддів, виконавча та законодавча влада мають уникати критики, яка може підірвати незалежність судової влади або довіру до неї (§18); тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (§66); тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру (§68); дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов`язки ефективно та належним чином (§69); судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (§70).

VII Конгрес ООН по запобіганню злочинності і поводженню з правопорушниками 1985 р. схвалив Основні принципи незалежності судових органів, де проголошується, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни; судові органи вирішують передані їм справи неупереджено, на підставі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукання, тиску, погроз або втручання прямого чи непрямого з будь-якого боку і з будь-яких причин; незалежність судових органів дає їм право і вимагає від них забезпечення справедливого ведення судового розгляду і додержання прав сторін.

Відтак, поки рішення суду зберігає законну силу, не можна ставити під сумнів його правосудність, а крім того не може бути підставою для притягнення судді до відповідальності і скасування в установленому порядку судових рішень, оскільки суддя міг діяти добросовісно та за своїм внутрішнім переконанням.

Незгода з рішеннями суду сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді упередженості, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Як встановлено в ході розгляду даної скарги, Ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року у справі № 344/18266/14-к оскаржувалася в апеляційному порядку, і Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2015 року її залишено без змін.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що із заяви ОСОБА_4 не вбачається обставин, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення суддею Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_7 , вважаю обґрунтованим та правомірним висновок прокурора про відсутність підстав для внесення відомостей, зазначених у заяві ОСОБА_4 від 05 січня 2016 року, до ЄРДР, відтак, не вбачаю підстав для задоволення скарги.

Стосовно зазначеного в резолютивній частині скарги ОСОБА_4 клопотання про звернення з ухвалою суду до голови міського суду щодо відпрацювання ним відповідного подання до апеляційного суду області для визначення підсудності щодо розгляду даної скарги, слідчий суддя не вбачає правових підстав для розгляду такого клопотання, оскільки в рамках статті 303 КПК України до компетенції слідчого судді не входить відповідне повноваження.

Згідно з частиною 3 статтею 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 124, 125 Конституції України, ст. 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2011 від 12.07.201 року, п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади», ст.ст. 214, 303, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :
В задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1