АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/401/15-кГоловуючий у 1-й інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/219/15 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст.336 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 вересня 2015 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

при секретарі - ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 07 квітня 2015 року.

Цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого у силу ст.89 КК України, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, і йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 1 рік.

Згідно до п.п. 2-4 ч.1 ст.76 КК України на ОСОБА_6 покладено відповідні обов`язки.

За вироком суду, ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, і достовірно обізнаним про проведення на території України часткової мобілізації до Збройних Сил України, на підставі Указу Президента України №607 від 21 липня 2014 року, згідно якого був викликаний та призначений для проходження військової служби за мобілізацією на особливий період в складі команди В №1670-ЗС1, отримавши 12 лютого 2015 року повістку з роз`ясненнями і вимогою прибути на 09 год. 13 лютого 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи змогу на прибуття, без поважних причин, умисно не прибув до місця призову та не повідомив причини не прибуття для призову за мобілізацією в ЗС України, чим порушив порядок комплектування ЗС України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, просить даний вирок скасувати, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення надто м`якого покарання, і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ст.336 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

Свої доводи мотивує тим, що суд, при призначенні ОСОБА_6 покарання, не в повній мірі врахував вимоги п.3 ч.1 ст.65 КК України.

Також на її думку, суд в достатній мірі не врахував підвищену суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, оскільки у даному випадку мобілізація пов`язується з умовами особливого періоду в державі з загрозою нападу, небезпекою незалежності України.

Окрім цього, стверджує про те, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виховній ролі покарання, може призвести до втрати державою важелів та інструментів, які стримують військовослужбовців від масового ухилення від призову за мобілізацією та створить уяву про вседозволеність, можливість ухилення від військової служби не зазнавши відповідного покарання, як у обвинуваченого, так і в інших громадян.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду, міркування прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу і, з викладених у ній підстав, просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ст.336 КК України і призначити йому покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, думку обвинуваченого ОСОБА_6 про законність та обґрунтованість вироку і безпідставність поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується наявними в ньому доказами, які, у силу вимог ч.3 ст.349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, не перевіряється відповідно до ч.1 ст.404 КПК України.

Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України і воно є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Що ж стосується тверджень прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання та невірного застосування ст.75 КК України, то вони є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Зокрема, відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За змістом ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції, як видно з вироку, дотримуючись вимог ст.ст. 65-67 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 Про практику призначення судами кримінального покарання (із змінами і доповненнями), врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який задовільно характеризується по місцю проживання, обставини, що пом`якшують покарання повне визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Таким чином, проаналізувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції підставно застосував до обвинуваченого ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням та встановивши іспитовий строк на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2-4 ч.1 ст.76 КК України.

Рішення суду першої інстанції належним чином мотивовано, не суперечить вимогам кримінального закону і відповідає меті покарання. Це покарання матиме й превентивне значення як для обвинуваченого, так і для інших осіб.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання та невірного застосування ст.75 КК України є необґрунтованими.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до висновку, що не має підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку із чим зазначений вирок слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 07 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2