Ухвала

іменем україни

22 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянула у судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2013 року та вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2015 року.

Вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2013 року,

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, в силу ст. 89 КК такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн та у рахунок відшкодування витрат за надання юридичної допомоги 4 000 грн.

Також вироком суду вирішені питання щодо судових витрат та речових доказів у справі.

Вказаним вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 01 листопада 2010 року близько 09.00 год з метою врегулювання непорозуміння виниклого між ним та потерпілим ОСОБА_7 з приводу погашення суми заборгованості та нарахованих відсотків за користування коштами, взятими в останнього у борг, прибув додому до потерпілого в АДРЕСА_1 , де під час сварки вихопив з кишені гладкоствольний пістолет ударно-травматичної дії та умисно здійснив п`ять цілеспрямованих пострілів, які прийшлися в ділянку поперекового відділу та в голову ОСОБА_7 , чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя в момент заподіяння.

Апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання і постановив новий вирок, яким ОСОБА_5 за ч. 1 ст.121 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Крім того, виключено із вступної частини дані про попередню судимість ОСОБА_5 , а з резолютивної - посилання на обтяжуючу покарання обставину - рецидив злочину. Постановлено вважати ОСОБА_5 таким, що в силу ст. 89 КК не має судимості. В решті вирок залишено без зміни.

У касаційні скарзі прокурор просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 , а справу направити на новий судовий розгляд у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, істотними порушеннями кримінально-процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. Стверджує, що дії ОСОБА_5 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки характер тілесних ушкоджень та спосіб їх спричинення, а також кількість і цілеспрямованість здійснених засудженим пострілів свідчить про направленість його умислу саме на позбавлення життя потерпілого. Вважає, що судом при призначенні покарання не достатньо враховані такі обставини, як тяжкість вчиненого злочину, корисливий мотив, відсутність щирого каяття у засудженого та визнанням ним вини. Зазначає про порушення апеляційним судом ст. 399 КПК 1960 року, оскільки доводи про порушення ОСОБА_5 правил застосування травматичної зброї залишились не спростованими.

Потерпілий у касаційній скарзі просить судові рішення змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 КК на ч. 2 ст. 15 пункти 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті, цивільний позов задовольнити у повному обсязі. Стверджує, що знаряддя злочину пістолет - ударно-травматичної дії, який при недотриманні умов його використання може завдати смерть потерпілому, а також локалізація і цілеспрямованість здійснених пострілів свідчить про спрямованість умислу засудженого саме на умисне вбивство. Вказує на недопустимість окремих доказів та незаконність складу суду. Вважає, що розгляд справи в порядку апеляційної процедури відбувся формально та без урахування вказівок суду касаційної інстанції.

Накасаційні скарги потерпілого та прокурора надійшло заперечення захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , в якому він стверджує про безпідставність викладених у скаргах доводів і просить їх залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку касаційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновку про винність засудженого ОСОБА_5 у вчиненні умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, суд дійшов на підставі доказів, перевірених у судовому засіданні, яким дав належну оцінку у вироку.

Доводи прокурора у касаційній скарзі про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК колегія суддів вважає такими, що не грунтуються на матеріалах кримінальної справи та законі.

Так, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Також злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично були заподіяні.

Згідно з п. 22 вказаної Постанови Пленуму ВСУ питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки.

Орган досудового слідства кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_10 і з таким обвинуваченням справа надійшла до місцевого суду.

В результаті розгляду справи, місцевий суд дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження умислу у ОСОБА_5 на вчинення закінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_7 , а тому кваліфікував дії винного за ч. 1 ст. 121 КК, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. В обґрунтування кваліфікації дій ОСОБА_5 за цією нормою кримінального закону, суд правильно послався на показання засудженого ОСОБА_5 , який зазначив, що наміру вбивати потерпілого не мав, а пістолет ударно-травматичної дії придбав з метою самозахисту. У день події, в ході сварки з ОСОБА_7 , який був агресивним й погрожував йому розправою, він усвідомив, що вимушений захищатися, і щоб втекти дістав з карману куртки пістолет та безприцільно вистрілив у бік потерпілого.

Крім того, у висновках експертів та спеціалістів установлено, що вилучені в ході огляду місця події 01 листопада 2010 року гумові кулі та гільзи - є складовими частинами пістолетних патронів ударно-травматичної (несмертельної) дії, калібру 9 мм. Патрони ударно-травматичної дії споряджені еластичними кулями призначені для придушення агресивності нападаючого, шляхом болючої дії.

У висновку експерта на підставі проведеної експертизи сорочки потерпілого ОСОБА_7 зазначено, що виявлене вхідне вогнепальне пошкодження, яке виникло від пострілу зі зброї ударно-травматичної дії, утворилося коли потерпілий знаходився у вертикальному положенні і був повернений до нападника задньою поверхнею тіла, при цьому постріл був здійснений з неблизької відстані.

Як пояснив допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_11 , пістолет з якого засуджений вистрілив у потерпілого відноситься до зброї травматичної дії і ним не можливо нанести смертельне поранення. Всі види травматичної зброї призначені для придушення агресивності людини шляхом завдання легких тілесних ушкоджень, тобто для самооборони.

З урахуванням суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій, яке є визначальним при відмежуванні умисного вбивства від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, а також сукупності усіх зібраних доказів по справі і наведених вище об`єктивних даних, зокрема показань засудженого з приводу поведінки потерпілого, знаряддя злочину - зброї травматичної дії, висновку експерта щодо значної відстані між засудженим і потерпілим в момент здійснення пострілів, а також висновку судово-медичної експертизи про локалізацію та характер тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_5 не мав умислу вбивати ОСОБА_7 , а тілесне ушкодження заподіяв йому під час сварки без мети позбавити життя.

Таким чином, усі обставини справи суд дослідив всебічно, повно й об`єктивно, зібраним доказам дав належну оцінку в їх сукупності з дотриманням вимог ст. 257 КПК 1960 року, і правильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК.

За результатами перевірки вироку суду першої інстанції апеляційним судом, в порядку, передбаченому ст. 378 КПК 1960 року постановлено свій вирок. При цьому, апеляційний суд, погодившись з цим рішенням в частині кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК, обґрунтовано вказав на невідповідність призначеного засудженому покарання внаслідок м`якості.

Як убачається зі змісту вироку, при обранні засудженому ОСОБА_5 міри покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК, апеляційний суд у повній мірі врахував характер і ступень тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Колегія суддів призначене покарання знаходить справедливим та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів.

Порушень ст. 399 КПК 1960 року апеляційним судом під час повторного перегляду апеляційних скарг, як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, колегія суддів не встановила.

Також безпідставними є твердження потерпілого про незаконність складу суду, оскільки з огляду на вимоги ст. 54 КПК 1960 року, не убачається жодних об`єктивних даних, які свідчили б про наявність заборон щодо участі судді ОСОБА_12 у розгляді цієї справи.

Отже, вирок апеляційного суду є законним і обґрунтованим, призначене покарання справедливим, а відтак касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілого ОСОБА_7 - без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3