Справа №11-130/12 21.02.2012 21.02.2012 21.02.2012
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11-130/12 Головуючий у першій інстанції:
Категорія: ч.2 ст.185 ОСОБА_1
КК України Доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2012 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду

Миколаївської області у складі:

головуючої: Маркової Т О.

суддів: Губи О.О., Міняйло М. П.

за участю прокурора: Омеляна В.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_3 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2011 року, яким :

ОСОБА_3, 22 березня 1985 року народженця, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, раніше не судимий, неодружений, утриманців не має,

засуджений:

- за ст. 185 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки;

- за ст. 190 ч 2 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Згідно зі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 2 роки.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 76 КК України на нього покладено обовязок періодично зявлятися для реєстрації до кримінально виконавчої інспекції.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_4 - 4900 грн., ОСОБА_5 5500 грн.,

ОСОБА_6 - 5900 грн.

За вироком суду ОСОБА_3 визнано винним та засуджено за те, що в лютому 2010 року, знаходячись в квартирі АДРЕСА_1, зловживаючи довірою потерпілої ОСОБА_4 під виглядом здачі в ремонт золотого ланцюжка, заволодів ним, вартість якого становить 875 грн.

19 лютого 2010 року приблизно о 23 годині ОСОБА_3, знаходячись у вказаній квартирі, повторно, таємно викрав золотий браслет, вартістю 4025 грн., що належав потерпілій ОСОБА_4

В період часу з лютого по березень 2010 року ОСОБА_3, повторно, зловживаючи довірчими відносинами з потерпілою ОСОБА_6, яка проживала в одній квартирі з ОСОБА_4, заволодів її грошима в сумі 5400 грн. 45 коп. і мобільним телефоном «Самсунг» вартістю 500 грн.

В березні 2011 року ОСОБА_3, перебуваючи в квартирі № 17, що знаходиться в м. Миколаєві по Бугському Бульвару буд. 17-а, повторно, зловживаючи довірою, використовуючи як привід, ремонт компютера, що належить потерпілій ОСОБА_5, заволодів ним, спричинивши потерпілій шкоду в розмірі 5 500 грн.

1 квітня 2011 року ОСОБА_3, знаходячись в кафе «Двойка» в м. Миколаєві, повторно, з метою заволодіння, таємно викрав у ОСОБА_7 ноутбук «Самсунг Н210», який коштував 3785 грн. і мобільний телефон «НОКИА 6300».

11 квітня 2011 року ОСОБА_3, перебуваючи в кімнаті 77 буд. 24-а по вул. Фалєвській в м. Миколаєві, де проживала ОСОБА_8, зловживаючи її довірою, на підставі того, що необхідно відремонтувати ноутбук «АСЕР5520» вартістю 6000 грн., заволодів ним.

В апеляції засуджений ОСОБА_3 просить вирок суду в частині засудження його по епізодам заволодінням майном ОСОБА_9 і ОСОБА_7 скасувати і провадження по справі в цій частині закрити за відсутністю в його діях складу злочину, а у звязку зі зменшенням обєму обвинувачення, помякшити покарання, застосувавши до нього ст. 69 КК України, призначивши йому штраф.

Зазначає, що із ОСОБА_6 у нього були довірчі відносини і вона добровільно передавала йому різні суми грошей і мобільний телефон. Будь яких строків повернення майна не оговорювалося, договорів не укладалося.

Наголошує, що у нього не було наміру на крадіжку майна ОСОБА_7, оскільки потерпілий добровільно передав у тимчасове користування ноутбук і мобільний телефоні, а він, в якості застави, залишив свою куртку в кафе «Двойка». Через день він повідомив ОСОБА_7, що повертає йому ноутбук.

На думку апелянта у суду були всі підстави перейти до більш мякого основного покарання, не зазначеного в санкції ст. 185 ч 2 КК України і призначити йому штраф, оскільки він щиро розкаявся, частково відшкодував завдану шкоду.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення вироку без зміни, а апеляції засудженого без задоволення, вивчивши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні ним злочинів проти власності, а саме крадіжок і шахрайства вчинених повторно, ґрунтується на доказах, які були всебічно перевірені в судовому засіданні та отримали відповідну оцінку у вироку.

Засуджений ОСОБА_3 не заперечував фактичних обставин справи в суді пояснив, що вечором 19 лютого 2010 року він заволодів золотим браслетом ОСОБА_4, за який в ломбарді отримав гроші. На протязі лютого - березня 2010 року ОСОБА_6Ю на його прохання, добровільно передала йому гроші в сумі 5400 грн., а також мобільний телефон. Зазначене майно він не повернув потерпілим, оскільки гроші витратив на погашення боргів, а телефон обміняв на інший.

1 квітня 2011 року він, з дозволу ОСОБА_7, користувався його мобільним телефоном і ноутбуком, а коли необхідно йому було покинути кафе, де вже не було потерпілого, то він, з метою зберігання, забрав вказані речі, із яких, ноутбук повернув.

Ці показання засудженого ОСОБА_3 узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_6 в судовому засіданні, згідно яких, на протязі лютого-березня 2010 року на прохання ОСОБА_3, під різними приводами, передала йому гроші в сумі 5400 грн., 45 коп.. і мобільний телефон вартістю 55 грн. Також вона зазначила, що 19 лютого 2010 року засуджений викрав золотий браслет у ОСОБА_4, яка проживала разом з нею в одній квартирі.

Потерпілий ОСОБА_7 в суді пояснив, що 1 квітня 2011 року він на прохання ОСОБА_3, який знаходився з ним в кафе «Двойка», передав йому ноутбук, що коштував 3785 грн. і мобільний телефон для тимчасового користування, лише в кафе. Коли він повернувся в кафе, то засудженого, разом з його речами, вже не було.

Крім того, потерпіла ОСОБА_6 показала, що на її неодноразові вимоги повернути їй кошти і мобільний телефон, засуджений не реагував, а потім взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки, оскільки поміняв номер.

Отже, за таких обставин висновок суду про наявність у ОСОБА_3С умислу на заволодіння грошима і мобільним телефоном ОСОБА_6 шляхом шахрайства, без подальшого наміру їх повернути, є правильним.

Посилання апелянта на дружні стосунки у нього з потерпілою ОСОБА_6 і добровільність передачі нею майна, як на обставину, що виключає кримінальну відповідальність, не заслуговує на увагу, оскільки обовязковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна, а стосунки, між ними, на правову природу скоєного, не впливають.

Викладені в апеляції засудженого доводи проте, що він не викрадав у ОСОБА_7 його речей, оскільки повернув йому ноутбук є безпідставними, так як спростовується показами потерпілого і іншими фактичними даними.

Свідок ОСОБА_10, допитана в судовому засіданні показала, що в квітні 2011 року її син дав їй для користування мобільний телефон «НОКИА 6300», який потім був у неї був вилучений.

Ці показання ОСОБА_10 підтверджуються даними протоколу виїмки від 19 квітня 2011 року (а. с. 22), згідно якого у неї був вилучений мобільний телефон «НОКИА 6300».

За таких обставин слід визнати, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у таємному викраденні речей ОСОБА_7М, оскільки він розпорядився ними на свій розсуд, а повернення ним потерпілому ноутбука, після порушення кримінальної справи, не може розцінюватися як відсутність суспільно небезпечного діяння.

Відсутні підстави не довіряти показанням потерпілих ОСОБА_7, ОСОБА_6 і свідка ОСОБА_10, оскільки вони є послідовними та незмінними.

Суд, на підставі досліджених доказів, дійшов правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_3С та обґрунтовано кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 та ч.2 ст.190 КК України.

При призначенні засудженому ОСОБА_3С покарання, суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчинених ним злочинів, які є злочинами середньої тяжкості і направлені на заволодіння майном громадян, дані про особу засудженого, який характеризується за місцем проживання позитивно, обставин, що помякшують його покарання щире каяття і часткове відшкодування завданого збитку.

Враховуючи зазначені обставини, суд призначив йому покарання близько до мінімальної межі, передбаченої санкціями ст. ст. 185 ч 2, 190 ч. 2 КК України.

За наявністю вказаних обставин, та з урахуванням особи винного, суд першої інстанції належно визнав, що виправлення ОСОБА_3С може бути досягнуте в умовах звільнення його від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України.

Суд, згідно п.4 ч.1 ст. 76 КК України поклав на засудженого обовязок на період іспитового строку, що є видом контролю за поведінкою ОСОБА_3 протягом двох років.

Зазначене, на переконання колегії суддів, є достатніми підставами вважати, що призначене засудженому покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

З урахуванням викладеного не має підстав перейти до більш мякого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ст. 185 ч. 2 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу, як про це просить засуджений.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію засудженого ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2011 року відносно ОСОБА_3 залишити без зміни.

Головуюча:

Судді: