Ухвала

іменем україни

29 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_24,

суддів: ОСОБА_25, ОСОБА_26,

за участю прокурора ОСОБА_27,

виправданого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

представника цивільного ОСОБА_3,

позивача

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої та апеляційної інстанції, на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2015 року.

Зазначеним вироком місцевого суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не

судимого,

у пред'явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК визнано невинуватим і виправдано за відсутності в його діях складу інкримінованих злочинів.

Органом досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що він, будучи службовою особою - керівником державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» та одночасно директором філії ДП МО України «Західвійськбуд» 20 УНР, тобто особою, яка на постійній основі обіймала посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки, шляхом зловживання своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, під час проведення будівельних робіт у період з квітня по вересень 2011 року на об'єкті будівництва з реконструкції будівлі казарми АДРЕСА_1 та 27 листопада 2009 року на реконструкції корпусу школи № 2 в с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, уклав фіктивні договори субпідряду на реконструкцію вищевказаних об'єктів та склав фіктивні акти приймання виконаних робіт по цих об'єктах, на підставі яких перерахувалися грошові кошти фіктивному приватному підприємству «Воллі», достовірно знаючи, що жодні роботи воно не виконувало.

Тобто своїми діями ОСОБА_1 вчинив розтрату чужого майна, а саме державних грошових коштів ввіреного йому підприємства та філії, внаслідок яких державі завдані збитки в особливо великих розмірах на загальну суму 936 435, 68 грн.

Крім того, як зазначено в обвинувальному висновку, ОСОБА_1, будучи службовою особою - керівником підприємства та одночасно директором філії, тобто особою, яка на постійній основі обіймала посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки, після завершення будівельних робіт за фіктивними договорами субпідряду з ПП «Воллі» на реконструкцію вищевказаних об'єктів будівництва, які фактично були виконані працівниками філії, умисно, зловживаючи службовим становищем, достовірно знаючи, що ПП «Воллі» не виконувало жодних будівельних робіт, протягом квітня-вересня 2011 року підписав та завірив гербовою печаткою філії акти приймання виконаних робіт, які містили неправдиві відомості про виконання будівельних робіт ПП «Воллі» на загальну суму 936 435, 68 грн.

Тобто, своїми діями ОСОБА_1 вчинив службове підроблення актів приймання виконаних будівельних робіт шляхом видачі завідомо неправдивих офіційних документів, що спричинило тяжкі наслідки.

Розглянувши справу, суд визнав ОСОБА_1 невинуватим у пред'явленому обвинуваченні й виправдав його за відсутності в його діях складу злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК.

У касаційній скарзі прокурор, вважаючи виправдувальний вирок та ухвалу апеляційного суду незаконними, просить їх скасувати у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону та істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, а справу направити на новий судовий розгляд. Вважає, що виправдовуючи ОСОБА_1 місцевий суд надав неправильну оцінку доказам сторони обвинувачення та дослідив їх з порушеннями закону. Зокрема вказує на обвинувальний вирок щодо директора ПП «Воллі» - ОСОБА_4, яким він засуджений за ч. 2 ст. 205 КК, висновок Державної податкової служби, протокол огляду акту ревізії фінансово-господарської діяльності та показання окремих свідків. Крім того, зазначає про порушення судом статей 310, 311 КПК 1960 року, які регулюють порядок призначення експертизи та допиту експерта. Звертає увагу на невчасне виготовлення протоколів судового засідання та невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_2 вказує на необґрунтованість та безпідставність доводів скарги і просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та представника цивільного позивача на підтримку касаційної скарги, думку виправданого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2, які заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК в основу вироку може бути покладено достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд колегіально чи суддя одноособово за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам із точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності й достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК . При цьому всі сумніви про доведеність обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, слід тлумачити на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, суд зобов'язаний постановити виправдувальний вирок.

Як свідчать дані протоколу судового засідання та зміст вироку, суд при розгляді справи за обвинуваченням ОСОБА_1 дослідив усі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, повно й усебічно перевірив зібрані під час досудового слідства докази і дав їм у сукупності належну оцінку відповідно до вимог ст. 67 КПК, на що вказує наведений у вироку розгорнутий аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів ВССУ.

Так, відповідно до обвинувачення пред'явленого органами досудового слідства, ОСОБА_1, будучи службовою особою - керівником державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» та одночасно директором філії ДП МО України «Західвійськбуд» 20 УНР, діючи умисно, шляхом зловживання своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, у період з квітня по вересень 2011 року та 27 листопада 2009 року вчинив розтрату чужого майна, а саме державних грошових коштів ввіреного йому підприємства та філії, внаслідок яких державі завдані збитки в особливо великих розмірах на загальну суму 936 435, 68 грн.

Крім того, вчинив службове підроблення актів приймання виконаних робіт шляхом видачі завідомо неправдивих офіційних документів, що спричинило тяжкі наслідки.

Суд першої інстанції, перевіривши належним чином усі надані органами досудового слідства докази, свій висновок про невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому злочинів переконливо обґрунтував показаннями самого виправданого, який категорично заперечував свою вину та пояснив, що дійсно укладав угоди з субпідрядними організаціями, які попередньо перевірялися юрисконсультом, заступником директора та інженером, при цьому за фактичне виконання працівниками субпідрядної організації будівельних робіт були відповідальні виконроби ДП МОУ «Західвійськбуд». В подальшому саме вони складали загальний звіт по об'єкту та акти виконаних робіт. Що стосується підроблення документів, він, як керівник підприємства, самотужки жодних актів не складав, а лише затверджував ці документи після перевірки їх змісту спеціалістами підприємства на відповідність фактично виконаним роботам. Ці показання ОСОБА_1 повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, а також підтверджуються актами приймання виконаних будівельних робіт, з яких убачається, що всі роботи зазначені в цих документах є виконаними. Крім того згідно аудиторського звіту за результатами проведення внутрішнього аудиту окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ «Західвійськбуд» та акту ревізії фінансово-господарської діяльності проведеної відділом освіти Пустомитівського районної державної адміністрації жодних фінансових порушень під час перевірки виявлено не було, суми коштів сплачені ДП МОУ «Західвійськбуд» на рахунок ПП «Воллі» не перевищують сум, передбачених договорами субпідряду між цими суб'єктами господарювання та складеними на їх виконання актами приймання виконаних будівельних робіт. Також, згідно висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи та показань експерта ОСОБА_16, яка підтвердила цей висновок у повному обсязі, будівельні роботи на об'єктах: 52-х квартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 та корпус школи № 2 в с. Зимна Вода, відповідають проектній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, обсяги і вартість фактично виконаних робіт відповідають тим, що визначені проектно-кошторисною документацією.

Водночас, як слушно зазначено у вироку, розтрата чужого майна, яке було ввірене винному або перебувало у його віданні - як одна з форм розкрадання, відповідальність за яке передбачена ст. 191 КК, характеризується його протиправним витрачанням. Тобто, розтрата виступає, як незаконне безоплатне відчуження, використання, витрачання майна. Проте, кошти у сумі 936 435, 68 грн, розтрата яких інкримінується ОСОБА_1, були витрачені в межах договорів субпідряду, укладених у відповідності до вимог цивільного законодавства, і які не були визнані у передбаченому законом порядку нікчемними або не дійсними. Отже, наслідком розтрати є нестача майна, однак органами досудового слідства факту нестачі майна чи коштів ДП МОУ «Західвійськбуд» не встановлено і не виявлено.

Також, не було представлено і доказів на підтвердження приналежності працівників, які брали участь у будівельних роботах у процесі реконструкції вказаних вище об'єктів будівництва до конкретного суб'єкту господарювання. При цьому, як убачається з показань свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22 на обох об'єктах на той час працювало багато бригад, але на якому підприємстві вони були зареєстровані їм не відомо. Будівельними матеріалами усі бригади забезпечувало ДП МОУ «Західвійськбуд» і підпорядковувались вони виконробу цього підприємства, однак перелічених у складених актах будівельних робіт вони особисто не виконували.

Як пояснив свідок ОСОБА_4, свій висновок про відсутність будь-якої підприємницької діяльності здійснюваної ПП «Воллі» він зробив, оскільки особисто не наймав робітників, не придбавав і не орендував жодного основного засобу, на об'єктах будівництва не бував, не укладав договорів від імені ПП «Воллі» та не складав і не підписував актів виконаних робіт з ДП МОУ «Західвійськбуд». З моменту створення ПП «Воллі» статутні документи та печатка підприємства знаходились у його заступника ОСОБА_23, який щомісяця виплачував йому заробітну платню.

Крім того, колегія суддів погоджується із тим, що висновок про результати проведення дослідження діяльності ДП МОУ «Західвійськбуд» з питань фінансово-господарських операцій з ПП «Воллі» від 27 вересня 2012 року, який був складений усупереч вимогам Порядку його оформлення, не може бути прийнятий у якості доказу обвинувачення, оскільки він містить наперед встановлену правову оцінку дій директора ДП МОУ «Західвійськбуд» - ОСОБА_1

Суд правомірно не прийняв до уваги і вирок Сихівського районного суду м. Львова від 26 грудня 2012 року відносно ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_1 у період з квітня по вересень 2011 року не могло бути відомо про фіктивність ПП «Воллі», а у рішенні щодо ОСОБА_4 в провину останньому ставилось сприяння у складанні та виданні невстановленим слідством особам документів від імені директора ПП «Воллі» про нібито реалізацію товарів, робіт та послуг, які були надані представникам суб'єктів господарювання, що перераховували кошти на рахунок ПП «Воллі». Однак, керівник ДП МОУ «Західвійськбуд», яким на той час був ОСОБА_1 не може нести відповідальності за не відображення ПП «Воллі» у своїй звітності здійснюваних господарських операцій.

Що стосується обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні службового підроблення, відповідальність за яке передбачається ст. 366 КК і полягає в умисному перекручуванні істини в офіційному документі, яке вчинене службовою особою, що діяла при цьому з використанням службового становища, колегія суддів погоджується з висновком про те, що факт підписання актів приймання виконаних будівельних робіт не директором ПП «Воллі» ОСОБА_4, а іншими особами, не свідчить про їх підроблення. При цьому особи, які підписували акти, досудовим слідством не встановлені і їх повноваження на підписання документів не з'ясовані. Усі акти приймання виконаних робіт посвідчені відтиском оригінальної печатки ПП «Воллі».

З огляду на наведене та ураховуючи, що в матеріалах кримінальної справи відсутні докази на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 КК, а також те, що відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, районний суд дійшов до правильного висновку про необхідність ухвалення виправдувального вироку у зв'язку з відсутністю в діях обвинуваченого складів інкримінованих йому злочинів.

Доводи скарги про порушення строків виготовлення протоколу судового засідання, які визначені у ст. 87-1 КПК 1960 року не можна визнати істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону у розумінні положень ст. 370 КПК 1960 року, оскільки вони жодним чином не перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу та постановити обґрунтоване та справедливе рішення. До того ж, як убачається з матеріалів справи, прокурор 24 листопада 2014 року звертався до суду із заявою про ознайомлення з протоколом судового засідання, яка була розглянута головуючим - суддею та за його резолюцією прийнята до виконання. Після чого, 15 грудня 2014 року учасникам процесу було направлено повідомлення про виготовлення протоколу і лише через 10 днів (25 грудня 2014 року) кримінальна справа була скерована до Апеляційного суду Львівської області, що відповідно давало стороні обвинувачення достатньо часу для звернення до суду із зауваженнями на вищевказаний протокол (т. 11 а. с. 122, 151, 159).

Твердження прокурора про порушення судом порядку проведення експертизи та допиту експерта в суді спростовуються матеріалами справи, з яких убачається, що прокурор не заявляв жодних клопотань про доповнення досудового чи судового слідства або про скерування справи на додаткове розслідування, тобто суд ніяким чином не перешкодив стороні обвинувачення реалізувати свої права, передбачені ст. 16-1 КПК 1960 року.

Таким чином не можна вважати, що провадження у справі було несправедливим через спосіб прийняття доказів, про що йдеться у касаційній скарзі, оскільки жодна зі сторін не опинилася в явно невигідному становищі відносно протилежної. Отже, порушення п. 1 та пп. (d) п. 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі−Конвенції) не було.

До того ж колегія суддів відзначає, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі пункту 2 статті 6 Конвенції, і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

При розгляді скарги прокурора суд апеляційної інстанції перевірив його доводи щодо неправильного застосування кримінального закону та порушень вимог кримінально-процесуального закону, які аналогічні за своїм змістом доводам наведеним у касаційній сказі, належним чином вмотивував своє рішення і обґрунтовано залишив скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно й істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, то касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 394−396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої та апеляційної інстанції - без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_24 ОСОБА_25 ОСОБА_26