АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/793/484/15 Справа № 702/1296/15-к Категорія: ст.ст. 172, 173 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Монастирищенського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2015 року про часткове задоволення клопотання про арешт майна, -

в с т а н о в и л а :
Досудовим розслідуванням було встановлено, що 24 серпня 2015 року о 21 год. 10 хв. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-211120», д/н НОМЕР_1 , на автодорозі по вул. Леніна, 113 в м. Монастирище Черкаської області, під час виконання маневру ліворуч не був достатньо уважним та не врахував дорожню обстановку, яка склалася, не надав перевагу мопеду марки "Corrado" під керування ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого відбулося зіткнення, після чого ОСОБА_9 з тілесними ушкодженнями був доставлений до Монастирищенської ЦРЛ. ОСОБА_8 на той час працював водієм «ТАКСІ - ЛЮКС» на автомобілі марки «ВАЗ-211120», д/н НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 .

24.08.2015 року під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, виявлено та вилучено автомобіль марки «ВАЗ- 211120» д/н НОМЕР_1 , чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 , 2008 року випуску, із слідами пошкодження внаслідок ДТП.

Відомості про злочин внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000385 від 25 серпня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого від 26 серпня 2015 року даний автомобіль визнано речовим доказом та його приєднано до матеріалів кримінального провадження.

25.09.2015 року слідчий СВ Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_10 звернувся до Монастирищенського районного суду Черкаської області із клопотанням, погодженим із прокурором прокуратури Монастирищенського району Черкаської області про поновлення строку на внесення клопотання та накладення арешту на автомобіль.

Ухвалою слідчого судді Монастирищенського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2015 року вказане клопотання задоволено частково. Накладено арешт на автомобіль марки «ВАЗ-211120» д/н НОМЕР_1 , чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 , 2008 року випуску, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_7 , жителя АДРЕСА_1 , який знаходиться в Монастирищенському РВ УМВС України в Черкаській області, із 25.09.2015 року строком на 45 діб.

У задоволенні клопотання про поновлення слідчому СВ Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_10 строк звернення до суду із клопотанням про накладення арешту на майно з 25.08.2015 року відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що визначення питання, хто винуватий у даній ДТП, є обставиною, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 286 КК України, і прокурор та слідчий достатньо аргументували необхідність у накладенні арешту.

Також, слідчий суддя вважає, що на даний час автомобіль не може бути повернутий власнику відповідно до ст. 169 КПК України, оскільки, він є можливим засобом та знаряддям вчинення злочину, який зберіг на собі його сліди, а згідно матеріалів досудового розслідування відповідні експертизи цих слідів не призначені та не проведені.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Монастирищенського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2015 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого ОСОБА_10 про поновлення строку подання до суду клопотання про накладення арешту на майно і в накладенні арешту на майно.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 мотивує тим, що ухвала слідчого судді є незаконною, винесена з істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону.

Зазначає, що подання до суду клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна є процесуальною дією, отже вона повинна бути вчинена у встановлений законом строк.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна.

Натомість, вказує апелянт, належний йому автомобіль вилучений 24 серпня 2015 року, отже клопотання слідчого, прокурора про його арешт могло бути подано до суду не пізніше наступного робочого дня, тобто не пізніше 25 серпня 2015 року.

Тому слідчий ОСОБА_10 пропустив без поважних причин вказаний строк подання клопотання, який слідчим суддею поновлений не був. За таких обставин, зазначає апелянт, клопотання слідчого про арешт автомобіля розгляду не підлягало з огляду на відмову у поновленні строку подання вказаного клопотання.

Однак, всупереч вимогам закону, слідчий суддя, відмовивши у поновленні строку на подання до суду клопотання про арешт майна, задовольнила це клопотання, тобто розглянула його по суті без поновлення вказаного строку.

Також слідчий і прокурор мотивували подане до суду клопотання про арешт належного апелянту автомобіля необхідністю призначення та проведення судових експертиз.

Однак, стверджує апелянт, в матеріалах досудового розслідування немає жодних документів, які б підтверджували призначення експертиз. Тобто протягом місяця з моменту вилучення автомобіля органом досудового розслідування відповідні судові експертизи не призначалися і не проводились, що свідчить про протиправну бездіяльність слідчого та прокурора, яким нічого не заважало здійснити необхідні слідчі та інші процесуальні дії протягом розумних строків та строків, передбачених законом.

Щодо посилання суду на те, що на даний час автомобіль не може бути повернутий власнику відповідно до ст. 169 КПК України, апелянт вказує, що немає жодних законодавчих чи інших перепон для фіксування слідчим, прокурором будь-яких слідів на автомобілі апелянта, вилучення окремих його частин, призначення будь-яких необхідних судових експертиз та повернення ОСОБА_7 автомобіля без накладення на нього арешту. Повернення автомобіля дозволило б йому відремонтувати його у найкоротший строк та використовувати надалі у підприємницькій діяльності і запобігти у такий спосіб значним збиткам.

Також зазначає, відповідно до пунктів 4, 5 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішення питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вказує, що при постановленні оскаржуваної ухвали слідчим суддею не враховані положення статей 100, 173 та 237 КПК України, що призвело до невиправданого та неспіврозмірного обмеження права власності апелянта на автомобіль, яке завдає ОСОБА_7 матеріальних збитків.

ОСОБА_7 в судове засідання на апеляційний розгляд не з`явився, зазначивши в апеляційній скарзі про її розгляд без його участі.

Прокурор заперечив проти апеляції, просив її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Таким чином, вилучивши майно апелянта 24 серпня 2015 року відповідно до протоколу огляду місця події з подальшим визнанням автомобіля речовим доказом, слідчий мав протягом наступного робочого дня звернутися до слідчого судді з клопотанням про арешт цього майна, оскільки не має права утримувати його без належної правової підстави.

Слідчий цей строк значно пропустив, звернувшись до слідчого судді з таким клопотанням через місяць після вилучення майна. Таким чином, підстави утримання цього майна з 24 серпня 2015 року залишаються незрозумілими.

Разом з клопотанням про арешт майна слідчий заявив клопотання про поновлення пропущеного строку на його подання.

Слідчий суддя розглянув це клопотання і відмовив у його задоволенні, відмовивши у поновленні пропущеного строку. Однак при цьому суд розглянув по суті й клопотання в частині накладення арешту, задовольнивши його.

Така позиція слідчого судді вбачається нелогічною і непослідовною.

Дійсно, пропуск строку на звернення до суду з клопотанням про арешт майна не позбавляє слідчого права подати таке клопотання в принципі, при цьому питання відповідальності слідчого за такий пропуск строку має вирішуватися окремо в дисциплінарному порядку.

За умови, що слідчому судді не заявляється клопотання про поновлення пропущеного строку, слідчий суддя не позбавлений права розглянути клопотання про арешт майна по суті з ухваленням рішення про його задоволення чи відмову у задоволенні, виходячи з підстав, які наявні на час розгляду клопотання.

Однак клопотання про поновлення пропущеного строку було заявлене слідчим, тобто слідчий сам поставив перед слідчим суддею питання про прийнятність його клопотання про арешт майна з точки зору належності строку його подання. Інакше кажучи, сам слідчий поставив перед слідчим суддею завдання вирішити питання про можливість чи неможливість поновлення процесуального строку перш ніж розглянути основне клопотання про арешт майна.

Звісно слідчий суддя мав розглянути це питання (про поновлення строку) і розглянув його. Однак, відмовивши (на думку колегії суддів, цілком обґрунтовано, адже жодних поважних причин пропуску строку указано слідчим не було) у поновленні вказаного строку, слідчий суддя мав повернути це клопотання слідчому за аналогією з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 304 КПК України. Натомість слідчий суддя, ухваливши рішення про неприйнятність розгляду клопотання про арешт майна, все ж розглянув його по суті.

Таким чином, резолютивна частина оскаржуваної ухвали містить взаємовиключні рішення. Тому, на думку колегії суддів, з указаних вище підстав оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає безумовному скасуванню з постановленням нової ухвали.

Постановляючи нову ухвалу, колегія суддів не вбачає можливим задовольнити клопотання слідчого про арешт майна, оскільки воно подане з грубим порушенням встановленого законом строку на подання цього клопотання й обґрунтованих підстав для поновлення цього строку немає.

Разом з тим, колегія суддів вбачає, що слідчий, вбачаючи доцільним арештувати вказане вище майно, не позбавлений права в подальшому тимчасово вилучити це майно в ході певної належної слідчої дії, суворо дотримуючись при цьому положень глав 16, 17 КПК України щодо аспектів його подальшого арешту чи повернення власнику.

Керуючись ст.ст. 167, 170, 171, 172 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Монастирищенського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2015 року про арешт майна скасувати.

Постановити нову ухвалу.

Відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_10 від 25.09.2015 року про арешт майна та поновлення строку на внесення клопотання.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :