Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_7,

суддів: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

за участю прокурора ОСОБА_10,

розглянула в судовому засіданні 16 вересня 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1

Вироком Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2014 року засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця

м. Амвросіївка Донецької області,

без постійного місця проживання та

реєстрації, раніше судимого,

за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_1 частково приєднано покарання за вироком Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2012 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 600 грн та 500 грн моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року вирок місцевого суду змінено, перекваліфіковано дії ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України ОСОБА_1 частково приєднано покарання за вироком Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2012 року й визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 16 червня 2012 року біля будинку № 17 по вул. Шевченка в м. Словʼянську Донецької області шляхом вільного доступу викрав велосипед, вартістю 600 грн, належний ОСОБА_3, після чого втік з місця злочину.

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо ОСОБА_1, через неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м'якості, просить їх скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що при призначенні покарання суд не врахував тяжкості та обставин вчиненого ОСОБА_1 злочину, особи засудженого та рецидиву злочинів. Також прокурор вказує на те, що суд апеляційної інстанції невірно кваліфікував дії засудженого, в зв'язку з чим призначене засудженому покарання не відповідає вимогам ст.ст. 65-67 КК України. Крім того, прокурор зазначає про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала подану скаргу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 398 КПК України ( 1960 року ) підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови касаційним судом є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого.

Як убачається з вироку, свої висновки щодо винуватості ОСОБА_1 у відкритому повторному викраденні чужого майна суд першої інстанції зробив на підставі показань потерпілої ОСОБА_3, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, даних, що містяться в протоколах пред'явлення особи для впізнання.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 185 КК України, апеляційний суд виходив із того, що висновок суду першої інстанції про вчинення засудженим відкритого викрадення чужого майна зроблений помилково, внаслідок неправильної оцінки фактичних обставин справи.

Пославшись, зокрема, на показання потерпілої ОСОБА_3, тобто на фактично ті ж докази, що й суд першої інстанції, апеляційний суд зробив висновок, що ОСОБА_1 вчинив не відкрите, а таємне викрадення чужого майна.

Таким чином, апеляційний суд наявним у справі доказам дав іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, хоча безпосередньо доказів не досліджував. У своїй ухвалі апеляційний суд на порушення вимог ст. 377 КПК України (1960 року) не зазначив, чому саме оцінка доказів суду першої інстанції є неправильною, чим спростовуються його висновки, які саме вимоги закону при розгляді справи чи ухваленні вироку суд порушив.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого суд, за необхідності провівши судове слідство, має ретельно перевірити зібрані у справі докази в їх сукупності, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку й постановити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК України (1960 року), пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

С у д д і:

ОСОБА_7 ОСОБА_9 ОСОБА_8