Ухвала іменем україни 01 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 листопада 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено: за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

5 років, за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк

100 годин.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 06 серпня 2011 року в нічний час біля бару «Яна» на

АДРЕСА_1 на ґрунті особистих неприязних умисно ударив ОСОБА_6 декілька разів кулаками по обличчю, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до повної сліпоти правого ока і потягли за собою стійку втрату працездатності на 35%.

Крім того, у ніч на 06 серпня 2011 року в тому ж місці ОСОБА_5 під час конфлікту, що виник між ним та ОСОБА_7 з приводу побиття її чоловіка, завдав жінці декількох ударів кулаками в обличчя, чим заподіяв їй легких тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд змінив вирок місцевого суду: на підставі ч. 5

ст. 74 КК звільнив ОСОБА_5 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 КК у зв`язку із закінченням строків давності; виключив із вироку застосування

ч. 1 ст. 70 КК при призначенні ОСОБА_5 покарання і постановив вважати останнього засудженим за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.

Постановою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року ОСОБА_5 відновлено строк на касаційне оскарження постановлених щодо нього судових рішень.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості, просить постановлені у справі судові рішення змінити та пом`якшити призначене йому покарання.

У запереченні на цю касаційну скаргу потерпілий ОСОБА_6 , зазначаючи про безпідставність викладених у ній доводів, просить постановлені у справі судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав, що постановлені у справі судові рішення є законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали справи й обговоривши наведені у касаційній скарзі та в запереченні на неї доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості

ОСОБА_5 у вчиненні злочинів за обставин, установлених місцевим судом, у касаційній скарзі не заперечується.
Доводи засудженого, наведені ним у касаційній скарзі, про можливість пом`якшення призначеного йому покарання, колегії суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
При призначенні покарання суд урахував усі обставини справи, ступінь тяжкості скоєних ОСОБА_5 злочинів, пом`якшуючу покарання обставину наявність на утриманні неповнолітньої дитини та відсутність таких, що його обтяжують, а також урахував дані про особу засудженого.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначене

ОСОБА_5 покарання, його вид і строк суд визначив правильно, воно є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 й попередження вчинення нових злочинів, а тому підстав для пом`якшення не вбачає.
Як видно зі змісту касаційної скарги та матеріалів справи, аналогічні твердження про суворість призначеного покарання висловлювали засуджений та його захисник у своїх апеляціях. Апеляційний суд, врахувавши положення ст. 399 КПК 1960 року при повторному розгляді справи, обґрунтовано визнав ці доводи безпідставними, мотивувавши свої висновки належним чином. колегія суддів касаційного суду з ними погоджується.

Крім того, при повторному розгляді справи апеляційним судом минули строки давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК, а тому зазначений суд з урахуванням вимог п. 1 ч. 1

ст. 49 цього Кодексу на підставі ч. 5 ст. 74 КК правомірно звільнив

ОСОБА_5 від покарання за ч. 1 ст. 125 вказаного Кодексу.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування судових рішень, колегія суддів у справі не виявила.

Враховуючи викладене і керуючись статтями 394396 КПК 1960 року,пунктами 11, 15 розділу XI Перехідних положень КПК 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області

від 12 листопада 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 17 лютого 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3