Справа № 161/7727/13-к Провадження №11-кп/773/135/13 Головуючий у 1 інстанції:Борнос ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України. Доповідач: Лозовський А. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2013 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лозовського А.О.

суддів Пазюка О.С., Клока О.М.,

при секретарі Лінік Т.В.,

з участю прокурора Леміщака Д.М.,

обвинуваченого ОСОБА_2,

захисника ОСОБА_3,

потерпілої ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_2 та потерпілої ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2013 року, яким

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та житель ІНФОРМАЦІЯ_2, українець, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_3, не одружений, непрацюючий, студент 4 курсу економічного факультету Східноєвропейського національного університету ім. Лесі Українки, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 5 (пять) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього згідно ст. 76 КК України обовязки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично зявлятись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_2 в користь Луцької міської клінічної лікарні 9290 (девять тисяч девяносто) гривень витрат на стаціонарне лікування особи, потерпілої від злочину.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_2 в користь потерпілої ОСОБА_4 70 000 (сімдесят тисяч) гривень спричиненої моральної шкоди.

Ухвала про застосування щодо ОСОБА_2 запобіжного заходу особистого зобовязання від 12 квітня 2013 року, згідно ст. 203 КПК України припинила свою дію у звязку з закінченням двохмісячного строку.

Вироком вирішено долю судових витрат.

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду ОСОБА_2 15.07.2012 року о 20.10 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1, рухаючись по вул. Ковельській м.Луцька, підїжджаючи до перехрестя з вул.Шевченка зі швидкістю не меншою ніж 69,8 км/год., проявив безпечність та неуважність, перед нерегульованим пішохідним переходом, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не надав дорогу пішоходу, який здійснював перехід проїжджої частини по пішохідному переходу зліва направо відносно руху автомобіля, ведучи велосипед справа від себе в руках, в результаті чого скоїв наїзд на гр. ОСОБА_4, спричинивши останній тілесні ушкодження.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді політравми, відкритої черепно-мозкової травми, відкритого перелому тім»яної та скроневої кісток зліва з пневмоцефалією, закритого перелому лівої ключиці, лівої ліктевої кістки, закритих переломів 5-7 ребер зліва, закритий перелом обох лонних кісток тазу, забійних саден грудної клітки, правого ліктьового суглобу, лівого колінного суглобу, правого гомілко-ступеневого суглобу та лівої п'яткової ділянки, посттравматичного лівобічного отиту, які згідно висновку експерта №1450 від 01.10.2012 року за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

У прямому причинному звязку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_2 вимог п.п. 2.3(б), 12.4, 12.3, 12.9, 18.4 Правил дорожнього руху України.

Так, в порушення вимог п.2.3(б) Правил дорожнього руху України для забезпечення безпеки дорожнього руху, він не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну.

В порушення вимог п.12.4 Правил дорожнього руху України згідно якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год, рухався із швидкістю не менше 69,8 км/год.

В порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, яку обєктивно спроможний був виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху обїзду перешкоди.

У відповідності до вимог п. 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, перевищив максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту и пункту 30.3 цих Правил.

В порушення вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України зважаючи, що перед нерегульованим пішохідним переходом зменшив швидкість та зупинився інший транспортний засіб, він не зменшив швидкість свого автомобіля та не зупинився, а також не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_2 своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації його дій, вважає, що при призначенні виду і міри основного та додаткового покарання суд першої інстанції не в повній мірі взяв до уваги особу обвинуваченого. А саме те, що він вчинив необережний злочин, фактично вину визнав, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації, навчається, виключно позитивно характеризується, частково відшкодував завдані збитки, після ДТП ОСОБА_2 надав допомогу потерпілій. Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, призначивши йому покарання 3 (три) роки позбавлення волі із звільненням від відбування призначеного основного покарання з встановленим іспитового строку тривалістю 1 (один) рік без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

В апеляційній скарзі та в доповненні до неї потерпіла ОСОБА_4 вважає, що призначене обвинуваченому покарання є надто мяким. Зазначає, що ОСОБА_2 вини своєї у вчиненому не визнав, вибачення не попросив, судом не враховано тяжкість наслідків вчинення обвинуваченим злочину. Посилається на те, що після аварії потерпілий не сплачував їй кошти на лікування, а лише перед судом в першій інстанції перерахував на її рахунок 10000 тисяч гривень. Зазначає, що в наслідок ДТП вона потребує постійного лікування та є інвалідом ІІ групи, що позбавляє її можливості виконувати попередню роботу та жити повноцінним життям. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_2 потерпіла ОСОБА_4 подала заперечення, в якому вважає, що обставини викладенні в апеляційній скарзі є надуманими, необґрунтованими та такими що не підтверджуються належними доказами у справі. Зазначає, що посилання обвинуваченого на те, що йому слід зменшити покарання та не призначати додаткове покарання у вигляд позбавлення права керування є безпідставним. Просить у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_2 відмовити.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 обвинувачений ОСОБА_2 подав заперечення, в якому зазначає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає. Посилається на те, що вину у неумисному вчиненому кримінальному правопорушенні він визнав. Також зазначає, що вирок в частині цивільного позову він не оскаржує та погоджується з сумою зазначеною в ньому. Просить апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 відхилити.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляцій, думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу потерпілої заперечили, а апеляцію ОСОБА_2 підтримали повністю, потерпілої, яка свою апеляційну скаргу та доповнення до неї підтримала, а апеляційну скаргу обвинуваченого заперечила, міркування прокурора, який подані апеляційні скарги заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні ним злочину, за який його засуджено, ґрунтується на об'єктивно досліджених доказах, які всебічно і повно перевірені судом з дотриманням вимог кримінально процесуального законодавства, яким суд дав належну оцінку і які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ст.65 КК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та помякшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Як убачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, а саме те, що ОСОБА_2 вчинив необережний злочин, фактично вину визнав, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, де скарг на нього не надходило, є особою молодого віку, навчається, де виключно позитивно характеризується, матеріальні збитки потерпілій частково відшкодував, на підставі чого призначив покарання останньому з застосуванням ст. 75 КК України. Суд вірно відніс до помякшуючих покарання обставин ОСОБА_2 щире каяття та часткове відшкодування завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Не ґрунтуються на матеріалах справи доводи потерпілої про необґрунтоване визнання судом щирого каяття та часткового відшкодування збитків як обставин, що пом'якшують покарання винного. Так останній під час проведення судового розгляду щиро розкаявся, частково відшкодував шкоду завдану злочином.

Згідно ч.2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його помякшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

З врахуванням наведеного, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, з обранням покарання в межах санкції статті, за якою він притягується до кримінальної відповідальності та звільнивши ОСОБА_2 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України і обґрунтовано призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки потерпілій заподіяно тяжкі тілесні ушкодження та керування транспортними засобами не є джерелом доходу обвинуваченого.

Доводи потерпілої та обвинуваченого, які наведені в апеляційних скаргах, фактично враховані і оцінені судом першої інстанції при постановленні вироку та призначенні обвинуваченому покарання.

Обране покарання ОСОБА_2 є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_2 та потерпілої ОСОБА_4 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду від 27 червня 2013 року щодо ОСОБА_2 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:

Судді: