Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
17 листопада 2015 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

з участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

законного представника ОСОБА_8

підсудного ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівному кримінальну справу про обвинувачення неповнолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бриків Корецького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, непрацюючого, не одруженого, раніше не судимого,

- за ч.1 ст. 119 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:
22.09.2010 року неповнолітній ОСОБА_11 приблизно о 13 год. 30 хв. в приміщенні класу допризовної підготовки загальноосвітньої школи с.Користь Корецького р-ну, на перерві між 5 та 6 уроками, на грунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли, взявши за верхній одяг, з метою нанесення тілесних ушкоджень, вивів неповнолітнього однокласника ОСОБА_10 в кінець класу, де умисно наніс останньому не менше двох ударів кулаком та коліном в живіт, а далі двома руками штовхнув ОСОБА_10 в груди, від чого останній вдарився задньою частиною тіла об стінку класу. В подальшому ОСОБА_11 умисно наніс ОСОБА_10 не менше одного удару кулаком в обличчя та удар ногою в живіт. Продовжуючи свої неправомірні дії, ОСОБА_11 підбив ноги ОСОБА_10 та піднявши його за одяг в горизонтальному положенні, на висоту близько 1 м. з силою спиною кинув на підлогу, внаслідок чого ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження у вигляді двох поверхневих саден на правій боковій поверхні шиї та садна в проекції правої ключиці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що на фоні стресу зі збільшенням частоти серцевих скорочень та підвищенням потреби в кисні, призвело до зупинки серця та настання смерті ОСОБА_10 .
Своїми діями ОСОБА_11 вчинив злочин, відповідальність за який встановлено ч.1 ст.119 КК України вбивство, вчинене через необережність.
Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року ОСОБА_11 засуджений за ч.1 ст.119 КК України до обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від призначеного покарання з іспитовим строком термін 2 роки та покладено обов`язки відповідно до ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

У поданих на вирок апеляціях:

- прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій засудженого, просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч.1 ст.119 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75, 104 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки та покласти обов`язки згідно п.2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України. Вказує, що місцевий суд в порушення вимог ч.3 ст.61 КК України незаконно призначив неповнолітньому ОСОБА_11 покарання у виді обмеження волі.

- захисник неповнолітнього ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, а справу провадженням закрити на підставі п.1 ч.1 ст.6 КК України за відсутності події злочину. Доводить, що суд в порушення вимог ст.334 КПК України (1960 р.) не надав належну оцінку доказам, не вказав, якими доказами суд обгрунтовує той чи інший свій висновок в площині нанесення ОСОБА_11 ударів по тілу ОСОБА_10 і їх узгодженості із виявленими у останнього експертом тілесними ушкодженнями, що призвело до його смерті. Зазначає, що суд у вироку не навів наявності причинного зв`язку між діями ОСОБА_11 та смертю ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_10 на підтримання апеляції прокурора, пояснення підсудного ОСОБА_11 , його законного представника ОСОБА_8 та захисника- адвоката ОСОБА_7 , які просять вирок суду скасувати, а справу провадженням закрити за відсутності події злочину, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи, викладені в апеляціях, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає задоволенню, а апеляція захисника- адвоката ОСОБА_7 задоволенню частково.

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року стосовно неповнолітнього ОСОБА_11 підлягає скасуванню в зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Винуватість ОСОБА_11 у вчиненні злочину стверджується зібраними у справі доказами.

ОСОБА_11 вину у вчиненому злочині не визнав та показав, що 22.09.2010 року після другого уроку в школі ОСОБА_10 вдарив його в пах, так як він втрутився у конфлікт між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . Через декілька уроків, підійшовши до ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , які вийшли в кінець класу і ОСОБА_10 взяв ОСОБА_11 за шию та припідняв ногу. Підсудний думав, що ОСОБА_10 знову нанесе йому удар і відштовхнув його від себе, тоді ОСОБА_10 впав. Після цього, він із однокласниками намагалися підняти ОСОБА_10 та посадити на стілець, однак у них не вийшло, так як ОСОБА_10 втрачав свідомість. Ударів ОСОБА_10 не наносив.

Потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_15 показали, що їх син ОСОБА_10 ніколи не скаржився на біль в серці, мав лише проблеми із зором. Крім того, стверджують, що підсудний постійно знущався та принижував їхнього сина.

Як вбачається із показів свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , 22.09.2010 після закінчення 5-го уроку в школі між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 виникла бійка, в результаті якої підсудний наніс ОСОБА_10 не менше двох ударів кулаком та коліном в живіт та штовхнув ОСОБА_10 від чого останній вдарився об стіну. Також підсудний наніс ОСОБА_10 удар кулаком в обличчя та удар ногою в живіт. Після цього ОСОБА_11 підняв ОСОБА_10 та кинув на підлогу.

Свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 показали, що 22.09.2010 року бійки між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не бачили, однак почули гуркіт, на який обернулися та побачили, що ОСОБА_10 впав на підлогу, а ОСОБА_11 намагався його підняти.

Експерт ОСОБА_22 повністю ствердив обставини зазначені у Висновку експертизи, що повністю відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені висновком Комплексної комісійної експертизи проведеної у справі.

Крім показів свідків винуватість підсудного стверджується у їх сукупності і письмовими доказами по справі:

- із протоколу огляду місця пригоди від 22.09.2010 року слідує, що в 11-му класі Користівської ЗОШ знаходиться тіло ОСОБА_10 без ознак життя. Явних тілесних ушкоджень не виявлено (т.1 а.с.14);

- відповідно до акту судово-медичного дослідження № 72 від 19.10.2010 року при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_10 виявлено такі ушкодження: два поверхневі садна на правій боковій поверхні шиї та садно в проекції правої ключиці;

- згідно висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи №364/11 від 17.04.2012 року Головного бюро судово-медичної експертизи, в результаті повторного дослідження гістологічного матеріалу від трупа ОСОБА_10 , 1993 р.н., комісія експертів прийшла до таких висновків: ознак хронічної серцево-судинної недостатності не виявлено, проте мають місце зміни, які свідчать про гостру недостатність лівого шлуночка серця. Є підстави вважати, що у дитини з існуючими змінами серцевого м`язу і наявністю периваскулярного фіброзу на фоні стресу зі збільшенням частоти серцевих скорочень та підвищенням потреби в кисні, не відбулися адаптаційні зміни, які забезпечили б адекватну реакцію, що призвело до зупинки серця та настання смерті. Тобто, за відсутності вказаних змін серця стресова ситуація не призвела б до таких наслідків.

Згідно акту судово-медичного дослідження №72 від 22.09.-19.10.10 р., при дослідженні трупа ОСОБА_10 , було виявлено: два поверхневі садна смугастої форми на правій боковій поверхні шиї та садно в проекції правої ключиці, морфологічні особливості яких свідчать про те, що вони утворились незадовго до настання смерті внаслідок ковзної дії тупого (-их) предмету (-ів) та мають ознаки легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження в причинному зв"язку з настанням смерті не знаходяться. Як визначено в Акті №72 "...при пошаровому препаруванні більш глибоких шарів м"яких тканин шиї, в тому числі в зонах крупних нервових стовбурів (блукаючі нерви), нервових сплетінь, по ходу загальних сонних артерій та у місцях їх розгалужень на зовнішні та внутрішні гілки крововиливів не виявлено". Отже судово-медичних даних про те, що у ОСОБА_10 мали місце внутрішні ушкодження шиї, зокрема "...злам шиїних хребців..." немає. За відсутності зажиттєвих функціональних розладів в роботі серця та системи кровообігу, а також ознак дилятаційної кардіоміопатії і хронічної серцевої недостатності встановити прижиттєво наявну паталогію серця у ОСОБА_10 було неможливо (т.2 а.с.22-39)

Як вбачається із висновку №499/10 від 22.11.2010 року ОСОБА_11 під час вчинення інкримінованого йому діяння психічним захворюванням не страждав, в тимчасово хворобливому стані не знаходився, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_11 в стані фізіологічного афекту або в іншому емоційному стані, який би істотно впливав на його здатність керувати своєю поведінкою під час делікту, не перебував. (т.1 а.с.271-274).

За змістом ст.119 КК України кримінальна відповідальність настає за умови вчинення діяння у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідків у виді смерті людини, причинного зв`язку між зазначеними діяннями та наслідками. З суб`єктивної сторони вбивство через необережність виражається у виді необережної вини внаслідок злочинної самовпевненості, або злочинної недбалості.

Перевіряючи обставини справи та оцінюючи докази у справі у їх сукупності суд переконливо дійшов висновку, що відсутність прямого причинного зв`язку між тілесними ушкодженнями та настанням смерті, є непереконливим фактором відсутності такого зв`язку, однак у сукупності з іншим медичним висновком експертів мав місце психоемоційний фактор, який сприяв розвитку гострого перенапруження серцевого м`яза, що і стало причиною виникнення раптового загострення.

Характер і механізм спричиненого ОСОБА_10 тілесного ушкодження вказує, що ОСОБА_11 діяв з неприязних відносин, під час бійки, цілеспрямовано, активно з єдиним умислом, направленим на заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, а тому передбачав настання шкідливих наслідків своїх дій.

Нанесення ударів потерпілому ОСОБА_10 свідчить про те, що ОСОБА_11 усвідомлював небезпечний характер своїх дій, хоча і не передбачав можливості настання смерті потерпілого, але наносячи удари в голову та кинувши тіло з висоти, повинен був і міг передбачити настання таких наслідків. Тобто, ОСОБА_11 діяв по відношенню до ОСОБА_10 необережно внаслідок злочинної недбалості, коли особа не передбачала можливості настанння смерті іншої особи від вчиненої їм дії, але повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю.

Як видно з матеріалів справи, стресова ситуація щодо потерпілого ОСОБА_10 була викликана неправомірними діями ОСОБА_11 . Отже, зупинка серця потерпілого, за висновком експертизи сталась через стрес, на фоні якого збільшилась частота серцевих скорочень та відсутність адаптаційних змін, які б забезпечили адекватну реакцію.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 82/72 від 03.11.2010 року, психоемоційний фактор, який мав місце безпосередньо перед смертю ОСОБА_10 сприяв розвитку у нього гострого перенапруження серцевого м`яза, що і стало пусковим механізмом до виникнення такого раптового загострення вищевказаного захворювання серця. Відповідно до висновоку комісійної судово-медичної експертизи № 124 від 30.12.2010 року, інвалідність з дитинства по зору, незначне відставання у фізичному розвитку, фізичні перенавантаження, негативний психоемоційний стан цілком могли сприяти загостренню вищевказаного захворювання ОСОБА_10 та сприяти смерті.

Колегія суддів оцінює критично покази підсудного ОСОБА_11 про те, що він ударів ОСОБА_10 не наносив, оскільки вони спростовуються показами свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , актом судово-медичного дослідження № 72 від 19.10.2010 року, висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи №364/11 від 17.04.2012 року, актом судово-медичного дослідження №72 від 22.09.-19.10.10 р., висновком експерта №14 від 05.03.2012 року.

З врахуванням фактичних обставин у їх сукупності з іншими належними доказами у сраві суд приходить до висновку, що вина підсудного ОСОБА_11 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 119 КК України об`єктивно повно та послідовно доведена у ході судового слідства.

У зв`язку з наведеним, заслуговують на увагу доводи апеляції захисника ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 про те, що суд не надав належну оцінку доказам та у вироку не навів наявності причинного зв`язку між діями ОСОБА_11 та смертю ОСОБА_10 , однак підстав для закриття справи провадженням на підставі п.1 ч.1 ст.6 КК України за відсутності події злочину колегія суддів не вбачає.

Крім того, при призначенні ОСОБА_11 покарання суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 65 КК України.

Згідно ч.3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції при призначенні покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_11 належним чином не дотримався, тому вирок місцевого суду в цій частині підлягає зміні. підлягає скасуванню з постановленням нового вироку.

Вирішуючи питання про призначення неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_11 покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України, колегія суддів, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, обставини, що пом`якшують покарання: вчинення злочину неповнолітнім, вважає за можливе застосувати до ОСОБА_11 покарання у виді 3 років позбавлення волі зі звільненням останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням обов`язків згідно п.2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України.

Обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Відповідно до ч.4 ст.74 КК України особа, яка вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, може бути за вироком суду звільнена від покарання, якщо буде визнано, що з урахуванням бездоганної поведінки і сумлінного ставлення до праці цю особу на час розгляду справи в суді не можна вважати суспільно небезпечною.

Згідно п.3 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Як вбачається з вироку суду, злочин вчинено ОСОБА_11 22.09.2010 р., є злочином середньої тяжкості та на момент вступу вироку в законну силу минуло 5 років, а тому колегія суддів вважає, що ОСОБА_11 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 49, 74, 365, 366, 378 КПК України 1960 р., колегія суддів, -

З А С У Д И Л А:
Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задовольнити, апеляцію захисника- адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року скасувати.

ОСОБА_11 визнати винним за ч.1 ст.119 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст.75, 104 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки та покласти обов`язки згідно п.2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України.

Звільнити ОСОБА_11 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом одного місяця з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

с у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3