Провадження № 1-кп/470/45/15
Справа № 470/570/15-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2015 року смт. Березнегувате

Березнегувтський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора прокуратури Березнегуватського району Миколаївської області ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , захисників обвинуваченого ОСОБА_5 та неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 , законного представника ОСОБА_7 , представника служби у справах дітей ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000202, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 квітня 2015 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новосевастополь Березнегуватського району Миколаївської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, працюючого механізатором в приватному підприємстві «Прогрес-2», раніше не судимого, допризовника, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.304, ч.3 ст.185 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Новосевастополь Березнегуватського району Миколаївської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, учня II курсу Березнегуватського професійного ліцею, не працюючого, не одруженого, раніше судимого, а саме - 13.03.2015 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст.186 КК із застосуванням ст.69 КК України на 1 рік позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, в тому, що судовим розглядом

В С Т А Н О В И В:
18 квітня 2015 року, близько 20 год., ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою в групі осіб, з метою викрадення чужого майна, перелізли через огорожу на територію двору будинку АДРЕСА_2 , звідки таємно викрали, перекинувши через огорожу: кожух муфти, вартістю 102 грн., дві гальмівні камери, вартістю по 21 грн. кожна, металевий патрубок, вартістю 21 грн. Після чого, склали все в багажник автомобіля, з місця вчинення злочину зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд, здавши його на металобрухт, спричинивши потерпілому ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 165 грн.

Крім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він, достовірно знаючи, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є неповнолітнім, втягнув останнього в злочинну діяльність, запропонувавши спільно вчинити крадіжку майна, належного ОСОБА_4 , чим схилив неповнолітнього до скоєння злочину.

Такі дії ОСОБА_9 кваліфіковано, зокрема, як втягнення неповнолітнього в злочинну діяльність, тобто за ч.1 ст.304 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину за ч.1 ст.304 КК України не визнав, а за ч.3 ст.185 КК України фактично визнав частково. Суду показав, що крадіжку вчинив самостійно. Того вечора він приїхав до своєї дружини ОСОБА_11 та помітив по-сусідству металеві предмети. Перекинув їх через огорожу та на автомобілі батька здав на металобрухт, за що отримав 120 грн., які витратив на свої потреби, а відтак неповнолітнього ОСОБА_10 в злочинну діяльність не втягував.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою вину за ч.3 ст.185 КК України не визнав. Суду показав, що 18 квітня 2015 року о 20 год. знаходився у своїх знайомих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на території двору будинку АДРЕСА_3 , де смажив шашлики, а тому поставлену йому в вину крадіжку не вчиняв. На досудовому слідстві обмовив себе, зізнавшись у вчиненні злочину, під тиском працівників міліції.

Проте вина обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованої їм крадіжки, передбаченої ч.3 ст.185 КК України, повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а вина ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.304 КК України, судом визнається недоведеною, виходячи з наступного.

Так, 24 квітня 2015 року ОСОБА_14 звернулася до слідчого СВ Березнегуватського РВ УМВС України в Миколаївській області із письмовою заявою, в якій зазначила про вчинення невідомою особою в період з 19 по 21 квітня 2015 року крадіжки з території її двору чотирьох деталей від автомобіля КАМАЗ 55М ( а. п. 51 ).

В той же день працівниками міліції оглянута територія охоронюваного двору, що розташована біля будинку АДРЕСА_2 ( а. п. 52-53, 54-56 ).

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 суду показав, що вранці 19 квітня 2015 року виявив крадіжку кожуха муфти, двох гальмівних камер та патрубка, а всього на загальну суму 165 грн., з території його двору, про що повідомив в міліцію. Опісля ці предмети були вилучені з пункту приймання металобрухту та повернуті йому.

Ці покази потерпілого повністю узгоджуються із письмовою заявою ОСОБА_15 , приймальника металобрухту, який добровільно видав працівникам міліції вказані предмети загальною вагою 55 кг. та протоколом їх огляду з фототаблицею до нього від 24 квітня 2015 року ( а. п. 57, 58, 59-61 ).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 суду показав, що дійсно видані ним чотири металевих деталі здали йому на металобрухт напередодні двоє хлопців, які приїхали на автомобілі синього кольору. Опісля цих осіб він впізнав по фотознімкам, про що слідчим було складено два протоколи, де він розписався.

Зі змісту протоколів пред`явлення ОСОБА_16 і ОСОБА_10 для впізнання по фотознімкам від 09 травня 2015 року слідує, що свідок ОСОБА_15 впізнав як одного, так і другого, зазначивши, що саме вони ( обвинувачені ) продали йому 18 квітня 2015 року на металобрухт чотири металеві предмети від вантажного автомобіля ( а. п. 65, 66 ).

Твердження захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про необхідність визнання протоколів пред`явлення для впізнання недопустимими доказами судом відхиляється як безпідставно заявлені, оскільки ці впізнання були проведені слідчим у відповідності до вимог ст.228 КПК України. Так, свідок ОСОБА_15 суду показав, що його перед впізнанням попередньо допитували, а фотознімків було не менше чотирьох, на яких всі особи, згідно протоколів, не мали різких відмінностей.

За такого покази свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які вони дали в судовому засіданні про те, що неповнолітній ОСОБА_10 18 квітня 2015 року о 20 год., тобто в момент вчинення злочину, знаходився за місцем їх проживання на території двору будинку АДРЕСА_3 , суд вважає завідомо неправдивими, які дані свідками з метою створення алібі неповнолітньому та уникнення ним кримінальної відповідальності за скоєний злочин, а тому судом відкидаються.

Таким чином, вину ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованої їм крадіжки майна потерпілого ОСОБА_4 суд вважає доведеною, а такі дії ОСОБА_9 судом кваліфікуються як таємне викрадення чужого майна ( крадіжка ), вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням в сховище, а дії ОСОБА_10 як таємне викрадення чужого майна ( крадіжка ), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням в сховище, тобто за ч.3 ст.185 КК України.

Посилання захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про необхідність перекваліфікації таких дій на ч.1 ст.185 КК України є неспроможними, оскільки крадіжка була вчинена групою осіб та з проникненням в сховище, що відповідає роз`ясненням, викладеним в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», зі змісту яких слідує, що подолання огорожі з метою проникнення на територію двору, відведеного для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, судам слід кваліфікувати за ознакою «проникнення в сховище».

Частина 1 ст.304 КК України передбачає кримінальну відповідальність за втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність, тобто фізичний чи психічний примус, вчинений дорослою особою з прямим умислом.

Проте в судовому засіданні стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження вини ОСОБА_9 у вчиненні цього злочину, хоча згідно ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

З цього слідує, що обвинувачення ОСОБА_9 про те, що він, достовірно знаючи, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є неповнолітнім, втягнув останнього в злочинну діяльність, запропонувавши спільно вчинити крадіжку майна, належного ОСОБА_4 , чим схилив неповнолітнього до скоєння злочину, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.304 КК України, не доведено стороною обвинувачення, а тому на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України ОСОБА_9 підлягає по суду виправданню по цьому епізоду.

Вивченням особи неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 встановлено, що він раніше судився і знову вчинив злочин в період іспитового строку, про що свідчить довідка про його судимість, копія вироку суду та довідка кримінально-виконавчої інспекції ( а. п. 84, 88-91, 92 ). На обліку в лікаря нарколога і психіатра не перебуває ( а. п . 116, 117, 121-122 ), навчається в групі № 69 Березнегуватського професійного ліцею Миколаївської області, де характеризується посередньо, як учень, що потребує постійного контролю ( а. п. 114, 118 ), проживає разом з вітчимом, сестрою та матір`ю ( а. п. 115 ).

Допитана в якості свідка законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 суду показала, що син проживає з нею та навчається в Березнегуватському професійному ліцеї. Слухняний, дома допомагає по господарству, має на нього позитивний вплив.

Представник служби у справах дітей Березнегуватської районної державної адміністрації ОСОБА_8 вважає, що виправлення й перевиховання неповнолітнього ОСОБА_10 можливе без ізоляції його від суспільства.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_9 встановлено, що він раніше не судимий, про що свідчить вимога на а. п. 70, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває ( а. п. 78-80 ), працює механізатором в ПП «Прогрес-2», де за місцем роботи та проживання в селі характеризується виключно позитивно ( а. п. 71-76 ).

Призначаючи покарання обвинуваченим суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відноситься до тяжкого, обставини його вчинення, дані про особи обвинувачених, умови життя та виховання неповнолітнього.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченим ОСОБА_9 і ОСОБА_10 судом не встановлено, а обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_10 судом визнається вчинення злочину неповнолітнім.

Враховуючи, що потерпілий ОСОБА_4 не наполягав на суворому покаранні обвинувачених, мотивуючи тим, що все майно йому повернуто, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_9 і ОСОБА_10 покарання у виді мінімального строку позбавлення волі, що передбачений санкцією ч.3 ст.185 КК України, що є необхідним й достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Крім цього, враховуючи позитивні характеристики обвинуваченого ОСОБА_9 , суд доходить висновку про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст.75 КК України.

Натомість таке звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 є неможливим, оскільки у відповідності до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

При вирішенні питання щодо запобіжного заходу, суд вважає за необхідне обрати щодо обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 такий захід у виді особистого зобов`язання - до набрання вироком законної сили та з метою забезпечення їх належної поведінки, з огляду на тяжкість злочину та тривалість процедури апеляційного оскарження, що відповідає вимогам статей 179, 194, 374 КПК України.

Керуючись ст.ст.368, 370, 373-376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
ОСОБА_17 по обвинуваченню в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.304 КК України, визнати невинним і за недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення по суду в и п р а в д а т и.
ОСОБА_17 та ОСОБА_18 визнати винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, призначивши їм покарання у виді 3 ( трьох ) років позбавлення волі кожному.

На підставі ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати не відбуте покарання за вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 березня 2015 року і за сукупністю вироків визначити ОСОБА_10 остаточне покарання строком на 3 ( три ) роки 1 ( один ) місяць позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 від відбування покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком 2 ( два ) роки з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи та періодично з`являтися в ці органи на реєстрацію.

Запобіжний захід ОСОБА_9 і ОСОБА_10 до вступу вироку в законну силу обрати особисте зобов`язання, яке полягає в покладенні на обвинувачених обов`язку прибувати до суду за кожною вимогою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_10 рахувати з дати затримання.

Речові докази по справі, а саме: кожух муфти, гальмівну камеру з кронштейном кріплення, гальмівну камеру з регулювальним важелем та патрубок з охолоджувальної системи двигуна залишити в потерпілого ОСОБА_4 як власника.

Вирок суду може бути оскаржений до Апеляційного суду Миколаївської області через Березнегуватський районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченими у той же строк з моменту вручення їм копії вироку.

Вирок набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя ОСОБА_1