Справа №11-540/10 Головуючий у суді у 1 інстанції -
Номер провадження - Суддя-доповідач - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2010 року листопада 2 дня колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого Ященка В.А.

суддів Сахнюка В.Г. Захарченка О.П.

з участю прокурора Савостьянової Л.В.

захисника ОСОБА_2

засудженої ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Суми кримінальну справу за апеляціями засудженої ОСОБА_3, захисника ОСОБА_2 та прокурора, який затвердив обвинувальний висновок по справі на вирок Лебединського районного суду від 25 серпня 2010 року, яким,

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше не засуджувалась,

засуджена за ст.368 ч.2 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади повязані з контролем та здійсненням фінансово-господарських операцій в установах і на підприємствах різних форм власності строком на 2 роки з конфіскацією ? частини належного їй майна.

Як зазначено у вироку, ОСОБА_3 визнана винною і засуджена за те, що з 5 січня 2005 року працюючи на посаді головного державного ревізора-інспектора сектору оподаткування фізичних осіб Лебединського відділення Сумської МДПІ та маючи спеціальне звання «інспектор податкової служби 1 рангу», а відповідно до ст.25 Закону України «Про державну службу» вказана посада відноситься до 7-ї категорії державного службовця, відповідно до наданих їй прав та повноважень, являлась службовою особою.

У серпні 2009 року до ОСОБА_3, як службової особи державної податкової служби, звернулась її знайома Оголь, з проханням не включати до плану перевірок по дотриманню податкового законодавства на 2010 рік підприємця Соколовського. ОСОБА_3 повідомила, що зможе вирішити це питання за умови, що Соколовський заплатить їй 2 000 грн. Соколовський переслідуючи мету направлену на уникнення планових перевірок податковою інспекцією, його як підприємця і розуміючи, що при перевірках можуть бути виявлені порушення податкового законодавства, які потягнуть за собою застосування штрафних санкцій, які можуть бути більшими ніж та сума, яку попросила ОСОБА_3, вимушений був погодитись на пропозицію ОСОБА_3. У звязку з цим, наприкінці серпня 2009 року, Соколовський за місцем проживання ОСОБА_3 у будинку № 33, що по вулиці Першотравневій у місті Лебедин, через чоловіка ОСОБА_3 передав, для ОСОБА_3 1 000 грн. в якості хабара. При цьому чоловік ОСОБА_3 не був обізнаний, що приймає від Соколовського для передачі дружині гроші, які є хабарем. 11 січня 2010 року у приміщенні Лебединського відділення Сумської МДПІ, яке знаходиться у місті Лебедині по вулиці Антонова, 6 «б», у жіночій вбиральні, ОСОБА_3 отримала від Соколовського решту раніше обумовленого хабара в сумі 1 000 грн.

На вирок суду подали апеляції:

Засуджена ОСОБА_3, у своїй апеляції зазначає, що первісні покази вона давала слідчому під психологічним тиском, боячись того, що відносно неї може бути обрана міра запобіжного заходу у виді взяття під варту. ОСОБА_3 також вважає, що вона не повинні нести відповідальності за отримання хабара тому, що Соколовський переслідував мету прикрити свої незаконні дії. Автор апеляції стверджує, що ніякого вимагання хабара у Соколовського не було і 1 000 грн. у серпні 2009 року їй додому ніхто не приносив. Вказані обставини не були належним чином перевірені під час досудового та судового слідства. ОСОБА_3 вважає, що органами досудового слідства не вирішено питання про притягнення до відповідальності Оголь та Соколовського за давання хабара. Засуджена також вважає, що епізод з передачею їй 1 000 грн. не отримав належної оцінки, адже вона не вчиняла і не могла вчиняти будь які дії на користь Соколовського. З огляду на це, засуджена просить вирок суду скасувати, а справу направити на додаткове розслідування.

Захисник ОСОБА_2 у своїй апеляції також посилається на те, що Соколовський звертаючись до міліції про вимагання у нього хабара переслідував мету прикрити свою незаконну діяльність, окрім цього захисник вважає, що у справі відсутні докази про вимагання хабара ОСОБА_3. На думку захисника за таких обставин ОСОБА_3 повинна нести відповідальність за ст.ст.190 ч.1 та 364 ч.1 КК України, але суд не звернув на це уваги і захисник просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Прокурор, який затвердив обвинувальний висновок по справі посилаючись на те, що ОСОБА_3 вину свою не визнала і не розкаялась у вчиненому злочині, а тому покарання призначене їй судом є занадто мяким. Зважаючи на це, прокурор, просить вирок суду скасувати за мякістю призначеного покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_3 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади строком на 3 роки та з конфіскацією всього належного їй майна. У зміненій апеляції прокурор уточнює свою апеляцію та вказує, що засудженій поряд з основним покаранням, необхідно призначити додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної виконавчої влади повязані з контролем за здійсненням фінансово господарських операцій в установах і на підприємствах різних форм власності строком на три роки з конфіскацією всього належного їй майна.

Вислухавши доповідь судді, думку прокурора, яка просила задовольнити апеляцію прокурора, який затвердив обвинувальний висновок, засуджену та її захисника, які заперечували проти апеляції прокурора і просили задовольнити апеляцію засудженої та скасувати вирок суду, а справу направити на додаткове розслідування, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи викладені у апеляціях, колегія суддів не знаходить підстав для їх задоволення.

Висновки суду про доведеність вини засудженої у вчинені злочину при обставинах викладених у вироку підтверджується сукупністю зібраних по справі доказів, які були детально проаналізовані судом та наведені у вироку.

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 винною себе у отриманні хабара не визнала, суд першої інстанції цілком обґрунтовано визнав її винною у вчинені цього злочину.

Так, допитані у судовому засіданні Соколовський та Оголь засвідчили, що наприкінці серпня 2009 року вони приходили додому до ОСОБА_3 де передали для неї через її чоловіка 1 000 грн. хабара за те, щоб ОСОБА_3 вирішила питання про не включення Соколовського, як підприємця до графіку планових перевірок податковою інспекцією на 2010 рік. Окрім цього, Соколовський підтвердив, що 11 січня 2010 року у приміщенні посадкової інспекції у місті Лебедині він передав ОСОБА_3 ще 1 000 грн., за те, що вона вирішила питання про не включення його як підприємця до плану перевірок на 2010 рік. Соколовський також зазначив, що ОСОБА_3 у нього дійсно вимагала хабара у сумі 2 000 грн. за те, щоб його не перевіряли у 2010 році.

В результаті досліджених у судовому засіданні цілого ряду доказів і зокрема пояснень свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_3 за своїм службовим становищем дійсно могла вирішувати питання про включення чи то не включення до списку підприємців яких повинна перевіряти податкова інспекція у 2010 році.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що Соколовський дійсно звернувся з заявою до органів міліції про те, що у нього ОСОБА_3 вимагає хабар в сумі 2 000 грн. і що вказана сума грошей була помічена спеціальною речовиною, переписані номери купюр та які були вручені Соколовському. Вказані гроші були знайдені та вилучені у присутності понятих, у жіночій вбиральні Лебединського відділення МДПІ, куди їх поклав Соколовський на пропозицію ОСОБА_3.

Вказані обставини також підтверджуються інформацією, яка зафіксована на оптичних носіях, яка була досліджена судом і з якої випливає, що Соколовський дійсно передав ОСОБА_3 хабар у сумі 1 000 грн.

Соколовський під час відтворення обстановки та обставин події у приміщенні Лебединського відділення Сумської МДПІ, розповів та показав, як він передавав хабар ОСОБА_3.

Таким чином, доводи апеляцій засудженої та її захисника стосовно того, що вона не вимагала та не отримувала хабара від Соколовського є необґрунтованими, адже наведені вище докази вказують на те, що ОСОБА_3 хабара отримала і зважаючи на це, суд прийшов до правильного висновку, про доведеність її вини у отриманні хабара шляхом вимагання і вірно кваліфікував її дії за ст.368 ч.2 КК України.

Міра покарання засудженій призначена відповідно до вимог ст.65 КК України і незважаючи на те, що ОСОБА_3 винною себе не визнала та не розкаялась у вчиненому злочині підстав вважати, що це покарання є занадто мяким, немає, а тому і немає підстав для задоволення апеляції прокурора та скасування вироку суду за мякістю призначеного покарання.

Колегія суддів не може погодитись з апеляцією засудженої стосовно того, що вона під час досудового слідства визнавала себе винною у отримання хабара від Соколовського у звязку з психологічним тиском на неї з боку слідчого. При цьому, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_3 допитувалась як підозрювана та обвинувачена у присутності захисника, якого сама і обрала і під час цих допитів визнавала себе винною. При цьому ні вона ні її захисник не заявляли про будь який тиск на неї, не заявляла вона про це і при проведенні подальших процесуальних дій.

Не може колегія суддів погодитись і з доводами апеляцій засудженої та її захисника стосовно того, що Соколовський про вимагання у нього хабара повідомив у правоохоронні органи для того, щоб приховати свої незаконні дії. Адже сам факт того, що ОСОБА_3, як службова особа податкової інспекції зажадала передачі їй грошей за те, що вона вчинить певні дії в інтересах Соколовського і отримала за це гроші, вказує на те, що вона отримала хабара.

Доводи апеляції засудженої стосовно того, що у серпні 2009 року до неї додому ніхто не приносив хабара у сумі 1 000 грн. також є необґрунтованими і повністю спростовуються поясненнями Соколовського та Оголь.

Необґрунтованими є доводи апеляції засудженої відносно того, що під час досудового слідства не було вирішено питання про відповідальність Соколовського та Оголь за давання хабара, адже у матеріалах кримінальної справи є постанови слідчого про відмову у порушенні кримінальної справи, як відносно Соколовського так і Оголь (т.3 а.с.93,94).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що передбачених законом підстав для задоволення поданих по апеляцій, немає, а тому і відсутні підстави для скасування вироку суду.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.362,365,366,377 КПК України, колегія суддів, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Лебединського районного суду від 25 серпня 2010 року відносно ОСОБА_3 залишити без змін, а апеляції захисника ОСОБА_2, засудженої ОСОБА_3 та прокурора, який затвердив обвинувальний висновок по справі без задоволення.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_7 ОСОБА_8