Тарутинський районний суд Одеської області
Справа № 514/66/16-к
Провадження по справі № 1-кс/514/8/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2016 року смт Тарутине

Слідчий суддя Тарутинського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши клопотання слідчого про арешт майна,-

В С Т А Н О В И В :
До Тарутинського районного суду Одеської області надійшло клопотання слідчого Тарутинського ВП Арцизького відділу поліції ГУПН в Одеській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 , погоджене прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури юристом 3 класу ОСОБА_3 , про накладення арешту на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 .

В обґрунтування клопотання слідчий зазначила, що 26 листопада 2015 року до Тарутинського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області надійшла заява про злочин від ОСОБА_6 про те, що внаслідок недбалих дій посадових осіб ДВС Тарутинського районного управління юстиції їй завдана значна шкода.

За даним фактом 28 листопада 2015 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000521 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

Слідчий також зазначила у клопотанні, що під час досудового розслідування встановлено, що на виконанні відділу ДВС Тарутинського районного управління юстиції Одеської області знаходиться зведене виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 514/31/14-ц, виданого 27 жовтня 2014 року Тарутинським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» грошових коштів в розмірі 106699, 22 грн. та наказу № 916/2619/14, виданого господарським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в розмірі 33665, 67 грн.

13 вересня 2015 року відділом ДВС Тарутинського районного управління юстиції в Одеській області на виконання зазначеного виконавчого провадження проведено через електронні торги реалізацію нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_6 , громадянину ОСОБА_5 за 158514 грн.

11 січня 2016 року допитана в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що їй стало відомо про те, що особа, яка придбала зазначене нерухоме майно, має намір продати цю будівлю в найкоротший час.

Таким чином, на думку слідчого ОСОБА_4 , оскільки нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 є речовим доказом в даному кримінальному провадженні, існує реальна загроза її відчуження, що спричинить ускладнення кримінального провадження, з метою забезпечення кримінального провадження є необхідність у її арешті для подальшого використання цього майна в процесі доказування.

На підтвердження своїх доводів до клопотання слідчий додала в копіях: відповідний витяг з ЄРДР, протокол допиту свідка ОСОБА_7 , постанову про призначення групи прокурорів, протокол № 109126 про проведення електронних торгів та акт державного виконавця про реалізацію арештованого майна.

Враховуючи, що слідчий у клопотанні не ставила питання про проведення судового засідання в порядку ч. 2 ст. 172 КПК, судове засідання проведене за участю прокурора, слідчого, власника майна.

В судовому засіданні слідчий ОСОБА_4 підтримала клопотання в повному обсязі з підстав, зазначених у клопотанні.

Прокурор ОСОБА_3 також підтримав заявлене слідчим клопотання.

Власник майна ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечував, пояснив, що це майно є його власністю і продавати він цю будівлю не збирається.

Вислухавши учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі й арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

За ч. 3 ст. 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, позаяк, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Таким чином, аналізуючи ст. ст. 131, 132, 170 КПК слідчий суддя доходить висновку, що арешт майна як захід забезпечення повинен застосовуватись тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 132 КПК, якщо це дозволить, втрутившись у права і свободи особи і обмеживши їх, виконати завдання, для виконання якого слідчий звертається із клопотанням.

На теперішній час слідчим ОСОБА_4 здійснюється досудове розслідування за заявою ОСОБА_6 про вчинення службовими особами відділу ДВС Тарутинського районного управління юстиції злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК, зокрема службової недбалості, що завдала істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, тобто необережного злочину.

Звертаючись з даним клопотанням слідчий послався на необхідність накладення арешту на будівлю, оскільки:

вона є речовим доказом у кримінальному провадженні,

існує реальна загроза її відчуження, що спричинить ускладнення кримінального провадження,

з метою забезпечення кримінального провадження.

Проте, на порушення ч. 5 ст. 132 КПК слідчий не надала доказів того, що зазначена будівля є речовим доказом у цьому кримінальному провадженні, більше того, в судовому засіданні слідчий пояснила суду, що на теперішній час зазначене нерухоме майно не визнавалось речовим доказом, відповідна постанова слідчим не виносилась.

Також, як вбачається з протоколу допиту свідка ОСОБА_7 , яка доводиться рідною сестрою заявника ОСОБА_6 , їй, під час перебування на ринку «Південний» в смт Тарутине стало відомо, що брати ОСОБА_8 мають намір продати зазначене нерухоме майно, яке належало її сестрі. Від кого свідок дізналась про такий намір продати будівлю, ОСОБА_7 не пояснила.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

На думку слідчого судді, слідчий ОСОБА_4 у клопотанні також не довела та не надала відповідні докази, яким чином потенційна можливість відчуження власником капітальної нерухомої будівлі загальною площею 50,6 кв.м спричинить ускладнення кримінального провадження, позаяк такі дії власника жодним чином не позбавлять слідчого провести відповідні слідчі дії, зокрема отримати тимчасовий доступ до майна, провести огляд, призначити експертизу тощо. Більше того, в судовому засіданні слідчий ОСОБА_4 пояснила, що експертизи на теперішній час не призначались.

Насамкінець, слідчий зазначила про необхідність накладення арешту на майно з метою забезпечення кримінального провадження.

Дійсно, за ч. 2 ст. 170 КПК метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації.

Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Проте, виходячи з правової кваліфікації злочину за ч. 1 ст. 367 КК в цьому кримінальному провадженні, тобто необережного злочину, можливо вчиненого службовими особами відділу ДВС, враховуючи, що власник нерухомого майна ОСОБА_5 не є в цьому провадженні підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, а слідчий також не надала доказів того, що він є третьою особою в розумінні п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК або того, що в цьому кримінальному провадженні до ОСОБА_5 пред`явлено цивільний позов, слідчий суддя дійшов висновку що у клопотанні не доведено необхідності накладення арешту на зазначене нерухоме майно задля забезпечення кримінального провадження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 131, 132, 170, 172, 173 КПК, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні клопотання слідчого Тарутинського ВП Арцизького відділу поліції ГУПН в Одеській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 , погодженого прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури юристом 3 класу ОСОБА_3 , про накладення арешту на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1