УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

законного представника

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду в м. Києві у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора ОСОБА_6 про застосування примусових заходів медичного характеру в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0014519 від 22.09.2015 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Російської федерації, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 29.01.2015 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 186 КК України до 6 місяців арешту,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, -

в с т а н о в и в :
14.12.2015 року до данного місцевого суду надійшло клопотання прокурор ОСОБА_6 про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку, посилаючись на те, що на час вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення та на час внесення клопотання, останній, за своїм психічним станом, не був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, оскільки виявляє ознаки шизофренії параноїчної, епізодичний тип перебігу зі змішаним типом дефекту.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав викладених в мотивувальній частині клопотання.

Захисник у судовому засіданні вважала необхідним клопотання прокуратури задовольнити та застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру.

Законний представник ОСОБА_5 у судовому засіданні клопотання прокурора підтримала, просила задовольнити, оскільки ОСОБА_7 дійсно потребує лікування.

В свою чергу, судом явка ОСОБА_8 , виходячи з положень ч. 1 ст. 512 КПК України, з урахуванням відомостей, які містяться у висновку експертизи № 284 від 26.11.2015 року щодо характеру розладу психічної діяльності/психічного захворювання, та думки інших учасників провадження зі сторони захисту, визнана не обов`язковою.

Тож, суд проаналізувавши клопотання заявника на дотримання норм КПК України та закону, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали судового провадження, виходячи із положень ст. 93, 94 КК України, ст.ст. 512, 513 КПК України, роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені у постанові № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», Закону України "Про психіатричну допомогу", вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно ст. 19 Закону України "Про психіатричну допомогу", примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінально-процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами.

Статтею 513 КПК України імперативно передбачено, що під час постановлення ухвали щодо застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує, чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, чи вчинено це діяння певною особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення в стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які саме.

Так, у даному випадку, судом встановлено, що ОСОБА_7 22.09.2015 року, о 15 годині 10 хвилин за адресою: м.Київ, вул.Харківське шосе, б.13, біля 4-го під`їзду, побачив раніше не знайомого ОСОБА_9 , в якого на плечі знаходилася сумка. В цей час, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на напад, з метою заволодіння майном, що належить ОСОБА_9 .

Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_7 дістав з кишені ніж та наказав ОСОБА_9 передати йому грошові кошти, при цьому висловив погрозу застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

В подальшому, з метою подолання волі до опору з боку потерпілого, ОСОБА_7 наніс останньому ножем тілесні ушкодження у вигляді порізів в області обличчя, шиї та руки та скориставшись розгубленим станом ОСОБА_9 , відрізав ножем шлейку сумки, що висіла на плечі потерпілого, вартістю 200 гривень, в якій знаходилися наступні речі: планшет «НР», білого кольору, вартістю 5500 грн., в якому знаходилася сім картка мобільного оператора «Київстар», вартістю 20 грн., на рахунку якої було 60 грн., друга сім-картка мобільного оператора «МТС», вартістю 20 грн., на рахунку якої було приблизно 10 грн.; паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_9 ; окуляри для зору, вартістю 700 грн.; грошові кошти в сумі 50 грн.; ключі від квартири, два ключа від домофону та два брилка синього та зеленого кольору, які матеріальної цінності для потерпілого не представляють.

Після чого, ОСОБА_7 з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, тим самим завдавши ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 6560 гривень.

При цьому, обставини вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового розгляду справи на підставі досліджених судом доказів, зокрема: відомостей, що містяться у протоколах огляду місця події від 22.09.2015 року з фототаблицею, висновку експерта № 2736, протоколу огляду речей від 23.09.2015 року, протоколу одночасного допиту від 23.09.2015 року, які в своїй сукупності в повній мірі підтверджують обставини визначені ст. 91 КПК України, як-то дату, час, місце та спосіб вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.

Також, вище досліджені процесуальні джерела доказів, як-то показання, речові докази, документи, висновки експертів суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України, а безпосередніх порушень вимог КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.

Тож, враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, у зв`язку з чим кваліфікує дії останнього, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу (розбій).

Однак, у відповідності до висновку стаціонарної комісійної комплексної судової психолого-психіатричної експернтизи № 284 від 26.11.2015 року, у період вчинення інкримінованого діяння та на цей час ОСОБА_7 виявляє ознаки шизофренії параноїчної, епізодичний тип перебігу зі змішаним типом дефекту (згідно з МКХ-10, шифр F 20.1) через що, за своїм психічним станом, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними та потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричний заклад із посиленим наглядом.

Таким чином, у судовому засіданні встановлена неосудність ОСОБА_7 , на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, так як він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними в період вчинення інкримінованого діяння і на даний час також не може віддавати собі звіт у своїх діях і керувати ними.

У відповідності до вимог ст.ст. 19, 94 КК України до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Згідно п. 3 наказу МОЗ України № 397 від 08.10.2001 року «Про затвердження нормативно-правових документів з окремих питань щодо застосування примусових заходів медичного характеру до осіб, які страждають на психічні розлади» вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання в особи, тяжкості вчинення нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 508 КПК України, до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовано поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

З огляду на викладене, враховуючи конкретні обставини вчинення суспільно -небезпечного діяння, дані про характер і тяжкість наявного у ОСОБА_7 психічного захворювання, зокрема дані, що містяться у висновку стаціонарної комісійної комплексної судової психолого-психіатричної експернтизи № 284 від 26.11.2015 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання та наявність правових підстав для застосування до ОСОБА_7 саме зазначеного виду примусового заходу медичного характеру, у зв`язку з наявним у нього психічним захворюванням.

Запобіжний захід, як заходи забезпечення кримінального провадження, ОСОБА_7 , враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178, 508 КПК України, слід змінити з тримання під вартою на поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень Кримінального процесуального Кодексу України, зокрема з урахуванням положень ст.100 цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 93, 94 КК України, ст. 121 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», Закону України "Про психіатричну допомогу", ст.ст. 1-29, 100, 369-372, 376, 512, 513 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Клопотання - задовольнити.

Застосувати відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Змінити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку.

Речові докази у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014519 від 22.09.2015 року, - знищити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом 7 днів з дня її проголошення.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали о 17 год. 00 хв. 20.01.2016 року.

С у д д я: ОСОБА_1