Справа № 301/2181/13-к
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

09.11.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. В. Раковець Іршавського району Закарпатської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , судимий:
вироком Іршавського районного суду від 11 березня 1999 року за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 81 КК України на три роки позбавлення волі, на підставі ст. 46 1 КК України з відстрочкою виконання вироку на два роки;
вироком Іршавського районного суду від 29 жовтня 2003 року за ч. 2 ст. 289 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком на 3 роки;
вироком Іршавського районного суду від 5 квітня 2006 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком на 3 роки та сплатою штрафу в розмірі 2000 гривень;
вироком Іршавського районного суду від 24 листопада 2006 року за ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 185 та ст. 304 КК України на 5 років і 6 місяців позбавлення волі, з сплатою штрафу в розмірі 2000 гривень. Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 27 лютого 2009 року невідбуту частину покарання йому замінено на два роки виправних робіт з відрахуванням на користь держави 10% заробітної плати;
вироком Виноградівського районного суду від 26 липня 2012 року за ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України, на підставі ст. 71 КК України на сім років і шість місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;
визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України із призначенням покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України у виді п`яти років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 186 КК України у виді шести років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 шість років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеного за цим вироком та вироком Виноградівського районного суду від 26 липня 2012 року, остаточно призначено ОСОБА_7 сім років позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та за вироком Іршавського районного суду від 24 червня 2006 року, зміненого постановою Ужгородського міськрайонного суду від 27 лютого 2009 року, остаточно ОСОБА_7 призначено сім років і шість місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.
За ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_7 виправданий за недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Строк відбування покарання постановлено обчислювати з дня його затримання - 16 березня 2010 року.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 залишено попередній - тримання під вартою.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 18 579 гривень та моральну шкоду в сумі 1500 гривень.
Цивільний позов ОСОБА_11 залишено без розгляду.
Судові витрати в розмірі 100 гривень постановлено стягнути з ОСОБА_7 ..
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що 7 травня 2009 року, о 8 - й годині, шляхом пошкодження вхідних дверей проник в житловий будинок АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_10 , звідки таємно викрав грошові кошти в сумі 4600 гривень, ювелірні вироби із золота 585 проби: ланцюжок з кулоном у формі хрестика вагою 8 г, два ланцюжки з кулонами із зображенням Богородиці загальною вагою 42, 12 г, каблучку з каменем вагою 5 г та мобільний телефон марки "Самсунг Х - 460" з сім - карткою оператора мобільного зв`язку "Діджус" загальною вартістю 18 579,40 гривень.
4 вересня 2009 року, о 8 - й годині, ОСОБА_12 з метою заволодіння чужим майном шляхом вільного доступу через незамкнені двері проник в приміщення літньої кухні дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_13 , де із застосуванням фізичної сили відкрито заволодів грошима потерпілої ОСОБА_13 в сумі 300 гривень.
14 жовтня 2009 року, о 14 - й годині, шляхом пошкодження замка на вхідних дверях проник в будинок за адресою: АДРЕСА_4 , звідки таємно викрав грошові кошти в сумі 650 доларів США та 350 гривень, що належали потерпілій ОСОБА_14 ..
В ніч з 15 на 16 березня 2010 року шляхом пошкодження навісного замка на дверях та розбиття скла на вхідних дверях, проник всередину магазину, який належить ОСОБА_15 , розташованого на АДРЕСА_5 та викрав товар загальною вартістю 2011, 75 гривень.
У вчиненні крадіжок, що мали місце 17 квітня 2009 року з будинку АДРЕСА_2 у потерпілого ОСОБА_11 ; 13 липня 2009 року з подвір`я будинку АДРЕСА_6 у потерпілої ОСОБА_16 ; 1 березня 2010 року з подвір`я церкви по АДРЕСА_7 у потерпілої ОСОБА_17 ОСОБА_7 був виправданий за відсутністю доказів, які б підтверджували вчинення даних кримінальних правопорушень.
В апеляційних скаргах:
Прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, призначивши йому більш суворе покарання, зазначаючи, що ОСОБА_7 неодноразово судимий, вину не визнав, вчинив тяжкі злочини під час відбування покарання, в стані алкогольного сп`яніння, відносно особи похилого віку, за місцем проживання характеризується негативно, завдану шкоду не відкошував.
В доповненні до апеляції прокурор просить вирок в частині призначення покарання скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, зокрема: при призначенні покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України судом було зазначено остаточне покарання у виді 7 років, хоча воно не повинно бути меншим за призначене вироком Виноградівського районного суду від 26 липня 2012року, тобто у виді 7 років і 6 місяців позбавлення волі.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просять вирок суду скасувати, постановити новий, яким виправдати обвинуваченого за недоведеністю винуватості. Посилаються на те, що до обвинуваченого застосовувались незаконні методи ведення слідства, внаслідок чого він обмовив себе і було порушено право на захист. Судове слідство проведено однобічно і неповно: алібі про перебування ОСОБА_7 під час вчинення злочинів у м. Києві протягом 2009 2010 років не перевірялось, показанням свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 належної оцінки не дано, суперечності в їх показаннях не усунуто; додаткових свідків не допитано; протоколи відтворення обстановки та обставин події і впізнання, які складені в порушення вимог кримінально процесуального закону не визнано недопустимими доказами.
В доповненні до апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 вказує, що судом не прийнято до уваги, що на слідстві було порушено право ОСОБА_7 на захист; що у справі відсутні докази про належність викраденого майна потерпілим та його вартість; що слідством не перевірялось, чи міг ОСОБА_7 за своєю статурою пролізти через маленький отвір у дверях в приміщення магазину, що належить ОСОБА_15 ; що протоколи відтворення обстановки та обставин події підписані родичами потерпілих; що відтворення в с. Раковець не могло бути розпочате о 16 й годині, оскільки о цій же годині закінчилось в іншому населеному пункті с. Імстичево; що потерпіла ОСОБА_14 давала показання через три роки після події; що залучення законного представника потерпілої ОСОБА_24 відбулось в порушення вимог ст. 59 КПК України; в протоколі впізнання не зазначено, за якими ознаками впізнано ОСОБА_7 , підпис потерпілої відрізняється від інших, зроблених від її імені; ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 4 червня 2013 року про дослідування не виконана.
В запереченні на апеляційні скарги обвинуваченого та захисника прокурор вказує, що заяви ОСОБА_7 про застосування незаконних методів ведення слідства були предметом перевірки, за результатами якої прокуратурою Іршавського району в порушенні кримінальної справи щодо слідчого ОСОБА_25 та працівників міліції ОСОБА_26 та ОСОБА_27 за ст. ст. 364, 365 КК України відмовлено, а постановою слідчого прокуратури Іршавського району від 24 квітня 2013 року кримінальне провадження щодо працівників Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_26 та ОСОБА_27 закрито за відсутністю події кримінального правопорушення. Твердження про перебування на заробітках в м. Києві протягом 2009 -2010 років перевірені шляхом допиту свідків, які показали, що обвинувачений періодично повертався на Закарпаття. Крім того, вироком Виноградівського районного суду від 26 липня 2012 року підтверджується, що обвинувачений знаходився на території Закарпатської області.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали апеляційні вимоги про виправдання обвинуваченого; доводи прокурора про скасування вироку та призначення більш суворого покарання; виступи сторін в судових дебатах; останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги обвинуваченого та захисника підлягають частковому задоволенню.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у даній справі судом першої інстанції ухвалювалось три обвинувальні вироки, два з яких скасовувались апеляційним судом з підстав неповноти досудового та судового слідства, необхідності належної перевірки доводів обвинуваченого щодо порушення його права на захист та незаконних методів ведення слідства. 21 червня 2011 року справу було направлено на новий судовий розгляд, а 4 червня 2013 року - на додаткове розслідування. 6 вересня 2013 року справа з обвинувальним актом, аналогічним попередньому, була направлена до суду і за результатами судового розгляду 27 грудня 2013 року постановлено обвинувальний вирок, який 3 червня 2014 року апеляційною інстанцією в частині призначення покарання змінений, а в решті залишений в силі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2014 року ухвала апеляційного суду скасована. Кримінальне провадження направлено на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. ( т. 3 а. с. 171 173, т. 5 а. с. 122 126, т. 7 а. с. 1 5, т. 8 а. с. 5 16, 114 118, 171 173).
Підставами для скасування Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі зазначив, що апеляційна інстанція формально в своїй ухвалі послалась на докази, які суд першої інстанції поклав в основу вироку, не дала їм жодної оцінки з точки зору достатності, належності та допустимості, обмежившись загальною фразою про те, що в ході слідчих дій ОСОБА_7 впевнено і добровільно розповідав про вчинення злочинів; не дала відповіді на доводи апелянтів про недопустимість конкретних доказів; не перевірила усі доводи апелянтів; не навела переконливих мотивів для їх спростування; не зазначила обґрунтованих підстав, через які апеляційні скарги залишено без задоволення.
Враховуючи ці вказівки, доводи сторін кримінального провадження та досліджені судом докази, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закриттю у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримання.

Так, у відповідності до вимог ст. ст. 22, 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій. Згідно зі ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Сторона обвинувачення усунулась від належного виконання цих вимог, про що свідчить неповне виконання ухвали апеляційного суду про дослідування даної справи. Поставлені в ній питання про неналежну перевірку заяв обвинуваченого про недозволені методи ведення слідства, про усунення недоліків, неповноту досудового слідства, порушення вимог кримінального процесуального закону, в тому числі ст. ст. 223, 228 КПК України при проведенні відтворення обстановки і обставин події та впізнанні не знайшли свого процесуального розв`язання і справа після дослідування з тим же самим обвинуваченням надійшла до суду.
Під час судового розгляду та при апеляційному розгляді справи сторона обвинувачення не вжила жодних дієвих заходів для доведення пред`явленого обвинувачення, усунення сумнівів щодо допустимості доказів, усунення протиріч між зібраними доказами та у доведеності повноти перевірки заяв ОСОБА_7 про жорстоке поводження, застосування фізичної сили та морального тиску. Обвинувач не навів нових обставин, з`ясування яких могло б мати значення для кримінального провадження, не заявив клопотань на підтвердження чи спростування цих обставин в порядку ст. 363 КПК України та про необхідність дослідження будь яких доказів на підтвердження своїх доводів.

Позиція прокурора звелась до констатації висновків про достатність доказів та неправдивість показань обвинуваченого.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, обвинувачення щодо ОСОБА_7 ґрунтується на доказах, які є похідними від викривальних свідчень, отриманих у результаті порушення права обвинуваченого на захист. Ці показання були отримані при обставинах, що викликають розумний сумнів у їх добровільності, на що вказують відомості про перебування ОСОБА_7 в момент затримання в уразливому стані, роз`яснення йому права зберігати мовчання за відсутності захисника та прийняття відмови від захисника з порушенням ст. ст. 44 - 48, 54, 93 КПК України. ( в редакції 1960 року ).
Так, ОСОБА_7 було затримано 16 березня 2010 року, о 18 й годині 10 хвилинах. В цей же день у нього старшим оперуповноваженим Іршавського РВ ОСОБА_27 відібрано пояснення і цього ж дня, о 18 й годині 5 хвилинах повідомлено про підозру, роз`яснено права, прийнято відмову від захисника, а о 18 й годині 30 хвилинах - допитано в якості підозрюваного слідчим ОСОБА_25 . 18 березня 2010 року за участі ОСОБА_7 в різних населених пунктах слідчим проведено чотири відтворення обстановки і обставин події; 19 березня 2010 року ОСОБА_7 допитано додатково й обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без його участі. 20 березня 2010 року його вдруге допитано додатково, 22 березня 2010 року пред`явлено обвинувачення і 23 березня 2010 року допитано в якості обвинуваченого. Після чого до 22 квітня 2010 року жодних слідчих дій, направлених на встановлення обставин події, не проводилось. 22 квітня 2010 року ОСОБА_7 пред`явлено нове обвинувачення, в якому додано два епізоди, про які слідству було відомо станом на 22 березня 2010 року. 5 травня 2010 року справу направлено до суду. ( т. 2 а. с. 2 -3, 4 8, 9 12, 14 15, 22 23, 24 26, 27 29, 30 34, 35 41, 177 188, 189 - 191, 198 204 ).
Отже, докази, які лягли в основу обвинувачення, були зібрані слідством за тиждень, з використанням уразливого стану обвинуваченого, який характеризується в тому числі затриманням та відсутністю забезпечення юридичного представництва.
У скаргах в правоохоронні та інші державні органи ОСОБА_7 вказував, що визнавальні показання дав під тиском працівників міліції ОСОБА_27 , ОСОБА_26 та слідчого ОСОБА_25 , які били його та погрожували позбавленням свободи, посилаючись на попередній вирок, за яким йому невідбуту частину було замінено на виправні роботи. Крім того, він вказував, що визнавальні показання дав, будучи в стані алкогольного сп`яніння, оскільки його затримання відбулось під час перебування в ресторані. З наглядових проваджень за зверненнями ОСОБА_7 видно, що до 1 грудня 2010 року скарги в установленому кримінальним процесуальним законом порядку не розглядались і першим процесуальним документом з цього приводу була постанова прокурора від 1 грудня 2010 року про відмову у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 за відсутністю події злочину. В цій постанові в якості головних аргументів було зазначено, що вказані особи категорично заперечили наведені ОСОБА_7 факти, а сам обвинувачений при відтворенні з власної ініціативи, особисто, детально, не плутаючись, на місці показав як вчиняв крадіжки. Утім, ця постанова Іршавським районним судом 17 липня 2012 року була скасована з мотивів, що прокурором належно не перевірені обставини затримання ОСОБА_7 і дані щодо наявності чи відсутності у нього тілесних ушкоджень на момент затримання. 24 квітня 2013 року кримінальне провадження було закрито за відсутністю події кримінального правопорушення. ( а. с. 71 73, 92 - 94 ).
Подальші скарги обвинуваченого до суду були визнані такими, що не підлягають розгляду та залишені без задоволення.
Проте, у листі уповноваженої Верховної Ради України з прав людини від 28 січня 2013 року на адресу Іршавського районного суду за заявою ОСОБА_7 наголошувалось на недопустимості порушення п. 1 ст. 6, п. 3 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини щодо справедливого суду упродовж розумного строку та захисту від свавільного чи необґрунтованого позбавлення особи свободи. ( т. 5 а. с. 33 ).
Таким чином, наведене в сукупності з наполегливими, послідовними доводами ОСОБА_7 про застосування до нього незаконних методів ведення слідства та висновками прокуратури, які здебільшого ґрунтуються на показаннях працівників міліції, яких же ОСОБА_7 звинувачує у жорсткому поводженні, свідчать, що у даному випадку мало місце неефективне розслідування - небажання влади забезпечити проведення оперативного та ретельного розслідування, що є порушенням вимог ст. ст. 3, 5 та 6 Конвенції. ( рішення ЄСПЛ у справах: «Кирпиченко проти України» від 2.04. 2015 року за заявою № 38833/03, «Євген Петренко проти України» від 29.01.2015 року, заява № 55749/08, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року за заявою № 42310/04 ).
Порушеннямстатті 6 Конвенції апеляційний суд визнає і те, що досудове слідство у цій справі було проведено без участі захисника, відмова від якого прийнята з порушенням вимог ст. 42, 48, 49 КПК України, ст. ст. 43, 46, 47 КПК України (в ред. 1960 року). ( рішення ЄСПЛ у справах: «Гріненко проти України» від 15 листопада 2012 року за заявою №33627/06; «Григор`єва проти України» від 15 травня 2012 року, № 51671/07; «Тітаренко проти України» від 20 вересня 2012 року, № 31720/02; « Хайрова проти України» від 15 листопада 2012 року, № 19157/06, «Замфереско проти України» від 15 листопада 2012 року № 30075/06; «Єрохіна проти України» від15 листопада 2012 року, № 12167/04, «Сергій Афанас`єв проти України» від 15 листопада 2012 року. № 48057/06.

Отже, згідно з вимогами ст. 87 КПК України докази, одержані внаслідок істотного порушення гарантованих Конституцією і законами України та міжнародними договорами прав і свобод людини, зокрема: внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження, з порушенням права особи на захист, є недопустимими.
До того ж, протоколи відтворення обстановки і обставин події свідчать про те, що під час проведення цих слідчих дій не перевірялась можливість вчинення конкретною особою певних дій, за певних умов та у визначений час. При відтворенні обстановки і обставин події в магазині по АДРЕСА_5 слідчим не перевірялось, чи міг ОСОБА_7 , враховуючи його статуру, фізично проникнути в приміщення магазину через частину дверного вітражу, розмір якого в протоколі не зазначений, але згідно з фотографією є маленьким. Отож, відтворення перетворилось на «закріплення» зізнання, що згідно з вимогами ст. 223 КПК України є неприпустимим. ( т. 2 а. с. 50 - 53, 66 69, 50 - 54).
Крім того, ці слідчі дії всупереч вимогам ст. ст. 194, 127 КПК України (в ред. 1960 року) проведені за участі понятих, які є родичами потерпілих.
Протокол впізнання по фотографії за участю потерпілої ОСОБА_13 не відображає даних про критерії, за якими особа впізнала нападника, що є порушенням ст. 228 КПК України. ( т. 2 а. с. 121 122 ).
У будинку потерпілої ОСОБА_10 виявлено відбитки пальців рук, які не належать ОСОБА_7 і потерпілим, а належать іншій особі. ( т. 2 а. с. 115 117 т. 1 а. с. 29, т.2 а. с. 95 ).
До того ж, всі протоколи складені слідчим ОСОБА_25 , якого ОСОБА_7 обвинувачує у застосуванні незаконних методів ведення слідства.
Щодо інших доказів, на які посилається сторона обвинувачення, зокрема: протоколи огляду місць події, висновок СМЕ про заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_24 , інвентаризаційний опис матеріальних цінностей, то колегія суддів констатує, що ці докази доводять лише факти: викрадення чужого майна у певних громадян, наявності матеріальних цінностей у особи та заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, але ці докази не доводять причинно наслідковий зв`язок з діями обвинуваченого.
Суд на ці недоліки увагу не звернув і постановив обвинувальний вирок, який вирішальною мірою ґрунтується на доказах, що є похідними від самовикривальних показань ОСОБА_7 , а саме: на показаннях потерпілих і свідків, які були присутні при відтворення обстановки і обставин події та повідомили відомості, отримані від ОСОБА_7 під час проведення цих слідчих дій. Утім, визнати ці докази допустимими не видається можливим, оскільки вони отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, тобто ці докази є «плодами отруйного дерева».

До того ж, виправдуючи ОСОБА_7 у вчиненні декількох епізодів крадіжок за відсутністю доказів, які б підтверджували вчинення ним цих кримінальних правопорушень, суд застосував подвійні стандарти у тлумаченні кримінального процесуального закону. У випадку виправдування він мотивував висновки тим, що не приймає до уваги визнавальні показання, а інших доказів у справі немає, а у випадку засудження послався на докази, що є похідними від визнавальних показань, які він визнав неприйнятними. ( т. 8 а. с. 5 16 ).
Жодних інших доказів, які б могли мати юридичне значення та бути враховані у кримінальному провадженні за умов їх отримання у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та узгодженості й взаємозв`язку між собою, сторона обвинувачення не надала. Прокурор не виконав тягаря доведеності вини і не довів провину ОСОБА_7 поза розумними сумнівами.
Отже, доводи обвинуваченого та його захисників, викладені в апеляційних скаргах, заслуговують на увагу. Оскаржуване судове рішення постановлено всупереч вимогам кримінального процесуального кодексу та міжнародних договорів і не є законним, обґрунтованим й вмотивованим, а тому підлягає скасуванню.

Враховуючи, що достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді не встановлено і можливості їх отримання вичерпані, колегія суддів приходить до висновку про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Запобіжний захід за цим вироком підлягає скасуванню, однак враховуючи, що ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Виноградівського районного суду від 26 липня 2012 року у виді семи років і шести місяців позбавлення волі, він не підлягає звільненню з під варти. ( т. 6 а. с. 69 - 77).
Що стосується апеляційних вимог прокурора про призначення більш суворого покарання, то такі задоволенню не підлягають з вищевикладених підстав.
Керуючись ст. ст. п. 3 ч. 1 ст. 284, 404, 407, 417, 418, 419 КПК України, Апеляційний суд Закарпатської області

П О С Т А Н О В И В :
Апеляцію прокурора прокуратури Іршавського району ОСОБА_8 залишити без задоволення, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 27 грудня 2013 року щодо ОСОБА_7 скасувати, кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у виді тримання під вартою за цим вироком та рішення суду щодо розподілу процесуальних витрат скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: