Справа № 337/5202/15-к
Провадження № 1-кп/337/342/2015
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 листопада 2015 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя
у складі: головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Запоріжжі кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Запоріжжі, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, не працюючого, не одруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.1 КК України,
в с т а н о в и в :
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину визнав частково. Суду пояснив, що 31.07.2015 року він знаходився вдома у АДРЕСА_1 , де живе з батьками. Він зайшов у кімнату матері, відчинив тумбочку, у якій знав що лежать грошові кошти та взяв звідки усі гроші, які там знаходилися та лежали за коробкою у поліетиленовому пакеті, точну суму не знає, це були долари США. Грошові кошти йому не належали, це були гроші матері, які йому взяти мати не дозволяла. Частину грошей він поклав у шафу, частина впала за стіл. Гроші взяв, бо йому треба було 20 000 грн. щоб розрахуватися за ДТП. Коли у дім повернулася мати та побачила, що гроші пропали, стала просити віддати їй гроші. Він їх віддав. У його присутності мати гроші не рахувала. Після цього він став просити у неї грошей і вона дала йому 1000 доларів США. Він мав намір віддати гроші за ДТП. Пізніше він частину доларів поміняв на гривні на ринку, десь 800-900 доларів США, решту 100 чи 200 доларів США поклав у сумку. У нього викрали гривні, а решту грошей він витратив на придбання спиртних напоїв. З приводу крадіжки грошей до міліції не звертався.
І хоч обвинувачений вину визнав частково, його вина підтверджується доказами, добутими у ході розгляду кримінального провадження у суді:
-поясненнями потерпілого ОСОБА_4 про те, що 31.07.2015 року він був на роботі коли зателефонувала дружина і повідомила, що з дому пропали гроші, це їх з дружиною особисті кошти. Дружина сказала, що зайшла у хату, там було все перерите, у хаті у той час знаходився їх син ОСОБА_6 . Вона виявила крадіжку грошей та стала благати сина гроші повернути. ОСОБА_7 повернув гроші, але не всі, не віддав 1500 доларів США та пішов з дому. Гроші знаходилися у тумбочці у їх кімнаті. Син ніде не працює, ніякої участі у накопиченні цих грошей не приймав. Вони з дружиною чекали три дні, думали син повернене гроші, але він їх не повернув, тому звернулися до міліції. До теперішнього часу гроші ОСОБА_7 не повернув, тому просив задовольнити його позов;
-поясненнями свідка ОСОБА_8 про те, що обвинувачений ОСОБА_7 є її сином, а потерпілий ОСОБА_9 її чоловіком. Вони з чоловіком накопили грошей, які вона тримала у тумбочці за коробками із взуттям. Гроші були загорнуті у тканину та знаходилися у пошитому нею чохлі, на якому була застібка з трьох булавок. Біля тумбочки вона ставила табурет так, щоб знала лише вона і це було позначкою, бо її син ОСОБА_7 ніде не працює, зловживає спиртними напоями, п`є запоями, б`є її, вимагає грошей, виносить з хати речі, продає. У тумбочці також була пачка цигарок. 31.07.2015 року вона прокинулася вранці, чоловік вже пішов на роботу, син нібито спав. Вона вийшла з хати приблизно на 5 хвилин, а коли повернулася, побачила, що табурет стоїть по іншому, у тумбочці не було грошей. Коли підійшла до ліжка сина та підняла подушку, побачила пачку сигарет, які знаходилися до цього у тумбочці. Вона стала наполягати щоб син віддав гроші, впала на коліна та благала. Син дістав пачку грошей, які були перетягнуті резинкою, взяв і повернув їй частину. Вона стала вимагати повернути золотий хрестик, який також був у тумбочці, син його знайшов за столом, він туди впав коли останній брав гроші. Гроші які віддав син вона перерахувала,але це були не всі гроші, після чого вона стала вимагати віддати решту. Син став діставати по 100 доларів з різних місць- із-за дивану, із-за столу, з серванту. Коли вона перерахувала, виявилося що не дістає 1500 доларів США, він їх так і не повернув. Вона особисто синові гроші не давала та брати їх не дозволяла. Син після цього кудись пішов, а вона зателефонувала чоловікові та повідомила про крадіжку;
-протоколом огляду місця події від 03.08.2015 року та фото таблицею до нього ( а.с. 34-37);
-довідкою про курс гривні до долару США ( а.с. 39);
-протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ( а.с. 41-49 ).
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 від забезпечення присутності інших свідків у судове засідання, відповідно до ст. 23 КПК України, відмовився, пояснивши що інші свідки не є свідками скоєння ОСОБА_10 крадіжки, а можуть лише підтвердити факт обміну грошових коштів - доларів США на гривні на території ринку, факт обміну яких обвинуваченим у судовому засіданні визнано та ці обставини він не заперечує.
Оцінивши докази по справі у сукупності при встановлених обставинах, з врахуванням норм ст.ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення.
Дії обвинуваченого ОСОБА_11 суд кваліфікує за ст.185 ч.1 КК України, як таємне викрадення чужого майна ( крадіжка).
За змістом ст. ст. 21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник, а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.
При цьому, суд виходить із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України, від 17 липня 1997 року, норм Конституції України, КПК України, які визначають права і свободи кожного, хто перебуває під юрисдикцією членів Ради Європи, які підписали означену конвенцію, держави, яка ратифікувала її у встановленому Законом порядку, та гарантують кожному права і свободи, визначені в розділі 1 Конвенції та розділу VIII Конституції України.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 у тій частині, що грошові кошти йому дала мати, спростовуються поясненнями потерпілого ОСОБА_4 , свідка ОСОБА_8 .
Пленумом Верховного суду України, Постановою N 9 від 01.11.1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визначив, що статтею 129 Конституції встановлено, що до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін, забезпечення доведеності вини та підтримання в суді державного обвинувачення, яке згідно зі ст.121 Конституції покладається на прокуратуру, тому суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 органом досудового слідства кваліфіковані вірно за ст. 185 ч.1 КК України.
Згідно ст. 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
У судовому засіданні обвинуваченим не надано суду жодного доказу у частині заперечень щодо скоєння обвинуваченим саме крадіжки грошових коштів.
Суд вважає, що дані висновки не протиречать Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, оскільки остання не виключає необхідності і можливості застосування національного законодавства України, що діє на даний момент і вказаного вище, яке вбачає те, що обов`язково приймається до уваги принцип презумпції невинності, передбачений ст.62 Конституції України, а саме: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Крім цього, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Тому, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості.
Роль обвинуваченого ОСОБА_5 у скоєнні вищезазначеного кримінального правопорушення, є очевидною і встановленою.
Враховуючи дії ОСОБА_5 у скоєнні вказаного кримінального правопорушення, суд вважає, що з урахуванням дій обвинуваченого при вчиненні злочину і покарання яке буде призначено йому судом, має бути законним, справедливим, обґрунтованим, співрозмірним та індивідуальним. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження скоєння нових злочинів.
Разом з тим, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, з врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню, згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше засуджений не був, але характеризується батьками негативно, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, вину у повному обсязі не визнав, що свідчить про те, що у скоєному обвинувачений не розкаявся, думку потерпілого ОСОБА_4 щодо призначення обвинуваченому покарання, який просить призначити покарання запропоноване прокурором, тому, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання без позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України.
Невизнання ОСОБА_5 винуватості у повному обсязі у скоєнні вказаного кримінального правопорушення, суд розцінює як спробу уникнути у повній мірі відповідальності за скоєний злочин.
Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав частково, у скоєному не розкаявся, характеристику його як особи, суд вважає за необхідне, призначити ОСОБА_5 максимальне покарання, передбачене санкцією частини першої ст. 185 КК України та максимальний іспитовий строк.
Заявлений потерпілим ОСОБА_4 цивільний позов підлягає повному задоволенню.
Керуючись ст. ст.. 370, 371, 374 КПК України, суд, -
З А С У Д И В :
Визнати винуватим ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.1 КК України та призначити йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбуття покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком, якщо він протягом трьох років іспитового строку не скоїть нового кримінального правопорушення.
У період випробувального терміну, на підставі ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_5 не виїздити за межі України на постійне місце проживання без повідомлення органів кримінально- виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання, періодично з`являтися на реєстрацію до органів кримінально-виконавчої інспекції.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 32 415 грн.
Копію вироку після проголошення негайно вручити учасникам розгляду справи.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Хортицький районний суд м. Запоріжжя.

Суддя: ОСОБА_1