Ухвала

іменем україни

27 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_7.,
суддів: при секретаріОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10.,
за участю прокурора ОСОБА_11
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанцій, на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 лютого 2015 року у кримінальному провадженні № 0005214 щодо

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, раніше двічі судимого:

24 липня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 186 КК до 200 год. громадських робіт;

24 жовтня 2014 року цим же судом за ч. 1 ст. 317 КК, ст. 71, 72 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 днів, звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК

в с т а н о в и в:

Указаним вироком місцевого суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього виконання обов'язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 днів. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено виконання обов'язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Апеляційний суд ухвалою від 17 лютого 2015 року зазначений вирок змінив, виключив вказівку про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладенням виконання обов'язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК за ч. 2 ст. 389 КК.

Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 389 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 389 КК, за цим вироком та за ч. 1 ст. 186 КК і ч. 1 ст. 317 КК за вироком Центрального районного суд м. Миколаєва від 24 жовтня 2014 року шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим в ухиленні від відбування покарання, не пов'язаного з позбавленням волі вчиненому за наступних обставин.

Центральним районним судом м. Миколаєва 24 липня 2013 року ОСОБА_6 був засуджений за ч. 1 ст. 186 КК до 200 год. громадських робіт. Будучи ознайомленим 10 січня 2014 року з порядком та умовами відбування покарання, а також попередженим про правові наслідки ухилення від його відбування, ОСОБА_6 до визначеного йому місця роботи - ЖЕК «Центральний 1» не з'являвся з 14 травня 2014 року та фактично не відпрацював 112 годин громадських робіт.

У касаційній скарзі прокурор просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає необґрунтованим звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу та просив призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної у межах касаційної скарги, однак вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.

За змістом ч. 2 ст. 389 КК ухилення від відбування громадських робіт -це умисне невиконання особою, яка засуджена до цього виду покарання, обов'язку у вільний від роботи чи навчання час безоплатно виконувати суспільно корисні роботи, вид яких визначено органами місцевого самоврядування, протягом строку, вказаного у вироку суду.

Як убачається з вироку, винні дії ОСОБА_6 полягали у тому, що у період з 10 січня по 14 травня 2014 року він не відпрацював 112 годин громадських робіт, тобто ухилився від покарання, яке належало відбувати реально.

Разом із тим, за матеріалами провадження Центральний районний суд м. Миколаєва, засуджуючи ОСОБА_6 вироком від 24 жовтня 2014 року на підставі ст. 71 КК із застосуванням правил ст. 72 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки за ч. 1 ст. 317 КК, частково приєднав невідбуте покарання (112 год. громадських робіт) за попереднім вироком і визначив засудженому остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 днів. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік. Цей вирок набув законної сили.

Таким чином порядок відбування покарання у виді громадських робіт був змінений, оскільки ОСОБА_6 був фактично звільнений від його відбування з випробуванням. Тому висновок суду про наявність у діянні засудженого складу інкримінованого йому злочину викликає обґрунтовані сумніви.

При перегляді кримінального провадження апеляційний суд залишив поза увагою вказані обставини і з огляду на приписи ч. 2 ст. 404 КПК належної правової оцінки їм не дав. Зокрема апеляційний суд належним чином не з'ясував, чи може бути поставлено в провину засудженому ухилення від виконання громадських робіт за умови звільнення від реального їх відбування, а відтак не перевірив наявності юридичної підстави (складу злочину) для притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК.

Враховуючи викладене, ухвалу апеляційного суду не можна вважати законною та обґрунтованою, у зв'язку з чим вона підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду слід врахувати вказане, дослідити всі обставини, які мають правове значення, перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, та інші доводи, викладені у його касаційній скарзі, та постановити рішення у відповідності до вимог закону.

Керуючись статтями 433-436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9