справі: ДЯЧУК С.І.
№ 11а-14-2007
УХВАЛА

Іменем України

06 березня 2007
року м.
Київ

Військовий
апеляційний суд Центрального регіону України в складі:

головуючого -
генерал-майора юстиції КУЗЬМІНА А.С.,

суддів: полковників
юстиції НОВОВА C.O.
і ЗАГОРУЙКА В.В.,

при секретарі
ЛОПУШНЯК І.П.,

за участю
прокурора відділу військової прокуратури Центрального регіону України майора
юстиції ШЕВЛЯКОВА Д.В.,

засудженого
ОСОБА_1

та його
захисника - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши в судовому засіданні кримінальну
справу за апеляційною скаргою засудженого на вирок військового місцевого суду
Київського гарнізону від 22 грудня 2006 року,

встановив:

Згідно з вироком
військового місцевого суду Київського гарнізону від 22 грудня 2006 року
колишнього помічника командира військової частини А 4114 - начальника
фінансово-економічної служби

капітана запасу
ОСОБА_ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Чернігів, українця, громадянина України, не
судимого, одруженого, звільненого з військової службі в липні 2005 року,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, визнано винним у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 358 та ч. 1 ст. 425 КК України, на підставі
яких йому призначене покарання:

- за ч.
1 ст. 425 КК
України - у виді штрафу в розмірі тридцяти

неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян, тобто на суму 510 грн.;

· за ч. 2
ст. 358 КК України - у виді обмеження волі строком на один рік;

· за ч. 4
ст. 190 КК України, з застосуванням ст. ст. 69, 61 та 54 КК України

- у виді обмеження волі
строком на три роки та шість
місяців, з

позбавленням
військового звання „капітан запасу", без конфіскації майна.

За сукупністю
злочинів, відповідно до ст. 70 КК України, остаточне покарання ОСОБА_1
призначене шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді
обмеження волі строком на три роки та шість місяців, з позбавленням, на
підставі ст. 54 КК України, військового звання „капітан запасу", без
конфіскації майна.

2

Цим же вироком
суд частково задовольнив позов військового прокурора Чернігівського гарнізону,
стягнувши з ОСОБА_1 на користь Харківського університету Повітряних Сил
Збройних Сил України ім. І. Кожедуба
160745 грн. 76 коп. в рахунок відшкодування заподіяної злочинами
матеріальної шкоди, а в іншій частині на суму 258939 грн. 76 коп. - відмовив.

ОСОБА_1 визнано
винним у шахрайстві, підробленні та використанні підроблених документів, а
також у недбалому ставленні до військової служби, що заподіяло істотну шкоду за
таких, зазначених у вироку, обставин.

Протягом серпня
2004 року ОСОБА_1, будучи помічником командира військової частини А 4114 -
начальником фінансово-економічної служби, тобто військовою службовою особою, в
порушення вимог ст. 88 Статуту внутрішньої служби ЗС України, п. п. 3.1.9., 3.1.12., 3.2.21
Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України,
затвердженого наказом МО
України від 16.07.97 р. № 300, згідно з якими повинен здійснювати контроль
за правильним витрачанням грошових коштів, додержанням фінансової дисципліни,
внаслідок недбалого ставлення до своїх службових обов'язків здійснив незаконну
переплату готівкових грошових коштів (вихідної* допомоги при звільненні,
матеріальної допомоги та інших видів грошового забезпечення) працівникам та
військовослужбовцям військової частини А 4114 на загальну суму 26 998 грн. 02
коп.

Крім того,
протягом вересня - грудня 2004 року ОСОБА_1, знаючи про те, що з 30 серпня 2004
року він виключений зі списків особового складу військової частини А 4114, а
відтак з цієї дати втратив повноваження помічника командира цієї частини -
начальника фінансово-економічної служби, продовжуючи мати вільний доступ до
фінансових документів частини, вносив до них неправдиві відомості, після чого
шляхом обману працівників Управління державного казначейства в Чернігівській області
та Чернігівській обласній філії АКБ
«Укрсоцбанк» заволодівав чужим майном - державними грошовими коштами,
якими розпоряджався на власний розсуд.

Так, ОСОБА_1,
знаючи про те, за пунктом № 84 примірника роздавальної відомості зарахувань
заробітної плати на картрахунки працівників, яка зберігається у військовій
частині А 4114, за номером карткового рахунку НОМЕР_1 ці кошти повинен був
отримати громадянин ОСОБА_3,
вніс до цього пункту іншого примірника цієї роздавальної відомості, який
згідно з платіжними документами №№ 698, 699 від 3 вересня 2004 року був поданий
до ЧОФ АКБ «Укрсоцбанк»,
неправдиві відомості, зазначивши номер свого рахунку, внаслідок чого незаконно
отримав грошові кошти в сумі 13 295 гривень 87 коп.

До початку
судового засідання у даній справі ОСОБА_1 відшкодував збитки державі на суму 13
295 гривень 87 коп. у добровільному порядку.

Також, у період
з 31 серпня по 24 вересня 2004 року ОСОБА_1, продовжуючи свої злочинні наміри
на привласнення чужого майна, скориставшись тим, що реєстраційні рахунки
військової частини А 4114 в УДК
в Чернігівській області закриті не були і необхідно було проводити окремі
виплати, шляхом внесення неправдивих відомостей про своє правове

3

становище, як начальника фінансової служби військової частини А 4114, оформлював
заявки на отримання готівки в банківських установах (від 31.08.06 p.,
09.09.04 p. (дві заявки), 10.09.06 p., 24.09.06
p. (дві заявки)), а після надходження коштів на рахунки
частини отримував її по чеках: НОМЕР_2 від
31.08.04 p. (KEKB 1112 "Грошове утримання") - 347 000,00 грн.; НОМЕР_3 від 09.09.04 p.
(KEKB 1140 "Видатки на відрядження") -25 565,78 грн.; НОМЕР_4 від 10.09.04 p.
(KEKB 1112 "Грошове утримання") - 108 600,00 грн.; НОМЕР_5 від 24.09.04 p.
(KEKB 1112 "Грошове утримання") - 65 979,24 грн., після чого
розпорядився на власний розсуд грошовими коштами на суму 151 746 грн. 42 коп.,
а готівкові кошти на іншу суму використав за їх цільовим призначенням, відтак
діючи в цій частині без корисливого мотиву і не бажаючи протиправно ними
заволодіти.

Не погоджуючись
з вироком військового місцевого суду Київського гарнізону від 22 грудня 2005
року, засуджений ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати вирок в частині його засудження за ч. 4 ст. 190 КК України та
виправдати його за вказаним обвинуваченням, а також відмовити у повному обсязі
в задоволенні позову військового прокурора.

В обґрунтування
цього апелянт зазначає, що справа розглянута однобічно та неповно, судом не
досліджені обставини, з'ясування яких може мати істотне значення для вирішення
справи, зокрема в частині обвинувачення за ч. 4 ст. 190 КК України та в частині
вирішення цивільного позову прокурора.

Так, на думку
апелянта, висновки суду про те, що він протягом вересня - грудня 2004 року,
будучи виключеним зі списків особового складу військової частини А 4114 на
підставі наказу від 30 серпня 2004 року, а відтак з цієї дати втратив
повноваження помічника командира військової частини - начальника
фінансово-економічної служби, а також про те, що продовжуючи мати вільний доступ
до фінансових документів частини, вносив до них неправдиві відомості, після
чого шляхом обману працівників Управління державного казначейства в
Чернігівській обл. та Чернігівській
філії АКБ
„Укрсоцбанк" заволодів державним майном - державними грошовими
коштами, якими розпорядився на власний розсуд, суперечать вимогам наказу МО України від
16.07.97 р. № 300, яким затверджене Положення про військове (корабельне)
господарство Збройних Сил України.

Як вважає
апелянт, він, як начальник служби виконував свої обов'язки на законних
підставах до завершення повної передачі матеріальних цінностей правонаступнику
- військовій частині А 2357, яка відбулась у грудні 2004 року, коли ним були
закриті поточні рахунки та складено ліквідаційний баланс.

У зв'язку з цим
апелянт робить висновок, що він діяв в межах, передбачених наказом № 300 і не
мав наміру ввести в оману працівників державного казначейства та банку.

Також засуджений
ОСОБА_1 у своїй скарзі вказує на те, що його обвинувачення у внесенні завідомо
неправдивих даних в первинні бухгалтерські документи спростовується тим, що
крім нього, ці документи підписувались командиром військової частини або
начальником штабу, які контролювали його діяльність.

4

Таким чином, як зазначається в апеляції, вирок
суду в частині його, ОСОБА_1,
обвинувачення за ч. 4 ст.
190 КК України,
постановлено на припущеннях,
оскільки він не підтверджений доказами, дослідженими в судовому засіданні.

На цих
підставах, як вважає апелянт, не підлягає задоволенню і позов прокурора в
інтересах Харківського університету Повітряних Сил України.

Заслухавши
доповідача, виступ засудженого і його захисника на підтримку апеляції та
прокурора, який вважав необхідним вирок відносно ОСОБА_1 залишити без змін, а
апеляцію засудженого - без задоволення, а також розглянувши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги, військовий апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляція підлягає частковому задоволенню, а вирок скасуванню у
зв'язку з порушеннями кримінально-процесуального закону, які призвели до однобічності
та неповноти судового слідства; невідповідністю висновків суду, викладених у
вироку, фактичним обставинам справи, а також неправильним застосуванням
кримінального закону.

При цьому, суд
апеляційної інстанції виходить з наступного.

По-перше, як вбачається
з протоколу судового засідання, суд розглянув вказану кримінальну справу у
відповідності до вимог, передбачених ч. 3 ст. 299
КПК України, без дослідження доказів стосовно тих обставин справи, які ніким не
оспорюються.

Своєю
постановою, на підставі вказаної вище норми, суд визнав недоцільним дослідження
фактичних обставин справи, які були викладені в заяві підсудного від 21 грудня
2006 року; прийняв відмову прокурора від допиту свідків, які були зазначені в
обвинувальному висновку, а також визнав необхідним дослідити докази в частині
визначення суми збитків та даних, що характеризують особу підсудного.

Проте,
незважаючи на відсутність заперечень з боку учасників судового розгляду, суд
першої інстанції не мав жодних правових підстав для визнання, у відповідності
до вимог, передбачених ч. 3 ст. 299
КПК України, недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин
справи, які ніким не оспорюються, оскільки підсудний ОСОБА_1, як в ході
досудового, так і судового слідства, свою вину в пред'явленому йому
обвинуваченні, як і розмір заявленого до нього цивільного позову, визнавав лише
частково, в тому числі і після зміни обвинувачення в суді, на підставі
постанови прокурора від 21 грудня 2006 року, про що прямо зазначено в протоколі
судового засідання та у вироку суду.

Більш того, як у
своїх показах в судовому засіданні, так і у письмовій заяві від 21 грудня 2006
року про визначення фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються,
підсудний ОСОБА_1, навіть після суттєвих змін, внесених в обвинувачення, яке
було йому пред'явлене в ході досудового слідства, не змінив своєї позиції, як
щодо часткового визнання своє вини, так і щодо заперечення окремих фактичних
обставин справи, які стосувались всього обвинувачення, в тому числі і тієї його
частини, яка ним не оспорювалась.

Зокрема, як
вбачається з тексту зазначеної вище заяви від 21 грудня 2006 року, який, згідно
протоколу судового засідання, був зафіксований, тобто складений від імені
ОСОБА_1, роздрукований та наданий учасникам процесу для ознайомлення і
підписання, не самим підсудним, а головуючим

5

по справі, підсудний ОСОБА_1 не оспорював лише
наступні фактичні обставини:

1)
Що він являвся військовослужбовцем ЗС України і проходив
службу на посаді начальника фінансово-економічної служби військової частини А
4114 до 30 серпня
2004 року, після чого був виключений зі списків особового складу цієї частини
та відряджений у розпорядження командира військової частини А 2357, а до
прибуття у розпорядження, до початку жовтня 2004 року, знаходився у черговій
відпустці;

2)
Що під час проходження служби, у тому числі й у
військовій частині А 4114, він був посадовою особою, яка повинна була
дотримуватися вимог законодавства, в тому числі тих статей Статутів ЗС України
та пунктів Положення про військове (корабельне) господарство ЗС України,
затвердженого наказом МО
України від 16.07.1997 р. № 300, в порушенні яких він, ОСОБА_1,
обвинувачувався;

3)
Що він, діючи з прямим умислом та корисливою метою, у
вересні 2004 року, незаконно привласнив 13295 грн. 87 коп., маючи вільний
доступ до фінансових документів, на підставі яких здійснювалось перерахування
грошового забезпечення в ЧОФ АКБ „Укрсоцбанк", шляхом підроблення
роздавальної відомості та платіжних документів, отримав на власний рахунок
вказану вище суму, яка повинна була бути зарахована на рахунок громадянина
ОСОБА_3, і якою він розпорядився на власний розсуд;

4) Що він,
знаючи про те, що реєстраційні рахунки військової частини А 4114 в Управлінні
державного казначейства в Чернігівській області закриті не були, як і фінансове
господарство частини, після 30
серпня 2004 року, оформлював заявки на отримання готівкових коштів у
банківських установах, які в подальшому намагався використати за

призначенням.
Зокрема, за період з 19 серпня по 24 вересня 2004 року, за особисто складеними
заявками, по п'яти чекам (НОМЕР_5), у ЧОФ
АКБ „Укрсоцбанк"
ним було отримано грошових коштів на суму 713355,59 грн., а залишок грошових
коштів в касі військової частини А4114, станом на 25.09.2004 p., з урахуванням
залишку невиданої готівки, становив 715492,96 грн.;

5) Що ним
особисто було відновлено 11 роздавальних відомостей на виплату грошового
забезпечення та інших передбачених виплат на загальну суму 406444,56 грн., а
готівка в сумі 102266,28 грн. була витрачена на виплату грошового забезпечення
військовослужбовцям Чернігівського військового ліцею, які знаходились в частині
на фінансовому забезпеченні;

6) Що внаслідок
помилок він, ОСОБА_1, здійснив переплату готівкових коштів (вихідної допомоги
при звільненні, матеріальної допомоги та іншого грошового забезпечення)
вказаним ним військовослужбовцям на загальну суму 37884,73 грн.

Крім цього,
підсудний ОСОБА_1 також зазначив, що у зв'язку з тим, що військова частина А
2357, до якої він був відряджений, станом на 30 серпня 2004 року, не мала
власних розрахункових рахунків, він провів виплату грошового забезпечення у
сумі 48-49 тисяч грн. за серпень місяць, однак дана сума не відображалась у
відновлених ним 11 відомостях, оскільки стосувалася іншої військової частини.

З приводу
нарахування ним на картрахунки працівників військової частини громадян ОСОБА_4,
ОСОБА_5, та ОСОБА_6 коштів на

6

загальну суму
10321,28 грн., яка фактично була перерахована на картрахунки працівників цієї ж
частини громадян ОСОБА_1 (однакове прізвище) та ОСОБА_7, підсудний пояснив, що
за його вимогою вказана сума була повернути до каси військової* частини, згідно
прибуткових касових ордерів від 10.09.2004 року за №№ 152, 153.

В цій же заяві
ОСОБА_1 погодився з тим, що він не може підтвердити законність використання
інших коштів, які були ним отримані до каси, і що він не має будь-яких доказів,
які б могли пояснити їх використання.

З аналізу
наведених у вказаній вище заяві обставин можна зробити висновок про те, що
підсудним ОСОБА_1 не заперечувались лише фактичні обставини, пов'язані з
привласненням ним, з корисною метою, грошових коштів у сумі 13295 грн. 87 коп.,
шляхом підроблення роздавальної відомості та платіжних документів, згідно яких
вказана вище сума повинна була бути зарахована на рахунок громадянина ОСОБА_3, а також з тим,
що, внаслідок помилок, він здійснив переплату готівкових коштів (вихідної
допомоги при звільненні, матеріальної допомоги та іншого грошового
забезпечення) вказаним ним військовослужбовцям на загальну суму 37884,73 грн.

При цьому слід
зазначити те, що, визнаючи факт здійснення переплати готівкових грошових
коштів, ОСОБА_1 ці дії пояснював лише допущеними ним помилками, а не недбалим
ставленням до військової служби та до виконання своїх службових обов'язків,
внаслідок грубого порушення тих норм матеріального права, які йому
інкримінувались.

Що ж стосується
решти фактичних обставин справи, в тому числі пов'язаних не лише з
обвинуваченням у шахрайстві, а й у підробленні та використанні завідомо
підроблених документів, то підсудний ОСОБА_1 їх заперечував, як і заперечував
розмір заявленого до нього цивільного позову.

По-друге,
свідченням того, що суд не мав достатніх підстав для проведення судового
засідання в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 299
КПК України, є і те, що навіть незважаючи на відсутність заперечень в учасників
судового розгляду проти тих фактичних обставин справи, які були зазначені в
заяві від 21 грудня 2006 року, суд першої інстанції, на підставі допиту
підсудного ОСОБА_1, а також дослідження лише окремих письмових документів та протоколів
слідчих дій, вніс суттєві зміни, як до обвинувачення підсудного в частині
шахрайства, так і до іншої частини обвинувачення, фактичні обставини якого,
згідно вказаної вище заяви, ніким не заперечувались, що є абсолютно нелогічним
з точки зору застосування судом норми кримінально-процесуального закону, про
яку йде мова.

За таких
обставин, внаслідок прийняття судом рішення, яке суперечило вимогам ч. 3 ст. 299 КПК
України, судове слідство безумовно повинно бути визнане однобічним та неповним,
оскільки, не допитавши в суді жодного свідка, не дослідивши в повному обсязі
всіх документів, речових та інших доказів, для підтвердження чи спростування
фактичних обставин справи, суд першої інстанції залишив недослідженими такі
обставини, з'ясування яких могло мати істотне значення для правильного
вирішення справи, в тому числі і для розв'язання цивільного позову.

По-третє,
внаслідок однобічності та неповноти судового слідства, суд першої інстанції не
взяв до уваги доказів, які могли істотно вплинути на

7

його висновки як щодо фактичних обставин справи, так і їх
юридичної оцінки.

Більш того,
деякі висновки, якими суд першої інстанції мотивував свої рішення щодо
виключення із обвинувачення ОСОБА_1, зокрема в частині шахрайства, окремих
епізодів або сум, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вони не
підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Так, незважаючи
на заперечення ОСОБА_1 своєї вини у незаконному заволодінні ним чужим майном,
зокрема грошовими коштами, будь-яким шляхом, в тому числі шляхом шахрайства, за
виключенням епізоду привласнення готівки на суму 13 295 грн. 87 коп., яку,
згідно складених ним документів, повинен був отримати громадянин ОСОБА_3, суд першої
інстанції, ґрунтуючи свої висновки лише на показах підсудного, без дослідження
в суді інших доказів, на підставі ст. 62 Конституції України, виключив з його
обвинувачення у незаконному привласненні, протягом 19 серпня - 24 вересня 2004
року, чужого майна - готівки на суму 20 000 грн., яка за словами останнього
була виплачена льотному складу військової частини А 4114, у зв'язку з
перерахунком вислуги років на підставі окремої роздавальної відомості, яка не
відновлювалася.

За таких самих
обставин, посилаючись у вироку на те, що матеріали справи не містять, а у
судовому засіданні не здобуто переконливих та безспірних доказів того, що
ОСОБА_5 не отримував за окремою відомістю, яка не відновлювалася ОСОБА_1,
помилково зарахованих на картрахунок іншої особи коштів у сумі 3 896 грн. 19
коп., суд першої інстанції також виключив дану суму з обсягу обвинувачення
ОСОБА_1 у шахрайському отриманні готівкових державних коштів.

Крім цього,
мотивуючи свій висновок щодо суми готівкою (3882 грн. 52 коп.), в отриманні
якої військовослужбовцями та працівниками військової частини А 4114 висловлювалися
сумніви, і які одночасно не заперечували факту її отримання, суд першої
інстанції виходив не з аналізу доказів, які були досліджені ним в судовому
засіданні, а з аналізу, як дослівно зазначено у вироку, „довідок ревізорів,
отриманих ними даних в актах ревізій та предмету їх перевірки на підставі
перевірки математичних розрахунків об'єктивно отриманих даних збільшує на 3150
грн. за рахунок суми, щодо отримання якої висловлювалися категоричні
заперечення". На цій підставі суд виключив із обвинувачення ОСОБА_1 у
шахрайстві 3150 грн.

Всього ж, без
належної перевірки відповідними доказами, з обвинувачення ОСОБА_1 у шахрайстві,
судом було виключено 232940,85 грн.

Посилаючись у
вироку лише на матеріали ревізій, суд першої інстанції також виключив із
обвинувачення підсудного у недбалому ставленні до служби, виплату ним коштів на
суму 10886 грн. 52 коп., і перекваліфікував дії останнього з ч. 2 на ч. 1 ст.
425 КК України, на тій підставі, що виплати на вказану вище суму були здійснені
ОСОБА_1 після 30.08.2004 року, тобто після того, як підсудного було виключено
із списків особового складу військової частини А 4114.

8

Разом з тим, приймаючи таке рішення, суд залишив поза увагою ту
обставину, що незважаючи на те, що після 30.08.2004 року ОСОБА_1 не міг виконувати
обов'язки начальника фінансово-економічної служби військової частини А 4114 і
нести відповідальність за ст. 425 КК України, цей факт не виключав його
відповідальності за незаконне використання державних коштів шляхом вчинення
будь-яких дій, правомірність яких оспорюється відповідним органом, в даному
випадку військовою прокуратурою, якщо такими діями була заподіяна значна шкода
державним інтересам або інтересам власника, тобто дій, відповідальність за які
передбачена ст. 356 КК України і які, враховуючи конкретні обставини справи, не
підпадають під порядок притягнення до відповідальності, передбачений ст. 27 КПК
України.

У зв'язку з цим,
суд першої інстанції не мав законних підстав для простого виключення із
обвинувачення ОСОБА_1 у недбалому ставленні до служби виплату ним коштів на
суму 10886 грн. 52 коп., оскільки таке рішення не ґрунтується на законі.

Відповідно до
вимог, передбачених ст. 276 КПК України, при наявності даних, які вказують на
те, що підсудний вчинив ще й інший злочин, по якому обвинувачення не було йому
пред'явлено, суд, не зупиняючи розгляду справи, виносить ухвалу, а суддя -
постанову, якими про вчинення цього злочину повідомляє прокурора. У тих
випадках, коли нове обвинувачення тісно зв'язане з початковим і окремий розгляд
їх неможливий, вся справа повертається прокурору для проведення додаткового
розслідування.

До цього слід
також додати, що зменшуючи суму обвинувачення за ст. 425 КК України, суд
припустився незначної арифметичної помилки, оскільки різниця між сумою
незаконної переплати, яка інкримінувалась ОСОБА_1 і сумою, яку суд виключив із
цього обвинувачення становить не 26998 грн. 02 коп., а 26998 грн. 21 коп.
(37884.73 - 10886.52 = 26998.21).

По-четверте,
невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи
вплинула і на правильність застосування судом кримінального закону при розгляді
справи відносно ОСОБА_1.

Так,
кваліфікуючи дії підсудного за ч. 4 ст. 190 КК України, як шахрайство, вчинене
в особливо великих розмірах, суд першої інстанції, як і прокурор при зміні
обвинувачення, виходив з того, що заволодіння чужим майном, а саме грошовими
коштами на загальну суму, згідно вироку, 165042 грн. 29 коп., відбувалось після
30 серпня 2004 року, коли підсудний ОСОБА_1 був виключений зі списків особового
складу військової частини А 4114, а тому втратив повноваження помічника
командира цієї частини - начальника фінансово-економічної служби.

Однак військовий
апеляційний суд регіону не може погодитися з таким висновком, як і з юридичною
кваліфікацією дій ОСОБА_1 за ст. 190 КК України, оскільки висновок суду в цій
частині не ґрунтується на встановлених, під час досудового та судового
слідства, фактичних обставинах справи, а також нормам матеріального права.

Дійсно, як
встановлено по справі, з вказаної вище дати ОСОБА_1 був виключений зі списків
особового складу військової частини А 4114, а тому не міг виконувати обов'язки
помічника командира цієї частини - начальника фінансово-економічної служби і
нести відповідальність за вчинені ним дії, як військова службова особа.

9

Разом з тим, вказана обставина не давала суду підстав вважати,
що після 30 серпня 2004 року ОСОБА_1 перестав бути військовослужбовцем ЗС
України і суб'єктом будь-якого військового злочину, оскільки він не звільнявся
з військової служби у встановленому законом порядку і залишався
військовослужбовцем, в тому числі на протязі всього часу, коли ним вчинялись
інкриміновані йому злочинні дії.

Цей факт дає
підстави для висновку, що підсудний ОСОБА_1, як військовослужбовець ЗС України,
відповідно до вимог, передбачених ст. 401 КК України, повинен нести
відповідальність за вчинення дій, пов'язаних з викраденням, привласненням або
заволодінням будь-яким військовим майном
за відповідною статтею, що передбачає

відповідальність за вчинення військового, а не загально кримінального
злочину.

Зокрема,
відповідальність військовослужбовців ЗС України за викрадення, привласнення або
заволодіння військовим майном, до якого відносяться і грошові кошти, в тому
числі шляхом шахрайства, незалежно від їх службового становища, передбачена ст.
410 КК України, а тому при кваліфікації дій ОСОБА_1 в частині заволодіння ним грошовими коштами, які, до
фактичного їх отримання конкретними фізичними особами, знаходились у володінні
держави, в даному випадку - військової частини А 4114, суд першої інстанції
повинен був застосовувати до підсудного спеціальну норму кримінального закону,
а не кваліфікувати його дій в цій частині за загальною нормою цього ж закону.

У зв'язку з
наведеними вище обставинами, суд апеляційної інстанції не може погодитися і з
висновками суду першої інстанції щодо вирішення цивільного позову заявленого
прокурором до ОСОБА_1, в тому числі з наведеними у вироку розрахунками,
оскільки ці висновки не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, а також
доказах, які були досліджені судом, під час судового слідства.

За таких
обставин, військовий апеляційний суд регіону вважає необхідним скасувати вирок
суду і повернути справу на новий судовий розгляд, оскільки при розгляді справи
в суді першої інстанції були допущені порушення кримінально-процесуального
закону, які слід визнати істотними і такими, що виключають можливість суду
апеляційної інстанції постановити свій вирок.

При новому
судовому розгляді справи, суду першої інстанції необхідно перш за все,
зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створити необхідні умови для
виконання сторонами їх процесуальних обов'язків і здійснення наданих їм прав;
дослідити в повному обсязі всі докази, представлені учасниками судового
розгляду і на підставі тих доказів, які будуть розглянуті в судовому засіданні
постановити рішення, яке повинно відповідати вимогам закону, зокрема
передбаченим ст. 323 КПК України.

Крім того, суду
першої інстанції необхідно також вжити заходів для перевірки доводів ОСОБА_1,
якими він намагається спростувати своє обвинувачення у незаконному привласненні
грошових коштів, які були отримані ним, в період з 31 серпня по 24 вересня 2004
року, на підставі документів, до яких були внесені неправдиві відомості.

З цією метою в
судовому засіданні необхідно допитати в якості свідків осіб,
які зазначені в
апеляційній скарзі ОСОБА_1,
зокрема

10

колишнього командира військової частини А 4114 ОСОБА_8,
колишнього начальника штабу цієї частини ОСОБА_9 та колишнього бухгалтера цієї
частини ОСОБА_10.

Виходячи з
наведених вище підстав, незважаючи на відсутність апеляції, військовий
апеляційний суд вважає необхідним скасувати також і окрему постанову суду від
22 грудня 2006 року, винесену на адресу Директора Департаменту фінансів
Міністерства оборони України щодо виявлених судом фактів порушень організації
фінансового забезпечення військових частин ЗС України, а причин і умов, що
сприяли вчиненню злочинів, оскільки ці обставини судом першої інстанції
належним чином перевірені не були.

Зокрема, в ході
судового слідства судом не допитувались посадові особи військової частини А
4114 або відповідні посадові особи фінансової служби довольчого органу -
військової частини А 0188 (м. Вінниця) з приводу організації контролю у сфері
фінансової діяльності під час розформування військової частини А 4114, а також
фінансування цієї частини після 30 серпня 2004 року, тобто після дати, коли ця
частина повинна була бути ліквідована.

З огляду на це,
суд першої інстанції не мав достатніх підстав для відповідного реагування в
порядку, передбаченому ст. 23-2 КПК України, оскільки обставини, про які йде
мова в окремій постанові, не були предметом дослідження в судовому засіданні, а
висновки суду, які містяться в цій постанові, не ґрунтувались на доказах,
досліджених в судовому засіданні.

На підставі
викладеного та керуючись ст. ст. 365, 366, 367, 374 і 377 КПК України,
військовий апеляційний суд Центрального регіону,

ухвалив:

Апеляційну
скаргу засудженого ОСОБА_1
задовольнити частково.

Вирок
військового місцевого суду Київського гарнізону від 22 грудня 2006 року
відносно ОСОБА_1, а також окрему постанову від 22 грудня 2006 року, винесену по
цій справі - скасувати, а кримінальну справу повернути на новий судовий розгляд
до того ж суду, в іншому складі суддів.

Обраний відносно
ОСОБА_1 запобіжний захід підписку про невиїзд - залишити без змін.