У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України

у складі:

головуючого - судді

Федченка О.С.,

суддів

Глоса Л.Ф.,
Гриціва М.І.

за участю прокурора Вергізової
Л.А.

розглянула в
судовому засіданні в м. Києві 23 січня
2007 року кримінальну справу за касаційною скаргою засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2,
захисника ОСОБА_3 на судові рішення щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 4 квітня 2006 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,

уродженку та
жительку смт. Глибока Чернівецької області, раніше не судиму,

засуджено:

·
за ч. 2 ст. 212 КК
України на 3 роки обмеження волі з позбавленням права займати керівні посади
строком на 2 роки;

·

·
за ч. 2 ст. 366 КК
України на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади
строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_1 за сукупністю злочинів визначено
остаточне покарання 2 роки 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права
займати керівні посади строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком на 1рік.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_1 покладено обов'язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу
органів кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця
проживання, періодично з'являтися в зазначені органи для реєстрації.

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження,

уродженку та жительку м. Чернівці, раніше не судиму,

засуджено:

·
за ч. 2 ст. 212 КК
України на 3 роки 6 місяців обмеження волі
з позбавленням права займати керівні посади строком на 2 роки;

·
за ч. 2 ст. 366 КК
України на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади
строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_2 за сукупністю злочинів визначено
остаточне покарання 2 роки 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права
займати керівні посади строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_2 покладено обов'язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів
кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця
проживання, періодично з'являтися в зазначені органи для реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 13 червня 2006 року
вирок щодо засуджених залишено без зміни.

Як визнав суд, засуджені ОСОБА_1 та ОСОБА_2, працюючи відповідно
ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 ТЗОВ” ІНФОРМАЦІЯ_5”, що знаходилось за юридичною
адресою у АДРЕСА_1, будучи службовими особами,
за попередньою змовою між собою протягом 2003 року умисно ухилилися від
сплати податку на додану вартість на
суму 29 223 грн. та протягом 1 кварталу 2003 року умисно ухилилися від
сплати податку на прибуток на суму 17 490 грн., а також вчинили службове
підроблення документів і внесли в податкові декларації ТЗОВ “ІНФОРМАЦІЯ_5” з ПДВ за період лютий - грудень 2003 рік
завідомо неправдиві відомості і підписали їх, що призвело до фактичного
ненадходження до бюджетів чи державних цільових фондів коштів у значних
розмірах.

У касаційній скарзі засуджені та
захисник порушують питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 і направлення справи на нове розслідування з мотивів істотних порушень
кримінально-процесуального закону, неправильного застосування судом
кримінального закону при призначенні засудженим покарання. Вважають, що суд,
призначаючи засудженим покарання із застосуванням ст. 75 КК України, всупереч
вимогам ст.77 КК України, безпідставно
звільнив їх і від додаткового покарання. Також посилаються на те, що
відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 КК України засудженій ОСОБА_2 не могло бути
призначено покарання у виді обмеження волі, оскільки вона має
неповнолітню дитину, а тому їй повинно бути призначено інше покарання за санкцією
ч.2 ст.212 КК України. Вказують, що кримінальна справа щодо ОСОБА_2 підлягає
закриттю відповідно до Закону України “Про амністію” від 31.05 2005 року. Крім
того, вважають недоведеним наявність у діях засуджених попередньої змови на
ухилення від сплати податків.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, думку прокурора про
часткове задоволення касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні
злочинів, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК
України, суд зробив на підставі досліджених у судовому засіданні і викладених у
вироку доказів.

Як видно з матеріалів справи, такі ж як у касаційній скарзі твердження про
недоведеність наявності кваліфікуючої ознаки вчинення злочину, передбаченого ч.
2 ст. 212 КК України - за попередньою змовою групою осіб, були висловленні і в
апеляційних скаргах. Апеляційний суд визнав їх безпідставними. Свої висновки із
цього питання, із якими погоджується колегія суддів, суд належним чином
умотивував.

Доводи касаційної скарги, що кримінальна справа щодо ОСОБА_2 підлягала
закриттю відповідно до Закону України “ Про амністію” від 31.05.2005 року, є
безпідставними. Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 12.09.2001 року уже
звільнялася на підставі акту про амністію від кримінальної відповідальності за
вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 , ч. 2 ст. 367 КК України.
Відповідно до п. “ж” ст. 7 Закону України “Про амністію” від 31.05.2005 року
цей закон не застосовується до осіб, до яких протягом 1995 - 2005 років було
застосовано амністію або помилування незалежно від зняття чи погашення
судимості, та які знову вчинили умисний злочин.

Доводи касаційної скарги про те, що в порушення вимог ч. 3 ст. 61 КК
України суд за ч. 2 ст. 212 КК України безпідставно призначив покарання у виді
обмеження волі ОСОБА_2, яка має неповнолітнього сина; що суд на підставі ст. 70
КК України мав призначити засудженим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 додаткове покарання у виді позбавлення права
займати керівні посади на строк більше 2 років,
крім того, не мав права звільняти їх від відбування цього додаткового
покарання з випробуванням, заслуговують на увагу, але не можуть бути підставою
для скасування вироку за скаргою засуджених та їх захисника. Такий висновок
ґрунтується на вимогах ч. 2 ст. 397
КПК України, згідно з якою обвинувальний вирок, постановлений місцевим судом та
ухвала апеляційного суду щодо цього
вироку можуть бути у касаційному
порядку скасовані у зв'язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжкий
злочин або більш суворе покарання лише у разі, коли з цих підстав внесено
подання прокурором або подана скарга потерпілим чи його представником.

З огляду на відсутність такого подання чи скарги, колегія суддів вважає, що
зазначені помилки суду підлягають виправленню шляхом внесення у судові рішення
відповідних змін, які не призведуть до погіршення становища засуджених.

Так, засуджену ОСОБА_2 належить звільнити від покарання за ч. 2 ст. 212 КК
України з наступних підстав. Як видно зі справи, вона має дитину, що не досягла
віку 14 років, а тому відповідно до ст. 61 КК України їй не можна було
призначати покарання за ч.2 ст. 212 КК України у виді обмеження волі.
Ураховуючи, що ОСОБА_2 судом було
звільнено від відбування призначеного покарання з випробовуванням, вирок щодо
неї не оскаржений за м'якістю призначеного покарання, їй також не можна
призначити передбачені санкцією ч.2 ст.212 КК України покарання у виді
позбавлення волі і штрафу (до останнього покарання не застосовуються положення
ст. 75 КК України).

Що стосується такого виду покарання, як виправні роботи, то згідно з
роз'ясненням, що містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 24.10. 2003 року “Про практику призначення судами кримінального покарання”,
суди не повинні призначати виправні роботи особам, які вчинили злочини,
пов'язані з виконанням ними службових або професійних обов'язків. Ураховуючи,
що ОСОБА_2, працюючи ІНФОРМАЦІЯ_4, вчинила умисне ухилення від сплати податків
та службове підроблення документів за місцем своєї роботи, колегія суддів
вважає, що їй не може бути призначено
покарання у виді виправних робіт.

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку існують
передбачені ст. 69 КК України підстави для звільнення засуджених від
додаткового покарання у виді позбавлення права займати керівні посади.

На підставі викладеного судові рішення щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають
зміні.

Керуючись. ст. ст. 394-396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційну скаргу захисника ОСОБА_3 та засуджених ОСОБА_1 й ОСОБА_2
задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 4 квітня 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 13 червня 2006 року щодо
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 змінити.

Звільнити ОСОБА_2 від призначеного
за ч. 2 ст. 212 КК України
основного покарання у виді обмеження волі на 3 роки 6 місяців та із
застосуванням ст. 69 КК України від
призначеного за ч. 2 ст. 212 і ч.2 ст.366 КК України додаткового покарання у
виді позбавлення права займати керівні посади строком на 2 роки.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч.2
ст.212 і ч.2 ст. 366 КК України, визначити їй остаточне покарання у виді
позбавлення волі на строк 2 роки, звільнивши її на підставі ст. 75 КК
України від відбування цього покарання з
випробовуванням і іспитовим строком 1 рік.

Звільнити ОСОБА_1 із застосуванням
ст. 69 КК України від призначеного їй за ч. 2 ст. 212 і ч. 2 ст. 366 КК України
додаткового покарання у виді позбавлення права займати керівні посади строком
на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст.212 і ч.2 ст. 366 КК України,
визначити ОСОБА_1 остаточне покарання у виді
позбавлення волі на 2 роки 6 місяців, звільнивши її на підставі ст. 75 КК України від відбування
цього покарання з випробовуванням і іспитовим строком 1 рік.

У решті зазначенні судові рішення
щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без зміни.

Судді:

Федченко О.С. Гриців М. І. Глос Л.Ф.