Провадження № 11-кп/792/322/15
Справа № 671/2504/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.122 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

його представника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

законного представника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому апеляційні скарги захисника та законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідно на вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 березня 2015 року в кримінальному провадженні №0000266,

в с т а н о в и л а:
Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Волочиськ, жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною середньою освітою, працездатного, учня 1-го курсу Волочиського професійного аграрно-промислового ліцею, раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнено його від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю один рік.
Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти вказаний орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обрано.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 7386,82 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 15000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 22386,82 грн.

За вироком суду 07.07.2014 року близько 02.00 години, перебуваючи на березі ставка поблизу с. Лонки Волочиського району, неповнолітній ОСОБА_9 під час конфлікту з ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, наніс чотири удари кулаком правої руки в лівий бік обличчя ОСОБА_7 , заподіявши йому середньої тяжкості тілесні ушкодження як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді саден на обличчі, припухлості м`яких тканин та крововиливу на обох повіках лівого ока, струсу головного мозку, перелому лівої виличної кістки, перелому лівої бокової спинки носа з переходом на стінку лівої гайморової пазухи та на нижню стінку орбіти лівого ока.
В апеляційних скаргах, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, захисник та законний представник обвинуваченого просять вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

При цьому вказують на те, що відповідно до показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 перед тим, як почалася бійка, потерпілий зняв куртку і закачав рукави, але суд їх показань не врахував.
Зазначають що, коли ОСОБА_9 став перед ОСОБА_7 , який біг за ОСОБА_15 , останній схватив його за шию і почав душити, але суд на це уваги не звернув.
Уважають, що висновки суду про те, що ОСОБА_16 мав можливість не наносити потерпілому ударів, не підтверджуються доказами, а за показаннями обвинуваченого він наносив удари ОСОБА_17 в обличчя з метою захисту, коли той душив його і намагався наносити йому удари кулаком, що дослідженими в суді доказами не спростовано.
На думку апелянтів, саме ОСОБА_17 спровокував бійку і готувався до неї, усвідомлюючи свою перевагу у віці (повнолітній і старший від ОСОБА_9 на 6 років), ОСОБА_16 ж не мав наміру першим розпочинати бійку і наносити удари, а те, що ОСОБА_15 не потребувала допомоги від ОСОБА_16 , у цьому кримінальному провадженні значення не має.
Апелянти також уважають, що підготовка ОСОБА_17 до нападу, стискання ним шиї ОСОБА_16 та намагання потерпілого нанести йому удари створювали реальну загрозу життю та здоров`ю обвинуваченого, у зв`язку з чим він знаходився у стані необхідної оборони, тому суд повинен був застосувати положення частин 1 і 2 ст.36 КК України.
Законний представник у своїй апеляційній скарзі, крім того, просить змінити розмір матеріальної і моральної шкоди, оскільки вважає, що в суму задоволених позовних вимог безпідставно включено вартість і тих медичних препаратів, які не зазначені у призначеннях лікарів під час лікування потерпілого, а також вартість тих товарів, які не є медичними препаратами. Розмір же стягнутої моральної шкоди, на її думку, не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, визначений судом без урахування її майнового стану, відсутності у неї роботи та наявності на її утриманні двох неповнолітніх дітей.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника, законного представника та обвинуваченого на підтримку апеляційних скарг з посиланням на зазначені у них доводи, пояснення потерпілого та його представника, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за вказаних у вироку обставин ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених доказах.
Так, факт виникнення в ніч з 6 на 7 липня 2014 року неприязних відносин між ОСОБА_17 та ОСОБА_16 та нанесення останнім умисно чотирьох ударів кулаком в обличчя ОСОБА_17 у своїх показаннях підтвердили допитані в суді першої інстанції потерпілий, свідки, зокрема й ті, на яких посилаються апелянти, та сам обвинувачений.
Відповідно до показань потерпілого під час святкування ОСОБА_18 ОСОБА_15 жартома вщипнула його і почала втікати, він також жартома побіг за нею, але ОСОБА_16 став перед ним і, нічого не пояснюючи, наніс йому два удари правою рукою в ліву частину обличчя. Від другого удару він впав і втратив свідомість. Потім, коли присутні на святкуванні відвели його до ставка і вмили, він запитав у ОСОБА_9 навіщо він його вдарив, але ОСОБА_9 знову наніс йому два удари правою рукою в ліву частину обличчя. Від нанесених ОСОБА_9 чотирьох ударів у нього була кровотеча з носа та розсічення під оком.
Сам обвинувачений в суді, стверджуючи, що він лише захищався, визнав, що став перед потерпілим, коли той біг за ОСОБА_15 , що після того між ними виник конфлікт, під час якого він наніс ОСОБА_7 чотири удари кулаком в обличчя, що після другого його удару потерпілий падав на землю, а також те, що останній запитував у нього навіщо він його вдарив. При цьому обвинувачений повідомив суду, що перший удар він наніс ОСОБА_17 , оскільки той схватив його за горло і почав душити, потім потерпілий замахувався, щоб нанести йому удар, але промахувався, а він наносив удари ОСОБА_17 у відповідь.
Те, що конфлікт виник з вказаних причин; що під час цього конфлікту потерпілий від удару обвинуваченого падав на землю, та що, коли його підняли, то обличчя у нього вже було в крові, підтвердили в суді й свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 .
Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_12 також підтвердили, що після того, як потерпілого підняли, він запитував у ОСОБА_16 , навіщо той його вдарив, що співпадає з показаннями потерпілого та обвинуваченого з цього приводу. ОСОБА_12 , крім того, повідомила суду, що хлопців тоді розбороняли ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та Дрозд, обвинуваченого тримали, бо він погрожував потерпілому, кричав до нього, хотів його вдарити.
Згідно з показаннями свідка ОСОБА_22 потерпілий тоді після удару лежав непритомним близько 30 секунд.
За показаннями свідка ОСОБА_15 . ОСОБА_7 її не ображав, вона допомоги не потребувала і ні у кого її не просила, а на її запитання до ОСОБА_9 , навіщо він вдарив потерпілого, відповіді не отримала.
На те, що ОСОБА_15 ні у кого не просила допомоги, вказували й сам обвинувачений та решта допитаних в судовому засіданні свідків.
Більше того, відповідно до показань свідків під час бійки потерпілий не наніс ОСОБА_9 жодного удару.
Як видно з технічного запису судового засідання, допитані у якості свідків друзі обвинуваченого ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 та ОСОБА_14 стверджували, що ОСОБА_16 наносив удари потерпілому у відповідь, коли останній лише замахувався або коли промахнувся намагаючись ударити ОСОБА_16 . При цьому за показаннями ОСОБА_19 . ОСОБА_16 наносив по 2 удари на один замах чи промах потерпілого при намаганні вдарити ОСОБА_16 ; потерпілого та обвинуваченого тоді розбороняли і аби припинити бійку тримали кожного з них.
З технічного запису також видно, що й сам обвинувачений повідомляв суду, що наносив удари потерпілому, коли той лише замахувався чи промахувався при намаганні нанести йому удар, вказував, що замах чи промах потерпілого та його удар потерпілому в обличчя відбувалися одночасно, а також стверджував, що потерпілий при останньому намаганні нанести удар лише зачепив його плече, але ніяких тілесних ушкоджень після того конфлікту у нього не було.
Заподіяння потерпілому нанесеними обвинуваченим ударами вказаних середньої тяжкості тілесних ушкоджень підтверджується даними висновку судово-медичної експертизи.
Наведені докази в сукупності спростовують доводи апелянтів та твердження обвинуваченого, що він знаходився у стані необхідної оборони, і вказують на правильність та обґрунтованість висновків суду про доведеність вини ОСОБА_9 в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні та кваліфікації його дій за ч.1 ст.122 КК України.
Обґрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції дав належну оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, при цьому навів докладні й достатні мотиви, з яких не врахував показань обвинуваченого про те, що він хотів захистити ОСОБА_15 , а потім наносив удари потерпілому з метою свого захисту.
Колегія суддів погоджується з такими висновкам, оскільки вони підтверджуються сукупністю доказів, які узгоджуються між собою, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності, і з достатністю вказують на доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні умисного злочину.
За наведених доказів твердження обвинуваченого та доводи апелянтів з посиланням на те, що потерпілий перед бійкою знімав куртку та закачував рукави, зазначених висновків суду жодним чином не спростовують.
До того ж, як видно з технічного запису, у своїх показаннях з цього приводу свідок ОСОБА_12 не була категоричною. Спочатку вона говорила, що лише побачила як ОСОБА_16 став перед потерпілим і зразу відійшла, а коли повернулася, то потерпілий вже лежав, а на запитання захисника, чи бачила вона, що потерпілий знімав куртку і закачував рукави, відповіла, що не пам`ятає, їй лише здається, що він знімав куртку і закачував рукави, але при цьому не уточнювала, коли це відбувалося.
Потерпілий же стверджував, що зняв куртку раніше, коли готували шашлик, а із закоченими рукавами він ходить зажди.
Доводи апелянтів з цього приводу з посиланням на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та їх доводи з посиланням на те, що деякі свідки говорили, що потерпілий душив ОСОБА_16 за шию, також не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки показання обвинуваченого та свідків про ці обставини є непослідовними та суперечливими, а тому викликають обґрунтовані сумніви у їх достовірності.
Так, з технічного запису видно, що обвинувачений стверджував, що після того, як він став перед потерпілим і сказав не бігати за ОСОБА_26 , у зв`язку з чим між ними виникла словесна перепалка, то останній відійшов, зняв куртку і лише після того схватив його за шию і почав душити, а коли він почав задихатися, то вдарив потерпілого.
Свідок ОСОБА_13 , розповідаючи суду про ті події, то говорив, що потерпілий зняв куртку і, „здається, почав душити, точно не пам`ятає, то казав, що „потерпілий почав душити чи що, після чого ОСОБА_16 вдарив ОСОБА_17 , то категорично стверджував, що, коли ОСОБА_16 став перед потерпілим, той зразу ж мовчки почав душити ОСОБА_16 , за що ОСОБА_16 наніс йому удар, при цьому ОСОБА_13 не говорив, що потерпілий перед цим скидав куртку чи закачував рукави.
За показаннями ж ОСОБА_14 потерпілий спочатку схватив ОСОБА_16 за шию і почав душити, ОСОБА_16 його відштовхнув (а не вдарив, як говорили обвинувачений та ОСОБА_27 ) і лише після цього потерпілий відійшов, зняв куртку і замахнувся, на що потерпілий наніс йому перший удар.
За змістом апеляційних скарг про те, що потерпілий хватав ОСОБА_16 за шию і душив говорили в суді й свідки. З технічного запису видно, що дійсно на це вказував і свідок ОСОБА_20 , який є другом обвинуваченого.
Однак свідок ОСОБА_20 повідомив суду, що ОСОБА_16 наніс перший удар потерпілому, коли той замахнувся на нього, що за шию потерпілий брав ОСОБА_16 лише під час другого удару. Тобто показання цього свідка також не узгоджуються з показаннями обвинуваченого та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_25 .
За наведених обставин та за відсутності будь-яких слідів стискання чи інших тілесних ушкоджень на шиї обвинуваченого суд першої інстанції, навіть попри те, що деякі свідки та обвинувачений говорили, що потерпілий його душив, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність на той час загрози життю чи здоров`ю обвинуваченого та підстав для необхідної чи уявної оборони від дій потерпілого.
Сам же по собі факт не зазначення у вироку показань обвинуваченого чи свідків про те, що потерпілий знімав курку чи закачував рукави, підстав для скасування вироку не дає.
Що стосується доводів апелянтів з посиланням нате, що саме потерпілий спровокував бійку, усвідомлюючи при цьому свою перевагу у віці та розвитку, то вони, крім наведених доказів, спростовуються й тим, що попри те, що обвинувачений молодший на кілька років, є очевидним, що він за зростом не менший, а фізичним розвитком не слабший за потерпілого.
Необґрунтованими є й доводи законного представника обвинуваченого щодо неправильності рішення суду першої інстанції щодо вирішення цивільного позову.
Як видно із змісту позовної заяви та доданих до неї документів, понесені потерпілим витрати на придбання медичних препаратів, як тих, що були призначені лікарями, так і тих, які ними не призначалися, а також придбання товарів, які не є медичними препаратами, були пов`язанні з проходженням лікування тілесних ушкоджень, заподіяних внаслідок злочину, вчиненого обвинуваченим.
Визначальним при визначенні розміру матеріальної шкоди є вартість цих препаратів і товарів та їх причинний зв`язок з умисними злочинними діями обвинуваченого. До того ж заборони щодо відшкодування таких витрат законодавством, зокрема й тим, на яке посилається апелянт, не передбачено.
На думку колегії суддів, розмір відшкодування матеріальної шкоди визначений судом правильно, оскільки вони відповідають фактичним витратам потерпілого, понесених внаслідок скоєного щодо нього злочину.
Характер і тяжкість заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, а також глибина перенесених ним внаслідок цього фізичних та моральних страждань не дають підстав для зменшення розміру компенсації моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції.
Відповідно до ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Згідно ж із ст.1179 ЦК України у разі відсутності у неповнолітньої особи (у віці від 14 до 18 років) майна, достатнього для відшкодування завданої шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.
Крім того, за змістом ч.4 ст.1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
Виходячи з наведеного та з того, що шкода була заподіяна неповнолітнім у віці 14 років, який о 2-й годині ночі знаходився поза межами населеного пункту на святкуванні Івана Купала без нагляду матері, з якою він проживає, сам неповнолітній достатнього майна для відшкодування шкоди не має, суд правильно прийняв рішення про стягнення з його матері коштів у відшкодування заподіяної потерпілому матеріальної та моральної шкоди.
Отже колегія суддів уважає доводи захисника та законного представника необґрунтованими і підстав для скасування чи зміни вироку в межах апеляційних скарг не убачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 березня 2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а апеляційні скарги захисника та законного представника без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2