Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_9,
суддів:ОСОБА_10, ОСОБА_11,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_12,
за участю прокурора захисника ОСОБА_13, ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000187, за обвинуваченням

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та мешканця АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі в інтересах засудженого ОСОБА_7 захисник ОСОБА_6, посилаючись на надмірну суворість призначеного засудженому покарання, просить його пом'якшити, застосувавши правила ст. 75 КК. Вважає, що з огляду на встановлені у провадженні позитивні дані про особу ОСОБА_7, пом'якшуючі захід примусу обставини, а також на позицію потерпілого, який просив не позбавляти засудженого волі, суд має достатньо підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням. Крім того, захисник просить застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 6 Закону України від 08 квітня 2014 року № 1185-VII «Про амністію у 2014 році».

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 червня 2014 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 ст. 76 цього Кодексу.

ОСОБА_7 визнано винуватим у закінченому замаху на умисне вбивство, вчиненому за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 11 лютого 2014 року близько 21.00 год. біля будинку № 44 на вул. Некрасова у м. Ізюмі Харківської області ОСОБА_7, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із метою вбивства завдав ОСОБА_8 удару гострим предметом колючої дії, чим заподіяв тяжких тілесних ушкоджень у вигляді проникаючого колотого поранення грудної клітини зліва з пошкодженням серцевої сумки та серця, що супроводжувалося внутрішньою кровотечею. Проте злочин не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілому було вчасно надано медичну допомогу.

Апеляційний суд Харківської області, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому заходу примусу і 04 листопада 2014 року ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 6 років. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом'якшують і обтяжують. Підстави для призначення більш м'якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України за вчинений злочин, визначаються ст. 69 вказаного Кодексу.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними нормами матеріального права керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 покарання.

Так, ухвалюючи свій вирок, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й усі інші обставини, які в силу закону мають правове значення, і дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, що призвело до м'якості заходу примусу, незабезпечення досягнення його мети.

При визначенні ступеня тяжкості злочину апеляційний суд виходив із того, що вчинене діяння відповідно до ст. 12 КК відноситься до особливо тяжких. Разом із цим суд зважив на особливості конкретного злочину, характер заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, та врахував те, що засуджений, завдаючи ОСОБА_8 удару гострим предметом у серце, перебував у стані алкогольного сп'яніння. Указану обставину відповідно до ст. 67 КК визнано такою, що обтяжує покарання. З огляду на все це апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_7, а відтак, і про неможливість досягти мети його виправлення та попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства.

Водночас обираючи вид та розмір заходу примусу, суд апеляційної інстанції врахував ті дані й обставини, на які є посилання в касаційній скарзі, зокрема: особу ОСОБА_7, який раніше не був судимий, на спеціальних обліках не перебуває, позитивно характеризується, має батьків похилого віку та на утриманні неповнолітню дитину, добровільно вступив до лав Збройних Сил України; щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінально-караного діяння вперше та добровільне відшкодування завданого збитку, визнано обставинами, які пом'якшують покарання. Крім того, суд узяв до уваги поведінку потерпілого ОСОБА_8 та його позицію, згадану у скарзі, щодо покарання ОСОБА_7

За наявності кількох пом'якшуючих обставин, які, на переконання апеляційного суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, засудженому ОСОБА_7 було обрано захід примусу із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі в розмірі, нижчому від найнижчої межі, встановленої в санкції закону.

Таким чином, апеляційний суд дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Правових підстав вважати це покарання явно несправедливим через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів захисника про скорочення невідбутої частини призначеного засудженому покарання на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», то їх не можна визнати прийнятними, оскільки згідно зі статтями 9-12 цього Закону порушене у скарзі питання має вирішуватись у порядку виконання вироку (за правилами ст. 539 КПК).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Харківської області від 04 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11