Справа 127/928/15-к
Провадження 1-кп/127/398/15
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2015 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря - ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурор ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду №13 в м. Вінниці обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості в кримінальному провадженні №0000020 від 15.01.2015 року відносно обвинуваченого:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ободівка Тростянецького району Вінницької області, громадянина України, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 402 КК України,
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 402 КК України.

Прокурор вважає, що угода між обвинуваченим та прокурором про визнання підозрюваним винуватості укладена відповідно до вимог КПК України, а тому просив її затвердити.

Обвинувачений ОСОБА_4 просив затвердити угоду про визнання винуватості, повідомивши, що вона укладена добровільно.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та надані прокурором матеріали кримінального провадження, дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, укладеної 15.01.2015 року між прокурором військової прокуратури Вінницького гарнізону ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , суд дійшов висновку про неможливість затвердження угоди про визнання винуватості з наступних підстав.

Так, ОСОБА_4 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, військової частини НОМЕР_1 в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 13.10.2014 у штабі військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, відкрито відмовився виконати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №441дск від 26.09.2014 на здійснення маршу 29.09.2014 резерву військової частини НОМЕР_1 , який був виданий із дотриманням належної форми і порядку його віддання, а також ґрунтувався на законі, за змістом не суперечать чинному законодавству, та згідно якого ОСОБА_5 був зобов`язаний 29.09.2014 вибути разом з іншими військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 для проведення службово-бойових завдань у зоні АТО, своїми діями підірвав боєготовність та боєздатність вказаної військової частини, чим вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, тобто злочин, передбачений

ч. 1 ст. 402 КК України.

Відповідно до положень ст. 474 КПК України, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою невідкладно надсилається до суду, розгляд якої проводиться судом під час підготовчого судового засідання за обов`язкової участі сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження. Відсутність інших учасників судового провадження не є перешкодою для розгляду.

Суд зазначає на неможливість прийняття судом угоди про визнання винуватості підозрюваним ОСОБА_4 , виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.7 ст.474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Так, статтею 472 КПК України, передбачено, що в угоді про визнання винуватості, зокрема, зазначається формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, а також узгоджене покарання, яке повинно відповідати межам, передбаченим у санкції статті особливої частини КК України, за наявності підстав сторони можуть погодити покарання із звільненням від його відбування з випробуванням.
Суд дослідивши зміст та умови угоди про визнання винуватості, укладеної 15 січня 2015 року між прокурором військової прокуратури Вінницького гарнізону ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , приходить до висновку, що вони не відповідають вимогам ч.7 ст. 474 КПК України, оскільки умови угоди, а саме визначена угодою міра покарання, яку має понести ОСОБА_4 у виді 2 років позбавлення волі із звільненням його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, не відповідає інтересам суспільства та враховуючи складний для країни час, під час проведення антитерористичної операції така міра покарання є занадто м`якою та не відповідає принципам ст. 65 КК України щодо призначення покарання не сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчиненню ним нових злочинів.
Крім того, в угоді про визнання винуватості в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 за ч.1 ст. 402 КК України, сторонами угоди зазначено, зокрема, ОСОБА_6 , що явно порушує права вказаної особи, яка, як вбачається з обвинувального акта не має відношення до даного кримінального провадження, а також свідчить про очевидну неможливість виконання обвинуваченим ОСОБА_4 взятих на себе угодою зобов`язань, оскільки стороною угоди являється ОСОБА_6 .
З огляду на викладене, суд приходить до переконання про неможливість затвердження угоди про визнання винуватості між підозрюваним ОСОБА_4 та прокурором військової прокуратури Вінницького гарнізону ОСОБА_3 на підставі п. п. 2, 3, 5 ч.7 ст. 474 КПК України, а тому вважає за необхідне відповідно до п.1 ч.3 ст. 314 КПК України відмовити в затвердженні угоди про примирення, а кримінальне провадження повернути прокурору прокуратури Вінницького гарнізону для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. ст. 468-475 КПК України,.
Керуючись п.1 ч. 3 ст. 314, ст. 474 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
У затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 15 січня 2015 року між прокурором військової прокуратури Вінницького гарнізону ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000020 від 15.01.2015 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 402 КК України - відмовити.
Кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України, повернути прокурору прокуратури Вінницького гарнізону для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. ст. 468-475 КПК України.
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає
Суддя: