АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
провадження № 11-кп/790/538/15 ОСОБА_1
категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ,

ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові провадження № 11-кп/790/538/15 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 на вирок Київського районного суду міста Харкова від 22 грудня 2014 року у відношенні ОСОБА_11 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, судимого 10.09.2012 р. Київським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі з звільненням в силу ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням на два роки,-

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднана не відбута частина покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2012 року та остаточно призначено 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком засуджено також ОСОБА_12 , щодо якого вирок у апеляційному порядку не оскаржено.

Як визнав суд, 10 вересня 2014 року, близько до 11 години 20 хвилин, у ОСОБА_11 разом з ОСОБА_12 раптово виник умисел на таємне викрадення чужого майна, коли вони йшли повз автомобілю «Таврія» № НОМЕР_1 , який було припарковано біля магазину за адресою: м. Харків, вул. Омська, 4. Реалізуючи свої злочинні умисли ОСОБА_11 опустив вікно вищевказаного автомобіля та таємно викрав з салону гаманець, вартістю згідно судово-товарознавчої експертизи № 178 від 17.09.2014 року у сумі 270 гривень і грошима у сумі 200 гривень, а також банківськими картками, страховою та паливною картками, які для потерпілого матеріальної цінності не становлять. В цей час ОСОБА_12 знаходився поряд із автомобілем та спостерігав за оточуючою обстановкою. Переслідуючи особисті корисливі мотиви ОСОБА_12 разом з ОСОБА_11 таємно викрали чуже майно, яке належало потерпілому ОСОБА_13 , завдавши останньому матеріальну шкоду. Після чого, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 покинули місце вчинення злочину з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд, чим завдали потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 470 гривень.

В апеляційній скарзі захисник порушив питання про скасування вироку у відношенні ОСОБА_11 та про призначення нового судового розгляду з мотивів неправильності застосування кримінального закону і невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_12 не приймав участі у крадіжки, яку ОСОБА_11 вчинив самостійно та викраденим майном розпорядився на власні потреби. В обґрунтування апеляції містяться посилання на те, що вирок в частині засудження ОСОБА_12 та ОСОБА_11 за скоєння злочину за попередньою змовою групою осіб достатніми, на думку захисника, доказами не підтверджується, оскільки обвинувачені заперечували стосовно наявності у них такої змови, а потерпілий ОСОБА_13 і свідок ОСОБА_14 підтвердили лише факт крадіжки. Окрім того, за твердженням захисника, відповідно до відеозапису саме ОСОБА_11 без участі ОСОБА_12 вчинив цей злочин. Одночасно захисник ставить під сумнів обґрунтованість застосування ст. 71 КК України, оскільки ОСОБА_11 визнано винним у скоєні 10 вересня 2014 року, близько до 11 години 20 хвилин, крадіжки, в той час як попереднім вироком його було засуджено також 10 вересня, але 2012 року до 5 років позбавлення волі з звільненням в силу ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням на два роки. За таких обставин, на думку захисника, вирок в частині призначення покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_11 , який вину визнав, активно сприяв розкриттю злочину, виховує малолітню дитину, проживає зі своїм батьком-пенсіонером та потерпілий ОСОБА_13 претензій до обвинуваченого не має, а тому захисник просить призначити ОСОБА_11 покарання з застосуванням ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідача, вислухавши обвинуваченого та його захисника в обґрунтування апеляційної скарги, а також вислухавши прокурора про залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою в межах, зазначених у обвинувальному акті/т. 2, а. с. 1-4/ встановив фактичні обставини справи.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_11 в скоєнні за попередньою змовою з ОСОБА_12 кримінального правопорушення при обставинах, вказаних в формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, підтверджується наведеними в вироку доказами, зібраних у встановленому законом порядку та належно оцінених судом.

Зокрема, він ґрунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_13 і свідка ОСОБА_14 , із яких вбачається, що 10 вересня 2014 року, близько 11 години 00 хвилин, вони разом на автомобілі «Таврія», державний № НОМЕР_1 приїхали до магазину, розташованому за адресою: м. Харків, вул. Омська, 4, де автомобіль було припарковано. Через нетривалий час, після повернення з магазину, вони виявили, що з салону автомобіля викрадено гаманець, в якому знаходилися гроші, а також інші предмети, які для потерпілого матеріальної цінності не становлять. Вони знову зайшли до магазину, володілець якого запропонував подивитися відеозапис міста події, з перегляду якого було видно двох осіб, причетних до крадіжки.

В ході досудового розслідування диск з відеозаписом міста події від 10 вересня 2014 року потерпілий ОСОБА_13 надав слідчому/т. 1, а. с. 19-20/, якій у відповідності зі ст. ст. 104-106, 237, 223 КПК України провів його огляд з переглядом зафіксованої на диску відеозапису міста події/т. 1, а. с. 21-22/.

При розгляді кримінального провадження суд першої інстанції дослідив дані, що містяться на цій відеозаписі та у вироку послідовно, з зазначенням часу вчинення обвинуваченими конкретних дій, навів обставини скоєння ОСОБА_11 за участю ОСОБА_12 крадіжки, в ході котрої ОСОБА_11 безпосередньо опустив вікно автомобіля та викрав чуже майно, а ОСОБА_12 , озираючись навкруги, знаходився рядом з ним.

Враховуючи характер та послідовність скоєння ОСОБА_11 разом з ОСОБА_12 таких злочинних дій, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність у них спільного умислу на заволодіння чужим майном.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо твердження обвинувачених ОСОБА_11 і ОСОБА_12 стосовно відсутності у них змови на скоєння крадіжки - не спростовують зазначений висновок суду.

З огляду на наведене, таке твердження обвинувачених колегія суддів вважає надуманим з метою ухилитися від кримінальної відповідальності за фактично скоєне ними.

Що ж стосується доводів у захист про те, що потерпілий ОСОБА_13 і свідок ОСОБА_14 підтвердили лише факт крадіжки та, за твердженням захисника, відповідно до відеозапису саме ОСОБА_11 без участі ОСОБА_12 вчинив цей злочин, то такі доводи, самі по собі, також не спростовують висновок суду першої інстанції, оскільки потерпілий ОСОБА_13 і свідок ОСОБА_14 не були очевидцями скоєння кримінального правопорушення, в ході вчинення якого діючи з розподілом ролей ОСОБА_11 безпосередньо опустив вікно автомобіля та викрав чуже майно, а в цей час ОСОБА_12 знаходився поряд із автомобілем та спостерігав за оточуючою обстановкою.

За таких даних, суд першої інстанції з достатньою повнотою встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_11 у скоєнні кримінального правопорушення при обставинах, вказаних в формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Виходячи з фактичних обставин справи, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 185 КК України.

Аналіз матеріалів кримінального провадження також свідчить, що під час досудового слідства і у судовому засіданні суду першої інстанції не було допущено порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_11 , так і на правильність кваліфікації його дій.

Призначаючи покарання, місцевий суд, як видно з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, наявність обставини, що обтяжує покарання, а також дані про особу винного, в тому числі ті, на які є посилання в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_11 раніше судимий, в період відбування покарання за попереднім вироком вчинив кримінальне правопорушення, ніде не працює, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

З огляду на викладене, суд за ч. 2 ст. 185 КК України призначив ОСОБА_11 покарання у мінімальних межах санкції статті цього кримінального закону.

З урахуванням цих обставин, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_11 покарання тяжкості вчиненого злочину і його особі внаслідок суворості та підстав для застосування ст. 69 КК України не вбачає.

В апеляційній скарзі захисник також ставить під сумнів обґрунтованість застосування ст. 71 КК України, оскільки ОСОБА_11 визнано винним у скоєні 10 вересня 2014 року, близько до 11 години 20 хвилин, крадіжки, в той час як за попереднім вироком його було засуджено також 10 вересня, але 2012 року до 5 років позбавлення волі з звільненням в силу ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням на два роки.

Перевіряючи такі доводи у захист, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з вимог як кримінально-виконавчого, так і кримінального процесуального законодавства, саме які відповідно до судових рішень передбачають обчислювання строків.

Так, згідно ч. 1 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2012 року ОСОБА_11 було засуджено до 5 років позбавлення волі з звільненням в силу ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням на два роки. Відповідно до виписки з журналу судового засідання, наданої цим місцевим судом, вирок у відношенні ОСОБА_11 було проголошено з завершенням судового розгляду об 11 годині 30 хвилин 10 вересня 2012 року.

Вироком же Київського районного суду міста Харкова від 22 грудня 2014 року ОСОБА_11 засуджено за скоєння 10 вересня 2014 року, близько до 11 години 20 хвилин, крадіжки.

Отже, виходячи з вимог ч. 1 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України, на момент скоєння останнього кримінального правопорушення термін іспитового строку за попереднім вироком не закінчився.

Наряду с цим, обчислювання процесуальних строків передбачено саме Кримінальним процесуальним кодексом України. Згідно ч. 5 ст. 115 КПК України при обчислювані строків днями і місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою, проведення стаціонарної психіатричної експертизи, до яких зараховується неробочий час та які обчислюються з моменту фактичного затримання, взяття під варту чи поміщення до відповідного медичного закладу.

Виходячи і із вимог ч. 5 ст. 115 КПК України, на момент скоєння останнього кримінального правопорушення термін іспитового строку за попереднім вироком також не закінчився.

Таким чином, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 426, 532 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Київського районного суду міста Харкова від 22 грудня 2014 року у відношенні ОСОБА_11 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення цього судового рішення, а обвинуваченим ОСОБА_11 , який тримається під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий суддя

Судді