А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І

У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

27.08.2014 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , за участі прокурора ОСОБА_5 , представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , підсудного ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальну справу за апеляційною скаргою, яку подав підсудний ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2013, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , не судимого визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді обмеження волі строком на один рік із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_8 звільнено від покарання у зв`язку із закінченням передбаченого п. 2 ч.1 ст.49 КК строку.
Речові докази: автомобіль марки «Шевроле-Нубіра», н.з. НОМЕР_1 , що перебуває на відповідальному зберіганні у ОСОБА_8 повернуто власнику, а автомобіль марки «Мерседес-С200», н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_6 .
Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено попередній, підписку про невиїзд.
Стягнуто зі ОСОБА_8 на користь НДЕКЦ при УМВС України в Закарпатській області судові витрати, пов`язані з виконанням трьох експертиз у загальному розмірі 966,6 грн.
Згідно вироку, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
23.04.2010, біля 13 год. 40 хв. ОСОБА_8 , у м. Ужгороді, по вул. Університетській, керуючи автомобілем марки «Шевроле-Нубіра», н.з. НОМЕР_3 , рухаючись на підйом зі сторони вул. Докучаєва в напрямку вул. Кошицької, «поза перехрестям із вул. Кавказька», у порушення вимог правил дорожнього руху, а саме:
- п. 12.3 ПДР України у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу,
- п. 11.2 ПДР нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, під час виникнення для нього небезпеки для руху, здійснив маневрування ліворуч та допустив зіткнення з автомобілем марки «Мерседес С-200», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , яка рухалась на зустріч по рівнозначній дорозі.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що потягли за собою розлад здоров`я на строк більше 21 дня (висновок судово-медичної експертизи від 25.08.2010 № 101).
В апеляційній скарзі ОСОБА_8 вказує на те, що як органом досудового слідства, так і судом першої інстанції, відповідно, при розслідуванні та розгляді кримінальної справи щодо нього допущено істотні порушення кримінально-процесуального закону, однобічність та неповноту слідства, які перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу, постановити законний, обґрунтований, і справедливий вирок.
Посилається на те, що матеріали кримінальної справи не містять доказів щодо правової підстави керування потерпілою ОСОБА_10 автомобілем марки «Мерседес С-200», чи був застрахований указаний автомобіль, що судом даному факту не дано оцінки.
Потерпіла ОСОБА_6 під час досудового слідства неодноразово змінювала показання з істотних обставин вчинених нею дій, що мають суттєве значення для повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.
Так, з первинних пояснень потерпілої слідує, що швидкість руху керованого нею автомобіля була біля 30 км/год. (в другому поясненні біля 30-40 км/год.), після зіткнення її автомобіль залишився на місці ДТП, а з п. 3.2 висновку експертизи Львівського НДІСЕ № 4092 від 10.07.2013 слідує, що після зіткнення, автомобілем «Мерседес», який проїхав відстань 18,6 м, погашена частина дійсної швидкості величиною 56 км/год. (Т. 1, а. с. 26,57; Т. 3, а. с. 86-93). У цих же поясненнях потерпіла вказувала на те, що «автомобіль рухався назустріч і можливо хотів її налякати», по діагоналі на великій швидкості виїхав на її смугу руху; а вона рухалася по своїй смузі руху. Однак, з пункту 2 висновку експертизи Львівського НДІСЕ № 4091 від 27.06.2013 слідує, що місце зіткнення автомобіля марки «Мерседес» і автомобіля марки «Шевроле» розташоване повністю на правій стороні проїзної частини вул. Університетської, тобто на смузі руху автомобіля марки «Шевроле-Нубіра» (Т. 1, а. с. 26,57; Т. 3, а. с. 74-82).
У цілому аналогічні обставини потерпіла повідомила, будучи допитаною в якості свідка, які не відповідають зазначеним вище висновкам експертиз. Крім того, ОСОБА_6 показала, що коли через деякий час (після ДТП) приїхали працівники ДАІ, вони попросили переставити автомобіль на узбіччя, хоча з показань інспектора ДАІ ОСОБА_11 слідує, що він прибув на місце події о 14 год., на вул. Університетській знаходилися 2 автомобілі на значній відстані один від одного, показання останнього співвідносяться зі схемою ДТП та схемою 1 до вказаного висновку експертизи № 4092 (Т. 1, а. с. 185-186, Т. 2, а. с. 230-232).
З урахуванням наведеного вважає, що показання потерпілої необ`єктивні, містять суперечності, причини зміни показань не з`ясовано, при цьому посилається на те, що суд не викликав ОСОБА_6 у судове засідання для проведення її повторного допиту за клопотанням (захисту) від 02.10.2013, поданим після отриманих висновків «нових експертиз».
Також вважає, що на стадії досудового слідства не досліджено наступні обставини, що мають істотне значення по справі.
Слідчим і судом залишено поза увагою, що під час першого обслідування (26.04.2010) жодної гематоми (у потерпілої) не виявлено, а під час наступної томографії (29.04.2010) виявлено справа гематому розміром 2,7x0,4 см).
По справі не з`ясовано, як гематома могла виникнути через 7 діб після ДТП.
Вважає, що даний висновок не узгоджується з «клінічним керівництвом по черепно-мозковій травмі під редакцією академіка РАМН ОСОБА_12 (Інститут нейрохірургії ім. M.M. Бурденка), відповідно до якого контури субарахноїдального крововиливу видаються чіткими в перші 4 години після травми», а на протязі перших 5-7 днів відбуваються процеси резорбції (розсмоктування) крові.
Тому вважає, що під час проведення першої комп`ютерної томографії (26.04.2010) неможливо було б не зафіксувати гематому, яку виявлено при другому томографічному дослідженні, і тому така жодним чином не пов`язана із травмою, яка мала місце 7 діб перед цим.
При цьому, в абз. 7 обвинувального висновку (Т. 2, а. с. 158-169) містяться припущення : «вище описані тілесні ушкодження та їх наслідки могли виникнути при обставинах, на які вказує потерпіла», з чого можна зробити висновок, що такі тілесні ушкодження могли виникнути і в результаті іншої взаємодії з тупими твердими предметами і жодним чином не вкладаються в час пригоди 23.04.2010.
Докази на обґрунтування своїх доводів щодо необхідності з`ясування розбіжностей під час проходження стаціонарного лікування, а також посилання на клінічне керівництво по етапам виникнення гематом було подано перед закінченням судового слідства, однак судом такі визнані як неналежні та недопустимі, без належного вмотивування висновків суду в цій частині.
Вважає, що суд вправі повернути кримінальну справу на додаткове розслідування лише в тому разі, коли істотні неповноту та поверховість досудового слідства не можна усунути в судовому засіданні. Суд необґрунтовано відмовився повернути справу на додаткове розслідування згідно ч. 1 ст. 281 КПК (1960 р.) з мотивів неповноти досудового слідства, а також не усунув цю неповноту в судовому засіданні.
Крім того, апелянт зазначає, що досудовим слідством не встановлено причини втрати амбулаторно-медичної картки ОСОБА_10 (лист № 2969, адресований начальником ВДАІ ОСОБА_13 на ім`я завідувача обласного бюро СМЕ ОСОБА_14 у червні 2010 року), яка є важливим доказом для проведення об`єктивного комісійного судово-медичного обстеження.
Під час судового слідства виникла необхідність з`ясування питання, чи перебувала потерпіла у лікувальних закладах, чи відповідають дійсності медична документація, з метою спростування наявності тілесних ушкоджень (у потерпілої ОСОБА_6 ) середньої тяжкості, спростування обставин виникнення тілесних ушкоджень під час ДТП 23.04.2010. Однак, судом першої інстанції не надано цим обставинам жодної оцінки.
Суд виніс необґрунтовану постанову про відмову в задоволенні клопотання про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування, зазначивши, що виявленим під час досудового (судового) слідства розбіжностям буде надано у вироку, однак таку оцінку не було дано.
Також вважає, що суд безпідставно залишив без задоволення клопотання (захисту) про витребування медичної документації потерпілої.
Судом не враховано роз`яснень, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно якого за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.
Саме у зв`язку з рухом автомобіля потерпілої по смузі зустрічного руху нею створена аварійна ситуація, що стверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Так, з п. 2 висновку транспортно-трасологічної експертизи Львівського НДІСЕ № 4091 від 27.06.2013 вбачається, що місце зіткнення автомобілів марки «Мерседес» і марки «Шевроле» розташоване повністю на правій стороні проїзної частини вул. Університетської, тобто на смузі руху автомобіля марки «Шевроле-Нубіра».
Ні на досудовому слідстві, ні в суді діям водія ОСОБА_6 з точки зору створення нею аварійної ситуації будь-якої оцінки не дано.
Доказом, який спростовує факт отримання потерпілою ОСОБА_6 внаслідок ДТП тілесних ушкоджень середньої тяжкості є акт судово-медичного обстеження № 83 (Т. 1, а. с. 100), який містить суперечливі дані : на арк. 3 акту в графі «Дані медичної документації» зазначено, що потерпіла поступила до неврологічного відділення УЦМКЛ (Ужгородська центральна міська клінічна лікарня) 23.04.2010 о 18 год. 45 хв., а була виписана 14.05.2010.
У тій самій графі додатково йдеться посилання на виписку з історії хвороби № 424 з ОЦНН нейрохірургічного відділення №1, заповнену на ім`я ОСОБА_6 , де датою поступлення до Обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології є 24.04.2010. Тобто згідно медичної документації 24.04.2010 потерпіла одночасно перебувала на стаціонарному лікуванні у двох різних лікарнях і відділеннях за двома різними адресами (вул. Грибоєдова і Перемоги).
У листі виконуючого обов`язки директора Обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології від 12.09.2012 № 551/В зазначено, що потерпіла госпіталізована до лікарні ОКЦНН ( АДРЕСА_3 ).
Крім того, на арк. 4 судово-медичного обстеження № 83 зазначено, що потерпіла госпіталізована в 3-тє відділення, відмінне від перших двох хірургічне відділення № 1, хоча не перебувала там жодного дня.
Аналогічні суперечності щодо перебування на стаціонарному лікуванні в трьох різних відділеннях (неврологічному, нейрохірургічному, хірургічному) 23 та 24.04.2010 містяться і у висновку судово-медичної експертизи № 101 (Т.1, а.с. 143-148), який покладено в основу обвинувального висновку і який має вирішальне значення в частині встановлення тяжкості і характеру тілесних ушкоджень.
Суд залишив поза увагою той факт, що потерпіла не могла фізично одночасно перебувати на стаціонарному лікуванні в різних із лікарнях в один і той самий період часу, адже для проведення такого лікування (на відміну від амбулаторного лікування) обов`язкова особиста присутність ОСОБА_6 , тобто суд у вироку замінив поняття перебування на стаціонарному лікуванні на право звернення потерпілого з консультаціями до різних лікарів.
З урахуванням наведеного, вважає, що матеріали, на які міститься посилання у висновку судово-медичної експертизи, не відповідають фактичним обставинам справи, і ці протиріччя в судовому засіданні не усунуто.
Вважає, що вказані порушення перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу, постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок. Проведення судово-медичного обстеження по суперечливим медичним документам суперечить п. 4.1 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженим наказом МОЗ від 17.01.1995 № 6.
Заслухавши доповідь судді, промову прокурора та пояснення представника потерпілого, які заперечили проти апеляції ОСОБА_8 , просили вирок суду залишити без змін, а апеляцію без задоволення, підсудного та його захисника, які повністю підтримали подану стороною захисту апеляцію, просили вирок суду скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (1960 року), перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи сторін, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово підсудного, апеляційний суд визнає, що апеляційна скарга ОСОБА_8 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до ст. 323 КПК України (1960 року) вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Як встановлено по справі судом першої інстанції, за вищевказаних обставин ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило
потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
При цьому, як органом досудового слідства, так і судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 при зазначених вище обставинах допустив порушення п. 11.2, 12.3 ПДР України, згідно з якими у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини.
Основними доводами апеляційної скарги захисника є посилання на зазначені вище суттєві розбіжності між показаннями потерпілої та встановленими у висновках судових експертиз №№ 4091,4092 фактичними обставинами справи щодо швидкості руху автомобіля під керуванням потерпілої, місця розташування транспортних засобів на дорозі перед ДТП, механізму останньої.
Також захисник піддав сумніву висновок судово-медичної експертизи, яку проведено на підставі медичної документації, що містить істотні суперечності стосовно часу поступлення на стаціонарне лікування хворої ОСОБА_6 , лікування останньої нібито одночасно у декількох лікарнях/відділеннях.
Трактуючи ці сумніви на користь свого підзахисного, захисник вважає, що в діянні ОСОБА_8 відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.286 КК України, зокрема суб`єктивна сторона злочину.
Відповідно до ст.ст. 67,75 КПК України (1960 року) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази для суду не мають наперед встановленої сили. Висновок експерта для суду не є обов`язковим, але незгода з ним повинна бути мотивована у вироку.
З роз`яснень, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30.05.1997 № 8 вбачається, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст. 67 КПК (1960 року) висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.
На зазначені в апеляції сторони захисту доводи захисник посилався і в суді першої інстанції, однак судом не дано обґрунтованої відповіді, чому такі відхиляються, а докази, на які міститься посилання відкидаються.
Як правильно зазначив апелянт, вказаний вище висновок судово-медичної експертизи (далі висновок) виконано із врахуванням медичної документації, яка містить зазначені вище суттєві суперечності, зокрема щодо дат поступлення потерпілої на стаціонарне лікування, закладів охорони здоров`я/відділень, де вона проходила лікування, що стверджується викладеними у висновку даними (Т. 1, а.с. 133 останній абз., а.с. 134 1 ряд. згори).
Також апеляційним судом встановлено, що в описовій частині висновку («Дані медичної документації») зазначено, що потерпіла поступила в лікарню, неврологічне відділення УЦМКЛ, 23.04.2010, о 18 год., а виписалася на 21 день 14.05.2010 без зазначення часу виписки. Дана обставина ставить під сумнів визначення ступеню отриманих потерпілою внаслідок ДТП тілесних ушкоджень, оскільки висновок про середні тілесні ушкодження побудовано виключно на обставині тривалості лікування п. 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6 (далі Правила), а не на конкретних отриманих травмах.
Згідно вказаного пункту Правил, тривалим належить вважати розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день), а потерпіла, як зазначено вище, виписалася з лікарні на 21 день.
Крім того, з мотивувальної частини вироку не вбачається де саме мало місце зіткнення транспортних засобів на смузі руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_8 чи на смузі руху під керуванням водія ОСОБА_6 .
У постанові про пред`явлення ОСОБА_8 обвинувачення також не вказано де саме мало місце зіткнення транспортних засобів на смузі руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_8 чи на смузі руху під керуванням водія ОСОБА_6 .. Указаний недолік при пред`явлення ОСОБА_8 обвинувачення є порушенням вимог ст. 132 КПК України, колегія суддів вважає порушенням його права на захист, права захищатись від конкретного обвинувачення.
Крім того, у порушення вимог ст. ст. 323, 334 КПК України, ст. 286 КК України, з урахуванням того, що вказана норма матеріального права є бланкетною, у мотивувальній частині вироку не зазначено, у чому саме полягали порушення ОСОБА_8 п. п. 12.3 та 11.2 Правил дорожнього руху України, зокрема, які саме дії ( бездіяльність учинив ОСОБА_8 ), що призвели до шляхово-транспортної пригоди й що кваліфіковані як порушення вказаної вище норми матеріального права й чи знаходяться допущені ОСОБА_8 вищевказані порушення Правил у причинному зв`язку з наслідками, що настали - заподіяння потерпілій ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесного ушкодження.
Підлягають до ретельної перевірки, відповідної оцінки та належного вмотивування (прийняття до уваги чи відхилення ) показання ОСОБА_8 про те, що зіткнення транспортних засобів мало місце на смузі руху керованого ним автомобіля; керуючи транспортним засобом не мав технічної можливості уникнути зіткнення; екстрене гальмування ним не застосовувалось у зв`язку з тим, що відстань між транспортними засобами після несподіваної появи з за повороту зустрічного автомобіля під керуванням водія ОСОБА_6 й виникнення небезпеки для руху була «малою».
З мотивувальної частини вироку також убачається, що в спростування показань ОСОБА_8 , а також свідка ОСОБА_11 про те, що зіткнення транспортних засобів мало місце на смузі руху керованого ОСОБА_8 автомобіля у вироку не наведені об`єктивні докази показання потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ..
Не дана належна оцінка судом і висновку транспортно-трасологічної експертизи № 4091 від 27 червня 2013 року, з якого вбачається, що ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом, належним чином виконуючи вимоги п. п. 1.2; 1.5; 1.10; 2.3; 11.2; 11.3 та 12.1 Правил дорожнього руху України, не порушуючи Правила дорожнього руху не виїжджаючи на смугу зустрічного руху, мала технічну можливість уникнути зіткнення.
Під час досудового слідства не були ретельно перевірені показання ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом порушила Правила дорожнього руху й мала технічну можливість уникнути зіткнення, у тому числі шляхом екстреного гальмування, яке нею не застосовувалось.
Крім того, до ретельної перевірки, відповідної оцінки та належного вмотивування (прийняття до уваги чи відхилення) підлягають доводи клопотання захисника адвоката ОСОБА_17 про те, що моментом небезпеки для водія ОСОБА_8 необхідно вважати момент, коли ОСОБА_8 мав реальну можливість побачити на своїй смузі руху автомобіль під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався у зустрічному напрямку.
До відповідної оцінки підлягають і висновки транспортно-трасологічних експертиз про те, що саме допущені ОСОБА_8 порушення Правил дорожнього руху України знаходяться у причинному зв`язку з наслідками, що настали - заподіяння потерпілій ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесного ушкодження.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів уважає, що при розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_8 судом допущена неповнота та істотні порушення кримінально-процесуального закону, які не можуть бути усунуті під час розгляду справи апеляційним судом і можливості усунення яких не вичерпані, що судом першої інстанції цим порушенням не дана належна оцінка, що висновки суду, викладені у вироку, породжують обґрунтовані сумніви у доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, постановлений вирок не відповідає вимогам закону, у зв`язку із чим його не можна визнати законним та обґрунтованим.
Вищевказані порушення вимог кримінально-процесуального закону допущені судом першої інстанції, колегія суддів також уважає істотними й такими, що відповідно до ст. ст. 368, 370 КПК України, перешкодили суду першої інстанції постановити законний, та обґрунтований вирок, - що тягнуть його скасування.
Ураховуючи, що чинним кримінально-процесуальним законом обов`язок повного, всебічного та об`єктивного розслідування справи, пред`явлення винній особі обвинувачення з точним дотриманням положень конкретної статті кримінального та кримінально-процесуального кодексів України покладається на органи досудового слідства, тому колегія суддів уважає, що кримінальна справа підлягає поверненню прокурору для організації проведення додаткового розслідування.
Під час додаткового розслідування необхідно усунути вказані вище порушення вимог кримінально-процесуального закону, у тому числі, усунути наведені вище розбіжності у доказах й призначити судово-медичну експертизу на підставі належно сформованої медичної документації потерпілої ОСОБА_6 .
Доводи апеляційної скарги про скасування вироку і закриття провадження по справі на підставі п. 2 ст. 6 КПК України, колегія суддів уважає такими, що підлягають до ретельної перевірки та відповідної оцінки в сукупності із зібраними по справі доказами.
Тому кримінальна справа направлена на додаткове розслідування.
Ураховуючи тяжкість злочину у вчиненні якого ОСОБА_8 обвинувачує орган досудового слідства, дані про його особу, запобіжний захід щодо нього залишити попередній підписка про невиїзд.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.365,366,377,379,386,387 КПК України (1960 року), п. 11,15 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу, яку подав представник підсудного адвокат ОСОБА_9 задовольнити, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2013 щодо ОСОБА_8 скасувати, а кримінальну справу направити прокурору для організації проведення додаткового розслідування.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 залишити без зміни підписка про невиїзд.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: