Справа № 183/3757/15 № 1-кс/183/389/15
23 червня 2015 року м. Новомосковськ
Слідчий суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваної ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_6 , розглянувши клопотання слідчого СВ Новомосковського МВ (з обслуговування м. Новомосковська та Новомосковського району) ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, -
У своєму клопотанні слідчий посилається на те, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
27 травня 2015 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Слідчий, посилаючись на те, що в ході досудового розслідування потерпілим ОСОБА_7 заявлено цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди у розмірі 13 796,69 гривень, просить накласти арешт на вказаний автомобіль.
В судовому засіданні слідчий підтримав клопотання.
Прокурор в судовому засіданні також підтримав клопотання слідчого та просив задовольнити його з огляду на те, що у кримінальному провадженні до підозрюваної потерпілим заявлено цивільний позов, автомобіль визнано речовим доказом, а отже є всі підстави для арешту вказаного автомобіля з метою забезпечення цього позову.
В судовому засіданні підозрювана ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечувала та пояснила, що у зв`язку із вилученням в неї автомобіля вона не має можливості використовувати його в інтересах своєї сім`ї. Просила суд ухвалити рішення про повернення їй автомобіля.
В судовому засіданні захисник підозрюваної проти задоволення клопотання заперечувала та пояснила, що підстави для арешту автомобіля відсутні, сума цивільного позову не співмірна з вартістю автомобіля, органи досудового розслідування не довели тієї обставини, що підозрювана має намір відчужити вказаний автомобіль.
Розглянувши подане клопотання, заслухавши пояснення прокурора, слідчого, підозрюваної та її захисника, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно. Арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.
Тобто метою накладення арешту на майно є забезпечення можливої конфіскації майна або виконання вироку в частині задоволення цивільного позову. Крім того, арешт може бути накладено на майно, яке належить підозрюваному, обвинуваченому або особі, які в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи.
З матеріалів клопотання суд вбачає, що виходячи з наявних у слідства доказів ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Водночас, згідно з ч. 3, 4 ст.171 КПК України, у клопотанні цивільного позивача, слідчого, прокурора про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, іншої особи для забезпечення цивільного позову повинно бути зазначено: розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди. Вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, повинна бути співмірною із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Так, на підтвердження розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням слідчим надано копію цивільного позову потерпілого, згідно якого останній просить стягнути з ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 3 796,69 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
Водночас, жодних доказів на підтвердження співмірності вартості майна, на яке слідчий просить накласти арешт, із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, суду не надано. Так, суду не надано інформацію навіть про орієнтовну вартість автомобіля, на який слідчий просить накласти арешт, що позбавляє суд можливості оцінити співмірність вартості майна, яке слідчий просить арештувати, із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Таким чином, вагомих та достатніх підстав, які свідчать про необхідність накладення арешту на майно, суду не надано.
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 168 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
З матеріалів клопотання та пояснень слідчого і прокурора суд вбачає, що відповідно до протоколу огляду від 07.03.2015 року вказаний автомобіль було вилучено у підозрюваної та поміщено на спеціальний майданчик Новомосковського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, де він перебуває на даний час. Відповідно до останнього речення ч. 7 ст. 237 КПК України, вилучені під час огляду речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Отже, вилучений під час огляду 07.03.2015 року автомобіль вважається тимчасово вилучений майном.
Згідно з ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Клопотання про арешт тимчасово вилученого автомобіля було подано більш ніж через три місяці з дати його вилучення, що свідчить про грубе порушення вказаних вимог закону.
Суд вважає доводи прокурора про те, що автомобіль було визнано речовим доказом, він не є тимчасово вилученим майном і це є підставою для його арешту, необґрунтованими, оскільки згідно з вимогами ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст.ст. 160 - 166, 170 - 174 цього Кодексу. Доказів використання органом досудового розслідування заходів, визначених ст.ст. 160-166 КПК України, суду не надано. До того ж, слідчий та прокурор в судовому засіданні пояснили, що всі необхідні слідчі дії щодо вказаного автомобіля вже були проведені.
З огляду на зазначене, суд вважає, що потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого. Тому в його задоволенні слід відмовити.
Також, відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Згідно зі ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, зокрема: 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу.
За таких обставин суд вважає за необхідне вирішити питання про повернення підозрюваній ОСОБА_5 належного їй автомобіля.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 132, 168-173, 237 КПК України, слідчий суддя, -
п о с т а н о в и в :
На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1