Справа №646/8332/14-к
Пр. №1-кп/646/500/2014
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.09.2014 Червонозаводський районний суд
міста Харкова у складі:

головуючого - судді Міндарьової М.Ю.,

за участю секретаря -Ротач К.О.,

прокурора - Дриль В.В.,

обвинуваченого - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні кримінальне
провадження, внесене до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за №
0001343 від 30 травня 2014 року, стосовно
обвинуваченого:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.
Харкова, громадянина України, українця,
який зареєстрований та мешкає за
адресою: АДРЕСА_1, не працюючого, раніше
судимого 23.12.2013 Червонозаводським р/с
м. Харкова за с.2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК
України до штрафу,

у вчиненні злочинів, передбачених
ч.4, ст.27, ч.1 ст.369, ч.2 ст.190 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

06.03.2014 близько 10.00 ОСОБА_1, знаходився
поблизу будівлі Управління державної
автомобільної інспекції ГУМВС України
в Харківській області (далі - УДАІ
ГУМВСУ в Харківській області) за
адресою: м. Харків, вул. Шевченко, 26, де
познайомився із громадянином ОСОБА_2
Під час розмови ОСОБА_1 від ОСОБА_2 стало
відомо, що 05.03.2014 стосовно нього
співробітником ДАІ складено
адміністративний протокол за ч.2 ст.130
КУпАП та вилучено посвідчення водія, а
також те, що санкція цієї статті КУпАП
передбачає позбавлення водія права
керування транспортними засобами з
оплатним вилученням транспортного
засобу і що адміністративна справа
буде розглядатися судом. У ході розмови
у ОСОБА_1 виник умисел на заволодіння
грошовими коштами ОСОБА_2 шляхом
обману. З метою реалізації свого
злочинного умислу, діючи повторно, з
корисливих мотивів, з метою наживи,
ОСОБА_1 вирішив шляхом підбурювання
схилити ОСОБА_2 надати службовим особам
УДАІ ГУМВСУ в Харківській області
грошові кошти за те, щоб останні
повернули ОСОБА_2 посвідчення водія та
не направляли до суду адміністративний
матеріал про скоєння ним
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП.

Реалізуючи свій злочинний умисел,
спрямований на заволодіння грошима
ОСОБА_2, ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про
наявні у нього дружні зв'язки із
службовими особами УДАІ ГУМВСУ в
Харківській області та умовив
останнього надати через нього
службовим особам УДАІ ГУМВСУ в
Харківській області неправомірну
вигоду в сумі 2000 грн. за те, щоб ці
службові особи, використовуючи владу
та свої службові повноваження, швидко
повернули йому посвідчення водія та не
направляли до суду матеріали про
скоєння ОСОБА_2 05.03.2014
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП.
Запевнивши ОСОБА_2 у можливості
позитивного вирішення вказаного
питання, тобто обманувши останнього,
ОСОБА_1, продовжуючи далі реалізовувати
свій злочинний умисел, домовився із
ОСОБА_2 про зустріч наступного дня для
одержання від останнього грошей у сумі
2000 грн., необхідних для подальшого
надання їх службовим особам УДАІ
ГУМВСУ в Харківській області у якості
неправомірної вигоди.

07.03.2014 близько 14.00 поряд із будівлею
автостанції №1 за адресою: м. Харків,
пр-т Гагаріна, 22, ОСОБА_1 зустрівся із
ОСОБА_2 Реалізуючи до кінця свій
злочинний умисел, спрямований на
заволодіння грошима потерпілого, діючи
повторно, з корисливих мотивів та з
метою наживи, ОСОБА_1 шляхом обману
отримав від останнього гроші у сумі 2000
грн., повідомивши потерпілому, що
передасть вказану суму грошей
службовим особам УДАІ ГУМВСУ в
Харківській області у якості
неправомірної вигоди за те, щоб останні
повернули ОСОБА_2 посвідчення водія та
не направляли до суду адміністративний
матеріал про скоєння ним
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП.

Заволодівши грошима в сумі 2000 грн.,
ОСОБА_1 розпорядився цими коштами на
власний розсуд, витративши на себе.

Допитаний в судовому засіданні
обвинувачений ОСОБА_1 повністю визнав
свою вину у вчиненні злочину в межах
висунутого обвинувачення, погодився з
юридичною оцінкою інкримінованого
йому діяння та пояснив про обставини
викладені вище.

Приймаючи до уваги, що обвинувачений
повністю визнав свою вину у вчиненні
інкримінованого злочину в межах
висунутого обвинувачення, його
показання в судовому засіданні
відповідали фактичним обставин справи,
положення ч. 3 ст. 349 КПК України
обвинуваченому та іншим учасникам
судового розгляду роз'яснені, і вони не
наполягали на досліджені інших доказів
у справі, при цьому у суду не було
сумнівів в добровільності та
істинності їх позиції, суд вважав
недоцільним дослідження решти доказів
щодо обставин, які сторонами
кримінального провадження не
оспорювались.

Визнавши показання обвинуваченого
ОСОБА_1 допустимим доказом у справі,
суд приходить до висновку про
доведеність його вини у вчиненні
злочинів, передбачених ч.4 ст.27 - ч.1 ст.369
КК України - підбурювання до пропозиції
надання службовій особі неправомірної
вигоди за вчинення чи не вчинення
службовою собою в інтересах того, хто
пропонує або обіцяє неправомірну
вигоду, будь-якої дії з використанням
наданої їй влади чи службового
становища та за ч.2 ст.190 КК України -
заволодіння чужим майном шляхом обману
(шахрайство), вчинене повторно. При
призначенні покарання ОСОБА_1 суд, у
відповідності до положень ст. ст. 65-67 КК
України, враховує ступінь тяжкості та
конкретні обставини злочину, дані, які
характеризують особу підсудного,
наявність обставин, що пом'якшують та
обтяжують покарання.

ОСОБА_1 раніше судимий, на обліку лікаря
нарколога та психіатра не перебуває, за
місцем мешкання характеризується
посередньо, має на утриманні
неповнолітню дитину.

При вирішенні питання про вид та міру
покарання ОСОБА_1 суд враховує його
щире каяття, та визнає цю обставину,
відповідно до ст.66 КК України, такою, що
пом'якшує його покарання. Обставин, що
обтяжує покарання винного, які
передбачені ст. 67 КК України, не
встановлено.

З урахуванням ступеня тяжкості скоєних
злочинів, наведених вище даних про
особу обвинуваченого ОСОБА_1 його щире
каяття, суд вважає, що його виправлення
і перевиховання можливе у випадку
призначення покарання в межах санкцій
статей, що передбачає відповідальність
за скоєне у виді обмеження волі зі
спеціальною конфіскацією.

В судовому засіданні обвинувачений
ОСОБА_1 заявив клопотання про
застосування до нього амністії,
звільнивши його від відбування
покарання, оскільки він має на
утриманні неповнолітню дитину, вчинив
кримінальні правопорушення середньої
тяжкості, повністю визнає свою вину, з
наслідками застосування амністії
ознайомлений.

Прокурор в судовому засіданні також
заявив клопотання про застосування до
обвинуваченого ОСОБА_1 п.«в» ст.1 Закону
України «Про амністію у 2014 році»,
звільнивши його від відбування
покарання.

Як встановлено ст. 85 КК України на
підставі закону про амністію
засуджений може бути повністю або
частково звільнений від основного і
додаткового покарань.

Законом про амністію
особи, визнані винними у вчиненні
злочину обвинувальним вироком суду,
можуть бути повністю або частково
звільнені від відбування покарання (ч.2
ст. 86 КК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1 ЗУ
"Про застосування амністії в Україні"
амністія є повне або часткове
звільнення від відбування покарання
осіб, визнаних винними у вчиненні
злочину, або кримінальні справи
стосовно яких розглянуті судами, але
вироки стосовно цих осіб не набрали
законної сили; амністія оголошується
законом про амністію, який приймається
відповідно до положень Конституції
України, Кримінального Кодексу
України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону
встановлено, що встановивши в стадії
судового розгляду кримінальної справи
наявність акта амністії, що усуває
застосування покарання за вчинене
діяння, суд, за доведеності вини особи,
постановляє обвинувальний вирок із
звільненням засудженого від
відбування покарання.

19.04.2014 р. набрав чинності Закон
України «Про амністію у 2014 році» від 08
квітня 2014 р. №1185-VII. Дія цього Закону
поширюється на осіб, які вчинили
злочини до дня набрання ним чинності
включно (ст.12 названого Закону).

Відповідно до ст. 9 Закону України
«Про амністію у 2014 році» питання про
застосування амністії суд вирішує за
ініціативою прокурора, органу або
установи виконання покарань, а також за
ініціативою обвинуваченого
(підсудного) чи засудженого, їх
захисників чи законних представників.

Відповідно до п."в" ст.1 Закону
України «Про амністію у 2014 році» від 08
квітня 2014 року, який набрав чинності 19
квітня 2014 року, звільненню від
покарання у вигляді позбавлення волі
на певний строк та від інших покарань,
не пов'язаних з позбавленням волі,
засуджених за умисні злочини, які не
є тяжкими або особливо тяжкими
відповідно до ст. 12 КК України, та за
злочини вчинені з необережності, які не
є особливо тяжкими відповідно до ст. 12
КК України, підлягають особи, які
на момент вчинення злочину не
позбавлені батьківських прав, які на
день набрання чинності цим Законом
мають дітей, яким не виповнилося 18
років.

З матеріалів кримінального
провадження встановлено, що ОСОБА_1.є
батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на що
вказує свідоцтво про народження серії
НОМЕР_1, батьківських прав стосовно
нього не позбавлений, вчинив
кримінальні правопорушення, яке не є
тяжкими або особливо тяжкими
відповідно до ст. 12 КК України. Вказані
кримінальні правопорушення вчинені до
дня набрання чинності (19 квітня 2014р.)
Закону України «Про амністію у 2014
році». Свою вину у вчиненні вказаного
кримінального правопорушення
обвинувачений визнає повністю, щиро
кається у вчиненому, цивільний позов
потерпілим не заявлений. Обмежень
щодо застосування відносно
обвинуваченого ОСОБА_1 амністії,
передбачених ст.4 ЗУ "Про застосування
амністії в Україні" та ст.8 Закону
України «Про амністію у 2014 році», судом
не встановлено, амністія до нього не
застосовувалась.

За таких обставин суд вважає, що на
обвинуваченого ОСОБА_1 поширюється дія
Закону України «Про амністію у 2014
році», а тому він підлягає звільненню
від відбування покарання.

Суд роз'яснює обвинуваченому ОСОБА_1
наслідки застосування амністії, а саме:
застосування амністії в подальшому
протягом останніх десяти років
амністія до нього не може бути
застосована.

Щодо додаткового покарання у виді
спеціальної конфіскації грошей, які є
предметом злочину, оскільки відповідно
до обвинувального акту та матеріалів
кримінального провадження
обвинувачений ОСОБА_1 грошима у сумі 2000
грн., розпорядився на власний розсуд,
витративши на себе, то суд вважає за
можливе, відповідно до ч.2 ст.96-2 КК
України якщо конфіскація грошей,
цінностей та іншого майна, зазначених
у пункті 1 частини першої цієї статті,
на момент прийняття судом рішення про
спеціальну конфіскацію неможлива
внаслідок їх використання або
неможливості виділення з набутого
законним шляхом майна, або відчуження,
або з інших причин, суд виносить
рішення про конфіскацію грошової суми,
що відповідає вартості такого майна.

Цивільний позов не заявлявся.

Судові витрати відсутні.

З урахуванням наведеного та керуючись
ст. ст. 128,369, 370, 373, 374, 375 КПК України, суд, -

З А С У Д И В:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні
злочинів, передбачених ч.4, ст.27, ч.1 ст.369,
ч.2 ст.190 КК України, та призначити йому
покарання:

за ч. 4 ст. 27, ч.1 ст. 369 КК України - 2 (два)
роки обмеження волі із спеціальною
конфіскацією;

за ч. 2 ст. 190 - 1 (один) рік обмеження волі.

Згідно ч.1 ст. 70 КК України призначити
покарання за сукупністю злочинів
шляхом поглинання менш суворого
покарання більш суворим та остаточно
призначити покарання у виді 2 (двох)
років обмеження волі зі спеціальною
конфіскацією.

В порядку спеціальної конфіскації
стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
грошові кошти у сумі 2 000 (дві тисячі)
гривень.

На підставі п.«в» ст.1 Закону
України «Про амністію у 2014 році»
засудженого ОСОБА_1 звільнити від
відбування покарання у виді обмеження
волі.

Вирок набирає законної сили через
тридцять днів з дня його проголошення,
у разі не подачі на нього апеляції.

Вирок може бути оскаржений до
апеляційного суду Харківської області
через Червонозаводський районний суд
міста Харкова шляхом подачі апеляції
протягом тридцяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Міндарьова М.Ю.