Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах
Верховного Суду України у складі:
головуючого-судді
суддів
Шевченко Т.В., Пошви Б.М.
розглянула у судовому засіданні у м. Києві 24 січня 2008 року кримінальну
справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на вирок Богунського районного
суду м. Житомир від 25 травня 2007 року
та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 24 липня 2007 року щодо
Вироком місцевого суду

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця с. Кікова Новоград-Волинського

району Житомирської області,

жителя с. Головенка Житомирського

району Житомирської області,

раніше судимого: 29 жовтня 1997
року

Народницьким районним судом

Житомирської області за ч.1 ст.172,
ч.2 ст.17

ч.4 ст.84, ч.1 ст.172, ч.2 ст.194
КК України, на

підставі ч.2 ст.50 КК України
звільнений

від покарання,

засуджено до позбавлення волі:

- за ч.2 ст.205 КК України на три роки;

- за
ч.2 ст.222 КК України на два роки з позбавленням права обіймати керівні посади
та займатись підприємницькою діяльністю на один рік;

- за
ч.2 ст.364 КК України на п´ять років з
позбавленням права обіймати керівні посади та займатись підприємницькою
діяльністю на три роки;

- за
ч.2 ст.366 КК України на три роки з позбавленням права обіймати керівні посади
та займатись підприємницькою діяльністю на два роки.

Відповідно до ст.70 КК України
ОСОБА_2 за сукупністю злочинів призначено п´ять років позбавлення волі з
позбавленням права обіймати керівні посади та займатись підприємницькою
діяльністю на три роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 у
доход держави 340 грн. судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду
Житомирської області від 24 липня
2007 року апеляцію засудженого задоволено частково. Вирок Богунського
районного суду м. Житомир від 25 травня 2007 року змінено. З вступної частини
вироку виключено посилання на наявність у ОСОБА_2 судимості. У решті цей вирок
залишено без зміни.

Як визнав суд, у жовтні 2002
року, ОСОБА_2, працюючи директором ТОВ “Фарн” та будучи службовою особою, діючи
без мети зайняття господарською діяльністю, для отримання кредиту, нібито для
здійснення підприємницької діяльності, а насправді для отримання кредиту для
погашення кредитних заборгованостей ТОФ “Фарн” за кредитними договорами
№010/06-2/088 від 18 березня 2002 року та №010/06-142 від 6 червня 2002 року
перед АППБ “Аваль”, запропонував ОСОБА_3 зареєструвати на його ім´я фіктивний суб´єкт підприємництва - ПП “Скарб”, на
що той погодився.

ОСОБА_2 склав статут ПП
“Скарб”, підготував інші необхідні документи для реєстрації суб´єкта підприємницької діяльності,
які ОСОБА_3 підписав та разом із ОСОБА_2 подав до виконавчого комітету
Житомирської міської ради.

Після цього, ОСОБА_2 від
імені ОСОБА_3 підготував розпорядження від 13 листопада 2002 року про
призначення його на посаду директора ПП “Скарб”, яке ОСОБА_3 підписав.

ОСОБА_2, будучи директором
одночасно двох підприємств - ТОВ “Фарн” та ПП “Скарб”, умисно, зловживаючи
службовим становищем в особистих інтересах та інтересах ТОВ “Фарн”, підробив
пакет документів для подальшого їх подання до Коростенської філії АППБ “Аваль”,
з метою незаконного одержання кредиту ПП “Скарб” та для подальшого погашення
кредитів ТОВ “Фарн”.

Для цього ОСОБА_2 20
листопада 2002 року уклав між ПП “Скарб” та ТОВ “Фарн” фіктивний договір
№49/11, у який вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ТОВ “Фарн” продає
ПП “Скарб” 74 400 кг. цукру, якого у товариства “Фарн” не було. Вказаний
договір ОСОБА_2 підписав та завірив печаткою ТОВ “Фарн”. Цього ж дня засуджений
від імені ТОВ “Фарн” видав сам собі завідомо неправдиву накладну № 143, у яку
вніс неправдиві відомості про те, що ТОВ “Фарн” відпустило ПП “Скарб” 74 400 кг. цукру на загальну суму
181 600 грн.

Крім того, ОСОБА_2, достовірно знаючи, що
фасувальне обладнання та конвеєр на загальну суму 63 400 грн., що належали ТОВ
“Фарн”, перебувають у заставі Коростенської філії АППБ “Аваль”, відповідно
договору застави №503-1 від 7 серпня 2002 року, умисно уклав договір
купівлі-продажу №48/11-01 від 20 листопада 2002 року, відповідно до якого ТОВ
“Фарн” продає ПП “Скарб” фасувальне обладнання та конвеєр на загальну суму 63
400 грн. та виписав собі від імені ТОВ “Фарн” відповідну накладну № 142.

ОСОБА_3 за попередньою
домовленістю із ОСОБА_2, умисно підписав та видав засудженому, як директору ПП
“Скарб”, розпорядження, яким зобов´язав його звернутися до АППБ “Аваль” з клопотанням про
отримання кредиту в сумі 245 000 грн. та уповноважив останнього підписати від
імені ПП “Скарб” кредитний договір застави.

Для незаконного отримання
кредиту ПП “Скарб” та у подальшому погашення кредитів ТОВ “Фарн”, ОСОБА_2,
будучи службовою особою - директором ПП “Скарб”, подав до Коростенської філії
АППБ “Аваль” завідомо неправдиву інформацію про наявність у ПП “Скарб” майна, а
саме 159 т. цукру на суму 382 640 грн. та фасувального автомату з конвеєром
вартістю 63 000 грн., надавши договори №№ 48/11-01 та 49/11 від 20 листопада
2002 року з накладними №№ 142 і 143 від
20 листопада 2002 року.

Зазначеними злочинними діями
ОСОБА_2 ввів в оману службових осіб Коростенської філії АППБ “Аваль”, які
уклали з ПП “Скарб” в особі директора ОСОБА_2 кредитний договір №012/06-2/503
від 21 листопада 2002 року. На підставі цього договору ПП “Скарб” було відкрито
відзивну кредитну лінію на суму 250 000 грн. та перераховано на розрахунковий
рахунок ПП “Скарб” кошти у сумі 244 892 грн. При цьому ОСОБА_2, для виконання
зобов´язань по кредитному договору,
передав банку під заставу 159 т. цукру на суму 382 640 грн., якого фактично не
було, та фасувальний апарат з конвеєром вартістю 63 000 грн.

Продовжуючи свої злочинні
дії, ОСОБА_2, діючи як службова особа - директор ПП “Скарб”, зловживаючи
службовим становищем в інтересах ТОВ “Фарн”, незаконно перерахував з
розрахункового рахунку ПП “Скарб” по платіжному дорученню №1 від 21 листопада
2002 року 244 892 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ “Фарн”. За рахунок вказаних
коштів, діючи від імені та в інтересах ТОВ “Фарн”, платіжними дорученнями №№457
та 21 від 21 листопада 2002 року, погасив кредит ТОВ “Фарн” в Коростенській
Філії АППБ “Аваль”.

У грудні 2002 року ОСОБА_2,
зловживаючи службовим становищем, повторно, відповідно до вказаного кредитного
договору, ввівши в оману співробітників Коростенської філії АППБ “Аваль”,
отримав на розрахунковий рахунок ПП “Скарб”
3 800 грн.

Після цього, ОСОБА_2, як
директор ПП “Скарб”, без мети зайняття господарською діяльністю, зловживаючи
службовим становищем, для прикриття своєї злочинної діяльності, перерахував
кошти в сумі 3 800 грн. на рахунок ПП “ОСОБА_4”, як оплату за продукти
харчування згідно договору. Того ж дня ПП “ОСОБА_4” вказані кошти повернув на
рахунок ПП “Скарб”, як помилково перераховані.

29 грудня 2002 року, ОСОБА_2 кошти в сумі 3 800 грн. частинами
перерахував АППБ “Аваль” для погашення відсотків за користування ПП “Скарб”
кредитом. Кошти в сумі 248 692 грн. ОСОБА_2 банку не повернув, чим завдав АППБ
“Аваль” великої матеріальної шкоди.

У касаційній скарзі захисник
ОСОБА_1 просить судові рішення щодо ОСОБА_2 скасувати, а справу направити на
додаткове розслідування. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним
обставинам справи, досудове та судове слідство проведено однобічно та неповно.
Вважає, що злочинні дії ОСОБА_2 необхідно кваліфікувати лише за ч.2 ст.222 та ч.2 ст.366 КК України. За ч.2
ст.364 та ч.2 ст.205 КК України, на думку захисника, засуджений має бути
виправданий та з обвинувачення за ч.2 ст.222 КК України виключено кваліфікуючу
ознаку - повторність. Крім
того, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 має бути призначено покарання не пов´язане із позбавленням волі.

Заслухавши
доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги
захисника, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Висновок суду щодо доведеності винності
ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, за які його
засуджено, ґрунтується на сукупності зібраних доказів, яким суд дав належну
оцінку та підставно поклав в основу обвинувального вироку, і є правильним.

Що стосується посилання захисника на
те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, то як
убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав себе винним і не оспорював
фактичні обставини справи та розмір цивільного позову. Відповідно до ч.3 ст.299
КПК України, суд провів скорочене судове слідство. З огляду на той факт, що у
судовому засіданні винний не оспорював, а визнав фактичні обставини справи і
свою винність добровільно, колегія суддів вважає доводи захисника у цій частині
безпідставними.

Посилання захисника на те, що суд
неправильно кваліфікував злочинні дії ОСОБА_2 за ч.2 ст.364 та ч.2 ст.205 КК України, також не можна
визнати обгрунтованими.

Як видно зі справи, ОСОБА_2, будучи директором одночасно ТОВ
“Фарн” та ПП “Скарб”, діяв як службова особа та зловживав службовим становищем,
що спричинило тяжкі наслідки.

Твердження захисника ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не створював суб´єкт
підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності (незаконного
отримання кредиту), що заподіяло велику матеріальну шкоду, спростовуються показаннями самого
засудженого, який у судовому засіданні детально розповів про створення ним ПП
“Скарб” з метою отримання кредиту. При цьому ОСОБА_2 повідомив, які саме злочинні дії він
вчинив для досягнення злочинної мети.

Правильність кваліфікації злочинних дій
ОСОБА_2 за ч.2 ст.222 КК України, як
шахрайство з фінансовими ресурсами, вчинене повторно, сумнівів не викликає.
Так, зі справи видно, що ОСОБА_2 у листопаді 2002 року незаконно отримав кредит на суму
244 892 грн. та використав ці кошти для погашення кредитних заборгованостей ТОВ
“Фарн”. У грудні 2002 року, тобто через певний час, засуджений знову незаконно
отримав кредитні кошти в сумі 3 800 грн. та з цієї суми сплатив відсотки за
користування кредитом ПП “Скарб”.

З огляду на наведене, дії ОСОБА_2 правильно кваліфіковані за ч.2 ст.205,
ч.2 ст.222, ч.2 ст.364 та ч.2 ст.366 КК України.

Призначене ОСОБА_2 покарання, відповідає вимогам ст.65 КК
України. При цьому, суд належним чином урахував ступінь тяжкості вчинених
злочинів, дані про особу засудженого, пом'якшують покарання обставини, у тому
числі й ті, на які вказує захисник у касаційній скарзі.

Належним чином умотивувавши своє
рішення, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо обрання винному міри покарання
саме у виді позбавлення волі. Підстав для застосування ст.69 КК України чи
звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, не знайдено.

Не вбачаючи підстав для задоволення
скарги захисника, керуючись
ст. 394 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

у задоволенні касаційної
скарги захиснику ОСОБА_1 - відмовити.

Судді:

Кравченко К.Т. Шевченко Т.В.
Пошва Б.М.