Справа № 487/7839/14-к
Провадження № 1-кп/487/53/15
ВИРОК
Іменем України
17.06.2015 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Маринівка Доманівського Миколаївської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, провідний юристконсульт відділу по роботі з проблемними активами філії Миколаївського обласного управління АТ Ошадбанк, одруженого, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_6 , 2011 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується в тому що, перебуваючи на підставі наказу №713-л від 10.08.2011 року на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Миколаївській області, являючись представником влади, будучи службовою особою, яка відповідно до повноважень повинна була вчинити дії по виконанню судового рішення, яке набрало законної сили, в порушення вимог Закону України «Про державну виконавчу службу», не вжив заходів щодо своєчасного, повного і неупередженого примусового виконання судового рішення, а саме ухилився від виконання Постанови Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2013 року у справі №915/693/13, в якій ТОВ «Югелеватор» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, а також зазначено про скасування арешту, накладеного на майно банкрута. Вчинивши інкримінований йому злочин за наступних обставин.

10.12.2013 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Миколаївській області ОСОБА_4 , отримавши постанову Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2013 року у справі №915/693/13, в якій ТОВ «Югелеватор» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, а також зазначено про скасування арешту, накладеного на майно банкрута.

Того ж дня старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Миколаївській області ОСОБА_4 , проігнорувавши ч. 2 ст. 60 Закону України Про виконавче провадження, де у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини, на підставі п. 7 ч.1 ст. 49 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, проте накладений відділом примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Миколаївській області арешт на майно ТОВ Югелеватор не зняв.

Невиконанням постанови Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2013 року, ОСОБА_4 , як державний виконавець, показав бездіяльність, що полягала у незастосуванні передбачених Законом і судовим актом заходів, необхідних для її виконання. Останній в письмовій формі продемонстрував своє небажання виконувати вище вказану Постанову, так як в листі ліквідатору ТОВ Югелеватор ОСОБА_7 (№02.1-24/12805) ОСОБА_4 , ігноруючи ч.5 ст. 124 та п. 9 ч. 3 ст.1 29 Конституції України, в яких одним з основних принципів судочинства проголошується обов`язковість судових рішень до виконання всіма юридичними та фізичними особами по всій території України, - вибірково, посилаючись на ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», - не зняв арешт з майна ТОВ «Югелеватор», чим затягнув процедуру зняття арешту з майна зазначеного підприємства на чотири місяця.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_8 , як державний виконавець, зобов`язаний був вжити передбачені цим законодавством заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії.

Проте, ОСОБА_4 , як старший державний виконавець відділу, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, які встановлені посадовою інструкцією від 15.04.2013 року, в порушення вищезазначених вимог законодавства, достовірно знаючи, що Постанова Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2013 року набрала законної сили та підлягає негайному виконанню, діючи умисно, маючи реальну можливість виконати зазначене рішення Господарського суду Миколаївської області, умисно не виконав його, а саме не зняв арешт з майна ТОВ Югелеватор шляхом подання до Державно підприємства Інформаційний центр Міністерства Юстиції України його Миколаївської філії заяви про припинення обтяження рухомого майна ТОВ Югелеватор, відповідно порушивши Порядок ведення державного реєстру обтяжень рухомого майна (п. 24 редакції від 01.01.2013 року відомості про припинення обтяження реєструється на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи).

Своїми протиправними діями ОСОБА_4 підірвав авторитет і престиж органу державної влади України, а саме відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Миколаївській області, основним завданням якого є реалізація державної політики у сфері виконання судових рішень та підірвав порядок діяльності суду як органу правосуддя, що передбачає точне та своєчасне виконання його рішень. Адже в ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законодавством.

Такі дії ОСОБА_4 , органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст. 382 КК України, тобто умисне невиконання службовою особою постанови суду, що набрала законної сили.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , своєї провини в скоєні інкримінованого йому злочину не визнав, стверджуючи, що як державний виконавець діяв виключно відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та судової практики, яка була йому відома та склалася при вирішені цих питань. Пояснивши по суті пред`явленого обвинувачення наступне.

На посаді старшого державного виконавця, він працював з квітня 2009 року до лютого 2014 року. З самого початку виконавче провадження щодо боржника ТОВ «Югелеватор» перебувало у провадженні іншого держвиконавця, а потім в нього. Ним було безпосередньо накладено арешт на кошти боржника, раніше було арештовано рахунки, рухоме, нерухоме майно, відповідно був складений опис на житловий об`єкт.
В грудні 2013 року відділом примусового виконання рішень було отримано постанову Господарського суду Миколаївської області про визнання банкрутом ТОВ «Югелеватор». Постанова Господарського суду від 19.11.2013року, надійшла поштою.
Йому відомо, що така постанова суду підлягає негайному виконанню, тому ним було здійснено перевірку документів та прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження відповідно до ст. 49 п. 7 Закону України «Про виконавче провадження», копії якої було направлено до Господарського суду та сторонам виконавчого провадження, арешт з майна боржника ним не було знято. Постанова була затверджена начальником відділу та долучена до матеріалів зведеного виконавчого провадження.
Щодо не знаття арешту обвинувачений зазначив, що його дії цілком відповідали положенням діючої на той час ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», в яку Законом України Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», було внесено зміни, відповідно до яких, у разі закінчення виконавчого провадження, державний виконавець знімає арешт, крім випадків, зокрема офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
На його думку постанова господарського суду про зняття арешту у зв`язку з банкрутством є підставою зняття арешту банком, а у разі не зняття банком ліквідатор вправі звернутися до суду з приводу скасування арештів які були накладені під час здійснення виконання державним виконавцем, що і було здійснено в подальшому, а саме арешти були скасовані окремою ухвалою господарського суду від 11.04.2014 року яка мається в матеріалах справи.
Вислухавши пояснення обвинуваченого, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до переконання, що в діях обвинуваченого ОСОБА_4 відсутній склад злочину передбачений ч.2 ст. 382 КК України виходячи з наступних обставин.
Підставою кримінальною відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад передбачений КК України злочину, тобто наступні елементи об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.
Кримінальним Кодексом України встановлено, що злочин передбачений ст. 382 КК України вчиняється службовою лише у формі прямого умислу. Таким чином законодавець визначив психічне ставлення особи до вчинення дій які передбачені вказаною нормою.

Однак, як вказано в обвинуваченні пред`явленому ОСОБА_4 , він вчинив інкримінований йому злочин внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, бездіяльності, при цьому діючи умисно. Таким чином фактично вказано на дві форми вини особи, які виключають одна одну, тобто злочин який вчинено по необережності не може бути вчиненим умисно.

За таких обставин, у зв`язку з не встановленням форми вини обвинуваченого, суд вважає, що органами досудового розслідування не встановлена наявність в діях ОСОБА_4 складу злочину передбаченого ст. 382 ч.2 КК України.

Крім того, перевіряючи фактичні обставини справи під час судового розгляду судом встановлено наступне.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 на підставі наказу №713-л від 10.08.2011 року займав посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Миколаївській області.

На виконанні у старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Миколаївській області ОСОБА_4 , перебувало зведене виконавче провадження № 29953748 боржником в якому був ТОВ «Югелеватор».

10.12.2013 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Миколаївській області ОСОБА_4 , отримав постанову Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2013 року у справі №915/693/13, в якій ТОВ «Югелеватор» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, а також зазначено про скасування арешту, накладеного на майно банкрута.

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
10.12.2013 року, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Миколаївській області ОСОБА_4 , на підставі п. 7 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанови по зведеному виконавчому провадженню № 29953748 боржником в якому був ТОВ «Югелеватор», про закінчення виконавчого провадження, які були затверджені начальником відділу 10.12.2013р.

Крім того, як випливає з тексту вказаних постанов, при їх винесенні старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Миколаївській області ОСОБА_4 керувався також положеннями ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» діючої на момент їх винесення.

Так, відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, завершене виконавче провадження не може бути розпочато знову, крім випадків, передбачених цим законом.

Зміни в п 7 ч.1 ст. 49 та ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» щодо доповнення відповідно підстав для закінчення виконавчого провадження та уточнення переліку випадків коли разом з закінченням провадження не скасовуються арешти держвиконавцем були внесені Законом України від 22.12.2011 року «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Крім того, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», доповнено частиною четвертою такого змісту: У разі закінчення виконавчого провадження внаслідок офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконавчі документи можуть бути повторно пред`явлені до виконання у визначені статтею 22 цього Закону строки, якщо у зв`язку із припиненням провадження у справі про банкрутство вимоги, підтверджені такими документами, не були задоволені повністю або частково та не вважаються погашеними (списаними, прощеними) відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"»

Зазначена норма закону фактично передбачає право повторного пред`явлення до примусового виконання виконавчого документа, завершеного на підставі п.7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Можливість повторного здійснення закінченого виконавчого провадження (раніше закінченого на підставі п.7 ч.І ст.49 Закону України «Про виконавче провадження») фактично прирівнюється до повернення виконавчого документа стягувачеві (завершення виконавчого провадження з підстав ст.47 Закону України «Про виконавче провадження»), при якому арешт з майна боржника державним виконавцем не знімається.

Внесення у прикінцеві та перехідні положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вищезазначених змін до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в тому числі і щодо не зняття арешту) є особливо важливим коли справа про банкрутство припиняється у разі укладання мирової угоди між боржником і кредиторами, коли вводиться процедура санації після визнання боржника банкрутом (ч.2 ст.37 Закону про банкрутство) чи взагалі постанова про визнання боржника банкрутом скасовується судом вищої інстанції. Зазначені зміни до Закону України «Про виконавче провадження» покликані забезпечити збереження майна боржника від його втрати та на підставі цього в повному обсязі забезпечити можливість погашення вимог кредиторів за рахунок майна боржника. Адже у випадку зняття державним виконавцем арешту майна боржника при завершенні виконавчого провадження та в подальшому припиненні провадження у справі про банкрутство чи скасуванні постанови про визнання боржника банкрутом майно боржника залишиться вільним від арештів і боржник зможе їм розпорядитися на власний розсуд (не для задоволення вимог кредиторів). Зазначені зміни до Закону України «Про виконавче провадження» внесені законодавцем з метою захисту прав кредиторів.

Аналіз положень Закону України від 22.12.2011 року «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та внесених вказаним законом змін до Закону України «Про виконавче провадження», а саме: в п 7 ч.1 ст. 49 та ч.1 ст. 50, вказує на те що закінчення виконавчого провадження у зв`язку з визнанням боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури не створює для державного виконавця обов`язку щодо вчинення дій спрямованих на скасування арешту.

Таким чином, як під час отримання постанови господарського суду про визнання боржника банкрутом та скасування арешту, так і в подальшому, під час отримання відповідних звернень ліквідатора ТОВ «Югелеватор» - ОСОБА_7 та надаючи відповідь в листі від 31.01.14 року за вих. №02.1-24/12805 про неможливість скасування арештів, старший державний виконавець ОСОБА_4 діяв відповідно до вимог положень Закону України «Про виконавче провадження» та взагалі не міг приймати будь-яких рішень, в тому числі про скасування арешту з майна боржника, оскільки виконавче провадження було закінчено, а виконавчі документи направлені до господарського суду відповідно до ч.4 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у справу про банкрутство.

Щодо незастосування ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» обвинуваченим ОСОБА_4 під час прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що вказана норма по- перше відповідно до структури нормативного акту - Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться в главі 4 яка окремо визначає загальний порядок звернення стягнення на майно боржника і не могла бути застосована ОСОБА_4 при вчинені дій які йому інкримінуються як злочин, оскільки жодний виконавчий документ, який був у зведеному виконавчому проваджені не стосується звернення стягнення на майно, а по друге ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» хоча і передбачає знаття арешту державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови на підставі рішення суду, але виключно у випадку звернення до суду особи з позовом про визнання права власності і зняття арешту, що передбачено ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку з чим суд приходить до переконання, що ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути застосована до всіх випадків зняття арешту, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та застосовуються лише у випадку звернення стягнення на майно та у сукупності з положеннями ч.1 вказаної норми.

За таких обставин висновок обвинувачення, про те, що ОСОБА_4 отримавши постанову господарського суду Миколаївської області від 19.11.2013 року, яка набрала законної сили та підлягала негайному виконанню, неналежним чином виконав свої службові обов`язки, в порушення вищезазначених вимог законодавства, діючи умисно та маючи реальну можливість виконати зазначене рішення господарського суду, не виконав його, а саме не скасував арешт з майна ТОВ «Югелеватор» чим вчинив злочин передбачений ч.2 ст.382 КК України, не відповідають дійсності, оскільки виконання таких дій держвиконавцем прямо не передбачено вимогами законодавства України тому, що зазначення у судовому рішенні «про скасування арешту майна» не передбачає активних процесуальних рішень або дій державного виконавця, і таке рішення суду є підставою для відповідних органів в яких зареєстровано обтяження для його скасування, на відміну від рішення суду про «зняття арешту з майна» яке є підставою для вчинення виконавцем активних дій та відповідно винесення постанови про зняття арешту на підставі вказаного рішення суду.

За таких обставин дії ОСОБА_4 цілком відповідали вимогам закону і в тому числі положенням ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», що само по собі свідчить про відсутність у нього прямого умислу направленого на невиконання рішення суду, а відповідно і відсутність в його діях складу злочину передбаченого ст.382 ч.2 КК України.

Керуючись ст. ст. 369-374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України, на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України - виправдати, за недоведеністю в діянні обвинуваченого ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1