У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі :

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Коротких О.А., Кармазіна Ю.М.,

за участю прокурора

Опанасюка О.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 16 жовтня 2007 року кримінальну
справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на судові рішення щодо нього,
-

в
с т а н о в и л а :

Вироком Красногвардійського
районного суду м.
Дніпропетровська від 28 листопада 2005 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше судимого 20 червня 2003 року

за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК
України

на
п'ять років позбавлення волі,

звільненого від відбування покарання на

підставі ст. 75 КК України з випробуванням

з
іспитовим строком на два роки

засуджено за ч. 5 ст. 191 КК України на вісім років позбавлення волі з
позбавленням права обіймати керівні посади, пов'язані з матеріально-товарними
цінностями, строком на три роки з конфіскацією всього майна, яке є його
власністю.

На підставі ст. 71 КК
України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано
невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 20 червня 2003 року і
ОСОБА_1 визначено остаточне покарання дев'ять років і шість місяців позбавлення
волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов'язані з
матеріально-товарними цінностями строком на три роки з конфіскацією всього
майна, яке є його власністю.

Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 9 березня 2006 року вирок щодо ОСОБА_1 залишено
без зміни.

ОСОБА_1 визнано винним у
тому, що він перебуваючи на посаді ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_1 та будучи службовою
особою, 25 лютого 2004 року в ресторані “Хуторок”, що на проспекті Набережна
Перемоги 29 в м. Дніпропетровську, уклав договір-доручення від 24 лютого 2004
року з ОСОБА_2, мешканкою м. Макіївки
Донецької області, згідно з яким ІНФОРМАЦІЯ_2 в особі ОСОБА_1 повинне отримати
автомобіль “Порше”, який належав ОСОБА_2 в “Порше Центрум” (Німеччина),
перевірити справність та комплектацію автомобіля, зробити необхідні платежі і
доставити ОСОБА_2 вказаний автомобіль протягом 10 банківських днів з моменту
отримання усієї необхідної документації та коштів. 25 лютого 2004 року він отримав від ОСОБА_2
по акту прийому - передачі гроші в сумі 159 900 гривень. Проте ОСОБА_1
отриманні від ОСОБА_2 гроші в касу підприємства не здав, а привласнив.

У касаційній скарзі та
доповненні до неї засуджений ОСОБА_1 вказує на те, що суд невірно кваліфікував
його дії за ч. 5 ст. 191 КК України, оскільки на момент вчинення злочину, він
не був службовою особою. Вважає, що висновок суду ґрунтується на суперечливих
показаннях свідків, які його обмовляють. Посилається на однобічність і
неповноту досудового слідства та судового розгляду, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального
закону, істотні порушення кримінально-процесуального закону. Зі змісту скарги
вбачається. що засуджений просить судові рішення щодо нього скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів
вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновок
суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного у вироку злочину
ґрунтується на доказах, зібраних у встановленому законом порядку, досліджених у
судовому засіданні, належно оцінених судом, і є обґрунтованим.

Цей
висновок, зокрема, ґрунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_2 на досудовому
слідстві, в яких вона підтверджувала, що
вона уклала договір-доручення з ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_1. На виконання договору передала засудженому 159 900 грн. Ці
показання повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_3, які були
перевірені в судовому засіданні, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

З
копії касової книги дочірнього підприємства та роздруківок руху коштів з
розрахункових рахунків вказаного підприємства вбачається, що гроші на виконання
договору-доручення від 24 лютого 2004 року від ОСОБА_1 ні в касу, ні на
розрахунковий рахунок підприємства не надходили.

Згідно
з довідки ІНФОРМАЦІЯ_2, договір-доручення від 24 лютого 2004 року в реєстрі
договорів підприємства не зазначений.

З
протоколу вилучення від 17 серпня 2004 року вбачається, що ОСОБА_2 видала
оригінал договору-доручення від 24 лютого 2004 року та акт прийому передачі від
25 лютого 2004 року грошей в сумі 159 900 гривень підписані ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_1. завірений печаткою вказаного підприємства, що підтверджує факт
отримання коштів.

Доводи ОСОБА_1 про те,
що його дії неправильно
кваліфіковані за ч. 5 ст. 191 КК
України, оскільки він не був службовою особою, є необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 працював ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2 січня 2003 року по 31 березня 2004 року.

Крім того, свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтвердили, що не зважаючина існування рішення засновників
компанії “АМПС Інтернешнл Трейдінг Інк.”, власника ІНФОРМАЦІЯ_2, про звільнення
з 15 грудня 2003 року з посади ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1, він продовжував фактично
виконувати свої службові обов'язки до 1 квітня 2004 року, зокрема, укладав
договори від імені вказаного підприємства, видавав накази та підписував інші
документи, у нього знаходилася печатка підприємства.

Таким чином, дії ОСОБА_1
правильно кваліфіковані судом за ч. 5 ст. 191 КК України як привласнення чужого
майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

У процесі досудового
слідства та при розгляді справи в суді були встановлені й досліджені всі
обставини, з'ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення
справи, а тому колегія суддів вважає, що
доводи скарги засудженого ОСОБА_1 про неповноту і однобічність досудового
слідства та судового розгляду й невідповідність висновків суду фактичним
обставинам справи також є безпідставними.

Доводи касаційної скарги
засудженого про порушення апеляційним судом вимог ст. 55 КПК України під час
розгляду його апеляції, у зв'язку з тим, що суддя апеляційного суду Литвиненко
А.А. брав участь під час розгляду його попередньої апеляції, є безпідставними.

Відповідно до ст. 55 КПК
України, відсутні перешкоди для участі судді під час повторного апеляційного
розгляду, якщо попередню ухвалу, винесену за його участю, касаційною інстанцією
не скасовано.

З матеріалів справи
вбачається, що ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 липня
2005 року, якою була частково задоволена апеляція засудженого ОСОБА_1 та його захисника,
у касаційному порядку скасована не була.

Покарання засудженому призначено з
дотриманням вимог ст. 65 КК України і є справедливим.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які
перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і
постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок при перевірці справи в
касаційному порядку не виявлено.

Суд апеляційної інстанції,
розглядаючи справу щодо ОСОБА_1, дотримався вимог ст. 377 КПК України, належним
чином проаналізував усі доводи поданої на вирок місцевого суду апеляцій
засудженого та його захисника ОСОБА_10, і на кожний з цих доводів дав вичерпну
відповідь.

Оскільки передбачені ч.1 ст.
398 КПК України підстави для зміни чи скасування судових рішень щодо
засудженого відсутні, колегія суддів вважає, що в задоволенні скарги має бути
відмовлено.

Керуючись ст. ст. 395, 396
КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

відмовити в задоволенні
касаційної скарги ОСОБА_1 засудженого вироком Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2005 року.

судді:

Паневін В.О. Коротких О.А Кармазін Ю.М.