Справа № 675/74/15-к
Провадження № 1-в/675/29/2015
У Х В А Л А
"13" лютого 2015 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Ізяславі клопотання ОСОБА_4 про приведення вироку щодо нього у відповідність з нормами діючого законодавства та заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді 15 років позбавлення волі,
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про приведення вироку щодо нього у відповідність з нормами діючого законодавства та заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді 15 років позбавлення волі. ОСОБА_4 вважає, що призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним, оскільки, на думку засудженого, погіршує його правове становище. Максимальне покарання в Україні не може перевищувати 15 років позбавлення волі, а тому засуджений просить привести вирок щодо нього у відповідність з нормами діючого законодавства та замінити йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі. Також просив визнати застосоване до нього покарання у виді довічного позбавлення волі таким, яке, не маючи умовно-дострокового звільнення та будь-якої обмеженості у часі, порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Засуджений ОСОБА_4 у своєму клопотанні просить розглядати справу без його участі, просить клопотання задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання. При цьому зазначив, що заміна покарання на більш м`яке може мати місце лише у випадку визначеного конкретним строком покарання, в даному ж випадку особа засуджена до довічного позбавлення волі.
Заслухавши прокурора, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.
ОСОБА_4 засуджений 18 липня 2002 року вироком судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області за ст.ст. 115 ч. 2 п. 7, 185 ч. 4, 263 ч. 1, 146 ч. 2, 125 ч. 2, 70 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Колегії суддів судової палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 15 жовтня 2002 року вирок щодо ОСОБА_4 в частині засудження його за ст. 125 ч. 2 КК України скасовано та закрито; вважати засудженим ОСОБА_4 за ст.ст. 115 ч. 2 п.7, 185 ч. 4, 263 ч. 1, 146 ч. 2 КК України до покарання визначеного судом за кожним законом і на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно визначено йому покарання - довічне позбавлення волі.
З вироку апеляційного суду вбачається, що злочини ОСОБА_4 були вчинені 28.09.2001 року, в лютому 2002 року, тобто на момент вчинення інкримінованих йому злочинів діяв Кримінальний Кодекс України 2001 року, яким за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Таким чином, призначене судом ОСОБА_4 покарання за ст.ст. 115 ч. 2 п.7, 185 ч. 4, 263 ч. 1, 146 ч. 2, 70 КК України у вигляді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, оскільки злочини, у вчиненні яких його визнано винним за вироком суду, вчинено після набрання чинності КК України 2001 року.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Відповідно до ч.1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ, або органів у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч.1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом бульш м`яким покаранням.
Положеннями статті 51 КК України передбачено, як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України. Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Згідно з частиною третьою статті 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахування за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 3 Кримінального кодексу України в редакції 2001 року законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.
Частиною 1 статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Офіційне тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України наведене у Рішенні Конституційного Суду № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року, згідно пункту 1.1 резолютивної частини якого зазначено, що положення пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України треба розуміти так, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами.
Закон України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», прийнятий Верховною Радою України 22 лютого 2000 року, визначив, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
З огляду на положення ст. 63 КК України при призначенні покарання у виді позбавлення волі визначається певний строк покарання - від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу, а покарання ж у виді довічного позбавлення волі, яке було призначене ОСОБА_4 у відповідності до статті 64 КК України, не має строкового виміру, а тому не може бути замінено на більш м`яке. Тобто, чинним законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Щодо посилання засудженого на те, що довічне позбавлення волі позбавляє його можливості отримати пільги та в подальшому бути звільненим від відбування покарання не відповідає дійсності, оскільки ст. 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України містить норми, які надають засудженим до довічного позбавлення волі право на пільги за умов відбуття певного строку покарання та дотримання відповідної моделі поведінки, а також право на помилування за умови відбуття певного строку покарання:
відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України при сумлінній поведінці і ставленні до праці після відбуття п`яти років строку покарання засудженому може бути дозволено додатково витрачати на місяць гроші в сумі двадцяти відсотків мінімального розміру заробітної плати, а після відбуття п`ятнадцяти років строку покарання брати участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру. Засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
Частиною першою статті 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що доводи ОСОБА_4 про незаконність призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі є необґрунтованими, а підстави для задоволення клопотання засудженого про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді 15 років позбавлення волі відсутні.
Керуючись ст. ст. 3, 8, 55, 58, 85, 92, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 64, 87 Кримінального Кодексу України в редакції 2001 року, ст. ст. 537, 539 КПК України, ст. ст. 151, 151-1 КВК України, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод, рішенням Європейського Суду з прав людини у справах «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року, Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004), суд
п о с т а н о в и в :
В задоволенні клопотання ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи діб з дня її проголошення, а засудженим у той же строк з часу отримання ним копії ухвали.

Суддя: підпис ОСОБА_1
З оригіналом згідно: суддя ОСОБА_1