1/381/9/14
1027/2994/12
П О С Т А Н О В А

« 12» травня 2014 року м. Фастів

Фастівський місьрайонний суд Київської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ;
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , підсудних ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

23.04.2014 року шляхом подачі в судовому засіданні заяви, адвокатом ОСОБА_7 заявлено відвід прокурору ОСОБА_3 в порядку ст. 54 КПК України за обставин наявності сумнівів у її об`єктивності. Свої вимоги заявник мотивував тим, що прокурор в кожному судовому засіданні допит свідків, потерпілого та підсудного в порушення ст. 16-1 КПК України проводить в обвинувальній площині. Під час допиту 26.03.2014 року свідка ОСОБА_10 , здійснювала на нього психологічний тиск, задавала навідні питання, іншим чином порушувала правила його допиту, при цьому переклавши на себе функції суду. Також намагалась допитати в якості свідка особу батька підсудного ОСОБА_11 , який від початку розгляду справи в суді постійно присутній в залі суду. Під час допиту потерпілого ОСОБА_4 по декілька разів задавала йому одні й ті самі питання.
Більш того, в порушення наказу Генерального прокурора України приймає участь в судових засіданнях не у форменому одязі, а під час проведення перевірки за заявою підсудного ОСОБА_11 з приводу застосування до нього тортур, незрозумілим чином провела службову перевірку, зараз постійно плутає порядок розгляду кримінальної справи.
Тому на думку захисту всі дії прокурора в сукупності вказують на її некомпетентність, оскільки вона допускає порушення норм ст.ст. 1, 2, 16-1, 22, 25, 54, 167 КПК України, п. 14.2 Наказу ГПУ № 4 «Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні» та ст. 62 Конституції України.
Підсудні в судовому засіданні заяву підтримали у повному обсязі, а потерпілий залишив її вирішення на думку суду.
Прокурор письмово заперечила проти задоволення зазначеної заяви, оскільки не вбачає в своїх діях будь-яких процесуальних порушень.
Дослідивши заяву та матеріали кримінальної справи в їх сукупності, заперечення прокурора, думку захисника, підсудних та потерпілого, суд визнає заяву такою, що не підлягає до задоволення, враховуючи таке.
Стаття 16-1 КПК України 1960 року хоча і закріплює принцип диспозитивності судового розгляду, проте на відміну від думки захисту містить і інші вимоги, які зазначають на те, при розгляді справи в суді функції обвинувачення, захисту і вирішення справи не можуть покладатися на один і той же орган чи на одну і ту ж особу.
Державне обвинувачення в суді здійснює прокурор. У випадках, передбачених цим Кодексом, обвинувачення здійснює потерпілий або його представник.
Захист підсудного здійснює сам підсудний, його захисник або законний представник.
Прокурор, підсудний, його захисник чи законний представник, потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та їх представники беруть участь у судовому засіданні як сторони і користуються рівними правами та свободою у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.
Статтею 264 КПК України 1960 року до того ж встановлено, що прокурор, керуючись вимогами закону і своїм внутрішнім переконанням, підтримує перед судом державне обвинувачення, подає докази та бере участь в їх дослідженні.
Отже, за змістом цих норм кримінально процесуального закону, підтримуючи державне обвинувачення ОСОБА_3 повинна доводити перед судом винність особи, а не її невинуватість, функція чого покладена виключно на захист. Тому під час дослідження доказів прокурор і діє здебільшого в обвинувальній площині.
Водночас, посилання захисту на порушення прокурором ст. 167 КПК України 1960 року під час допиту в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 також не може братись до уваги, оскільки зазначена норма встановлює порядок допиту свідка на стадії досудового слідства, тоді як ст. 303 КПК України 1960 року на стадії судового, та містить зовсім інший процесуальний зміст.
Так само оцінює суд твердження захисту і з приводу порушення прокурором вимог ст. 22 КПК України 1960 року, оскільки і ця норма регламентує дії прокурора, слідчого і органу дізнання на стадіях дізнання та досудового слідства.
Проведення прокурором допиту зазначеного свідка у дещо підвищеному емоційному стані, а також з посиланням на його показання під час іншого судового розгляду, не спростовує самого порядку та результатів його допиту, а також самих фактичних обставин, які повідомив ОСОБА_10 . Тому на думку суду і в даному випадку все зазначене не виглядає суттєвим порушенням процесуального порядку з боку прокурора, а тим більше з приводу того, що він привласнив функції суду під час допиту цього свідка. Судом навпаки, за наведених обставин прокурор попереджався про дотримання порядку судового розгляду.
З огляду на послідовність поставлених прокурором питань під час допиту потерпілого ОСОБА_4 , незважаючи на повернення до попередніх (що лише є тактикою допиту), суд також не вбачає будь яких процесуальних у цьому порушень, тим більш, що показання потерпілого слово в слово відповідали інформації, повідомленої ним на стадії досудового слідства.
Також суд вважає безпідставним твердження захисту з приводу намагання прокурора допитати в якості свідка ОСОБА_12 , оскільки в судовому засідання судом було вказано на неприпустимість цього, а сам ОСОБА_12 судом не допитувався. Прокурор же, як учасник судового розгляду, лише заявив з цього приводу клопотання, маючи право висловлювати з цього приводу свою думку.
Статтею 3 КПК України 1960 року також встановлено, що провадження в кримінальних справах здійснюється лише за правилами КПК України, а тому порушення відомчого наказу ГПУ № 4 «Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні» (щодо участі прокурорів в судових засіданнях у форменому одязі), про що переконував суд захист, не є порушенням норм закону, які унеможливлюють функцію підтримання державного обвинувачення і є лише мірою дисциплінарного впливу з боку керівництва прокуратури.
Також, як на думку захисту не може розглядатись як порушення прокурором ОСОБА_3 будь-яких вимог закону під час проведення перевірки за заявою ОСОБА_11 з приводу застосування до нього тортур під час досудового слідства, оскільки вона особисто перевірку не проводила, а рішення про закриття кримінального провадження від 12.02.2013 року приймалось слідчим ОСОБА_13 , яке захистом не оскаржувалося та вступило в законну силу. До того ж КПК України 2012 року визначений інший порядок його оскарження слідчому судді.
Відповідно до ст. 58 КПК України 1960 року відвід прокурора в судовому засіданні здійснюється судом за правилами статей 54 і 56 цього кодексу.
При цьому, ст. 54 КПК України 1960 року визначає, що суддя (далі - або прокурор) не може брати участі в розгляді кримінальної справи: якщо він є потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем або родичем кого-небудь з них, а також родичем слідчого, особи, яка провадила дізнання, обвинувача або обвинуваченого; якщо він брав участь у даній справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, особа, яка провадила дізнання, слідчий, обвинувач, захисник або представник інтересів потерпілого, цивільного позивача або цивільного відповідача; якщо він під час досудового розслідування справи вирішував питання щодо проведення обшуку, виїмки, огляду, обрання, зміни чи скасування запобіжних заходів, продовження строків тримання під вартою, або розглядав скарги на затримання чи на постанови про відмову в порушенні кримінальної справи або закриття справи; якщо він під час досудового розслідування справи розглядав питання про усунення захисника в порядку, передбаченому статтею 61-1 цього Кодексу; якщо він особисто або його родичі заінтересовані в результатах справи; при наявності інших обставин, які викликають сумнів в об`єктивності судді; у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого частиною третьою статті 16-2 цього Кодексу. У складі суду, що розглядає кримінальну справу, не можуть бути особи, які є родичами між собою.
Згідно зі статтею 56 КПК України 1960 року, за наявності обставин, передбачених статтями 54 і 55 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід. На цих же підставах відвід судді може бути заявлений прокурором, підсудним, захисником, а також потерпілим і його представником, цивільним позивачем і цивільним відповідачем або їх представниками. Заяви про відвід подаються до початку судового слідства. Пізніша заява про відвід допускається у випадках, коли підстава для відводу стала відома після початку судового слідства.
З огляду на все вищевикладене, жодної законної або правової підстави для відводу прокурора, не встановлено.
Тому суд вважає указані вище заяви захисту явно необґрунтованими, у тому числі з огляду на зазначені ним ст.ст. 1, 2, 16-1, 22, 25, 54, 167 КПК України, п. 14.2 Наказу ГПУ № 4 «Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні» та ст. 62 Конституції України.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 54, 56 - 58 КПК України (в редакції 1960 року) та п. 11 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву адвоката ОСОБА_7 від 23.04.2014 року про відвід прокурора ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанова оскарженню не підлягає.

СУДДЯ: ОСОБА_14