У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів
Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Присяжнюк Т.І.

суддів

Косарєва В.І. і Глоса Л.Ф.

за участю прокурора

Колесниченка О.В.

потерпілої

ОСОБА_1

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві 25 листопада 2008 року кримінальну
справу за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_1
та касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи
судом першої інстанції, на вирок
Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2007 року, яким

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше не судимого,

засуджено

за ч.1 ст.119 КК України до
позбавлення волі на 4 роки.

На
підставі ст.75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного
покарання з іспитовим строком на 2 роки і покладено на нього певні обов'язки
відповідно до ст.76 КК України.

Цивільний
позов потерпілої ОСОБА_1 залишено без розгляду
з роз'ясненням їй права звертатися до суду в порядку цивільного
судочинства.

Ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 4 березня 2008 року
вирок залишено без зміни.

Згідно
з вироком суду, ОСОБА_2 визнано винним і засуджено за те, що він 21.06.2003р.,
знаходячись біля буд. АДРЕСА_1, під час сварки, на ґрунті особистих неприязних
стосунків, без умислу на спричинення
тяжких тілесних ушкоджень, захищаючись від дій ОСОБА_2 дістав із кишені праву
руку, при цьому не помітивши, що лезо сувенірної запальнички
висунулось самовільно, і штовхнув ОСОБА_2 в живіт, спричинивши потерпілому
тілесні ушкодження, внаслідок чого останній помер.

У
касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_1
порушує питання про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_2 у зв'язку з
неправильною кваліфікацією дій засудженого, неповнотою і однобічністю судового
слідства та невідповідністю призначеного покарання
тяжкості злочину і його особі.
Посилається на те, що суд не
достатньо врахував показання засудженого про натиснення ним на кнопку
запальнички, що призвело до викидання леза, яким він наніс удар потерпілому
ОСОБА_2 Вважає, що в діях ОСОБА_2 є ознаки складу злочину, передбаченого ч.1
ст.115 КК України. Крім того, зазначає, що суд безпідставно відмовив у
задоволенні цивільного позову. При призначенні засудженому покарання не
достатньо врахував дані про його особу, який раніше притягувався до
кримінальної відповідальності, постійно змінював показання на досудовому і
судовому слідстві. Просить судові рішення скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд.

У
касаційному поданні прокурор порушує питання про перегляд судових рішень щодо
ОСОБА_2 у зв'язку з неправильним застосуванням
кримінального закону, істотними порушеннями
кримінально-процесуального закону та
невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину і його особі. Твердить, що суд неправильно кваліфікував дії
ОСОБА_2 за ч.1 ст.119 КК України, і не врахував те, що він під час вчинення
злочину перебував у стані алкогольного сп'яніння. Висновки суду про вчинення
засудженим злочину з необережності не підтверджуються наявними доказами у
справі. Просить судові рішення скасувати, а справу направити на новий судовий
розгляд.

Заслухавши
доповідача, прокурора, який підтримав касаційне подання та касаційну скаргу,
потерпілої, яка підтримала свою скаргу, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи касаційних скарг і подання, колегія суддів вважає, що касаційна
скарга та касаційне подання підлягають задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_2, без умислу
на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, захищаючись від дій ОСОБА_2, штовхнув
останнього в живіт сувенірною запальничкою, не помітивши, що лезо запальнички
самовільно висунулось.

Ці дії ОСОБА_2 суд кваліфікував за ч.1
ст.119 КК України, як вбивство через необережність.

Однак такі висновки суду є
суперечливими і не відповідають встановленим обставинам справи, викладеним у
вироку.

Вирішуючи питання про наявність
необережної вини вчинення вбивства, суд повинен враховувати не лише наявність
чи відсутність знаряддя вчинення злочину, але й встановити такі її види, як
злочинна недбалість або злочинна самовпевненість, що дає можливість правильно відмежувати
умисне вбивство від випадкового спричинення смерті.

Суд допустився суперечностей у
висновках, вказавши, що ОСОБА_2 не мав умислу на спричинення тяжких тілесних
ушкоджень, а кваліфікував його дії як необережне спричинення смерті.

Крім того, кваліфікуючи дії засудженого
за ч.1 ст.119 КК України не навів жодних обставин, які б підтверджували в діях
ОСОБА_2 наявність ознак злочинної недбалості чи самовпевненості, тобто, нічим
не підтверджено те, що він не передбачав ненастання тяжких наслідків від своїх
дій.

Як видно із висновку судово-медичної
експертизи №1325 від 15.07.2003 року та пояснень у судовому засіданні
судово-медичного експерта тілесні ушкодження ОСОБА_2 були спричинені плоским
колючо-ріжучим предметом з достатньою силою.

При цьому суд не дав оцінки тому факту,
що удар ОСОБА_2 наніс потерпілому в життєво-важливий орган - живіт.

Крім того, ОСОБА_2 в ході попереднього слідства і в суді
неодноразово змінював свої показання.

Так, у ході досудового слідства ОСОБА_2
пояснював, що він дістав запальничку-ніж, натиснув на кнопку, від чого
висунулося лезо, яким він і вколов у живіт ОСОБА_2 (т.1 а.с.44).

У судовому засіданні ОСОБА_2 показав,
що витягнув з кишені запальничку-ніж, яка мимоволі відкрилася у момент
відштовхування ОСОБА_2 у груди.

За наявності суперечливих показань
засудженого суд не зазначив, чому взяв
до уваги показання ОСОБА_2 в судовому засіданні і відхилив його показання на
досудовому слідстві.

Крім того, суд в порушення вимог
ст.ст.50, 328 КПК України, ст.23 УК України безпідставно залишив без розгляду
цивільний позов ОСОБА_1

Апеляційний
суд, перевіряючи справу, не виправив помилки суду першої інстанції і залишив
вирок без зміни.

Оскільки висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи і судом неправильно застосовано кримінальний закон,
вирок і ухвала апеляційного суду відповідно до вимог ст.ст.367, 369, 371 КПК
України підлягають скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд.

При новому розгляді суду слід ретельно
дослідити усі докази у справі, дати їм належну юридичну оцінку та правильну
кваліфікацію діям ОСОБА_2 і в залежності від встановленого прийняти законне та
обгрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну
скаргу потерпілої ОСОБА_1 та касаційне подання прокурора задовольнити.

Вирок
Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2007 року та ухвалу Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 4 березня 2008 року щодо ОСОБА_2 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в іншому
складі.

С у д д і:

Присяжнюк Т.І.
Косарєв В.І.
Глос Л.Ф.