Провадження № 11кп/782/13/15
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 квітня 2015 року апеляційний суд Луганської області у складі:

Головуючого ОСОБА_1 ,

Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сєвєродонецьку кримінальне провадження № 0000325 по апеляційній скарзі обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 грудня 2014 року за ст. 356 КК України , яким:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Шадринська Курганської області РФ, громадянка України, із повною вищою освітою, пенсіонерка, раніше не судима, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджена за ст.356 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 800 грн.
На підставі ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнена від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності, який передбачений п.1 ч.1 ст.49 КК України.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 витрати за проведення будівельно-технічної експертизи на користь держави у розмірі 734 грн.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у сумі 35429 грн., моральну шкоду у сумі 5000 грн.
В С Т А Н О В И В :
За вироком суду ОСОБА_7 визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.
Обвинувачена ОСОБА_7 , маючи намір на самоправство, всупереч положенням ст..321 ЦК України, яка передбачає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, вчинила злочини з наступних обставин.
14 грудня 2007 року Рубіжанський міський суд Луганської області ухвалив рішення, яким визнав дійсним договір довічного утримання, укладений 15 грудня 2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , за яким ОСОБА_6 набула права власності на житловий будинок з господарськими, побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_7 , керуючись рішенням апеляційного суду Луганської області, який 12 травня 2008 року скасував рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 грудня 2007 року в частині визнання судом першої інстанції дійсним договору довічного утримання, укладеного 15 грудня 2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , а також проведеного КП «Сєвєродонецьке БТІ» реєстраційного запису про право власності ОСОБА_6 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вселилась, та мешкаючи у спірному житловому будинку, уявно вважаючи себе спадкоємцем за законом та повноправним власником вказаного вище будинку, реалізуючи злочинний намір на самоправство, самовільно, всупереч ухвалі Верховного суду України від 28 жовтня 2009 року, яким скасовано рішення апеляційного суду Луганської області від 12 травня 2008 року в частині визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 15 грудня 2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та залишено в силі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 грудня 2007 року, достовірно знаючи про те, що саме ОСОБА_6 на підставі договору довічного утримання є власником спірного житлового будинку, у період з 02 березня 2010 року до 17 березня 2010 року, керуючись підписаним договором № 3803/10 від 02.03.2010р. між фізичною особою-підприємцем як виконавцем та ОСОБА_10 як замовником, за яким виконавець зобов`язується встановити замовнику металопластикові вироби, надала розпорядження робітникам виконавця демонтувати вісім дерев`яних зовнішніх вікон, які були встановлені в кімнатах, позначених у плані будови як «1-2», «1-4», «1-5», «1-6» та одне міжкімнатне вікно, яке було встановлено між кімнатами позначеними у плані будови як «1-1» і «1-8», та встановити дев`ять металопластикових вікон, правомірність яких (розпоряджень) ОСОБА_7 оспорені потерпілою ОСОБА_6 .
У той же час, а саме з 02 березня 2010 року до 17 березня 2010 року, ОСОБА_7 , маючи намір на самоправство та продовжуючи реалізовувати його, самовільно всупереч рішенню Верховного суду України від 28 жовтня 2009 року, яким скасовано рішення апеляційного суду Луганської області від 12 травня 2008 року в частині визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 15 грудня 2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та залишено в силі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 грудня 2007 року, достовірно знаючи про те, що саме ОСОБА_6 на підставі договору довічного утримання є власником спірного житлового будинку, зірвала підлогу у ванній кімнаті, позначеної у плані будови як «1-2» житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином ОСОБА_7 порушила права ОСОБА_6 здійснювати незалежно від волі інших осіб правомочності володіння, користування та розпорядження належним їй житловим будинком.
Продовжуючи реалізовувати намір, направлений на самоправство, ОСОБА_7 самовільно, всупереч рішенню Верховного суду України від 28 жовтня 2009 року, яким скасовано рішення апеляційного суду Луганської області від 12 травня 2008 року в частині визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 15 грудня 2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та залишено в силі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 грудня 2007 року, достовірно знаючи про те, що саме ОСОБА_6 на підставі договору довічного утримання є власником спірного житлового будинку, у період з 11 лютого 2011 року до 23 лютого 2011 року надала розпорядження робітникам виконавця фізичної особи- підприємця демонтувати двоє дерев`яних зовнішніх дверей, які були встановлені на ганку у кімнаті, позначеної у плані будови як «І», кімнаті, позначеної у плані будови як «1-8», та двоє дерев`яних міжкімнатних дверей, які були встановлені між кімнатами, позначеними у плані будови як «ІІ» і «1-3», а також «1-2» і «1-1», та встановити чотири металеві двері, правомірність яких ( розпоряджень) ОСОБА_7 оспорені потерпілою ОСОБА_6 .
Таким чином, ОСОБА_7 порушила права ОСОБА_6 здійснювати незалежно від волі інших осіб правомочності володіння, користування та розпорядження належним їй житловим будинком, правомірність яких ( розпоряджень) ОСОБА_7 оспорені потерпілою ОСОБА_6 .
В результаті злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_6 згідно із висновком будівельно-техничної експертизи заподіяна матеріальна шкода у розмірі 35429 грн.
В апеляції обвинувачена ОСОБА_7 зазначає про відсутність у її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст..356 КК України, оскільки вікна і двері вона встановлювала в будинку коли ОСОБА_6 не була власницею будинку, що у вироку в якості доказів суд наводить зміст рішень судів різних інстанцій, який не відповідає дійсності; що протоколом огляду місця події від 19.12.2012р. не може підтверджуватись її вина так як він нечитаємий, а в трьох останніх рядках протоколу зазначено про те, що вікна закриті бумагою, що не означає їх відсутності.

Вважає, що заява потерпілої ОСОБА_11 про притягнення її до кримінальної відповідальності не відповідає вимогам ст..478 КПК України, так як подана з пропуском строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Зазначає про те, що позовна заява ОСОБА_11 не відповідає вимогам ч.4 ст.128 КПК України та п.п.7 п.2 ст.119 ЦПК України, яка датована на рік раніше, а саме 13.01.2013р.; що судом під час розгляду кримінального провадження було порушено вимоги ст..350 КПК України оскільки заявлені нею 9 клопотань не були розглянуті. Вважає, що суд не дав критичної оцінки висновку експертизи щодо суми шкоди, яка на її думку визначена без врахування фізичного зносу вікон і дверей, яким на момент демонтажу було більше 50 років, що демонтовані вікна і двері, не знищені а є в наявності, що зазначена в експертизі сума це не матеріальна шкода а вартість ремонтно-будівельних робіт, і безпідставно стягнув з неї матеріальну шкоду в сумі 35429 грн. і моральну шкоду в сумі 5000 грн. Вважає, що судом не враховано, що після її виселення демонтовані двері і вікна вона залишила і вони були встановлені, що підтверджується показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та показами потерпілої ОСОБА_6 . Вказує про те, що у вироку суду неправильно зазначена кількість демонтованих вікон і дверей, а саме було демонтовано 8 вікон, а не 9, було демонтовано 3-є дверей а не 4. Крім того суд не зазначив у вироку, що двері і вікна були залишені нею при виселенні, а не знищені як про те зазначено ОСОБА_6 в позовній заяві від 13.01.2014 року.

Зазначає про те, що у вироку суду покази потерпілої ОСОБА_6 викладені невірно і неповно, її допит проведений судом з порушенням ст.ст.352,353 КПК України, що свідок ОСОБА_13 був допитаний з порушенням ст..352 КПК України, його покази щодо дзвінка ОСОБА_6 , які наведені у вироку, не відповідають показам даним в судовому засіданні.

Вважає, що суд порушив її право на захист тим що знімав її питання до свідків. Наводить доводи щодо на її думку підстав для самовідводу судді ОСОБА_14 і відводу прокурора ОСОБА_15 .

Просить вирок суду скасувати і постановити виправдувальний вирок.

Потерпіла ОСОБА_6 подала письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких зазначає про те, що доводи апеляції необґрунтовані, оскільки обвинувачена ОСОБА_7 не заявляла відводи складу суду, заявлені нею клопотання не стосувались суті справи, ніяких дерев`яних вікон та дверей у будинку не залишилось. Погоджується з висновками судової будівельно-технічної експертизи, зазначає, що діями ОСОБА_16 їй завдана велика матеріальна і морально шкода. Просить вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляцію без задоволення.

Після доповіді суддею-доповідачем змісту вироку та апеляції, були вислухані:

обвинувачена ОСОБА_7 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, надала суду письмові пояснення, з викладенням обґрунтування доводів апеляції,

прокурор ОСОБА_5 , яка вважала апеляцію необґрунтованою і такою що не підлягає задоволенню,

потерпіла ОСОБА_6 , яка вважала апеляцію необґрунтованою, надала суду письмові пояснення, з викладенням обґрунтування своїх доводів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, вислухавши в судових дебатах обвинувачену ОСОБА_7 , яка просила вирок суду скасувати і постановити виправдувальний вирок, потерпілу ОСОБА_6 , яка просила вирок суду залишити без змін, а апеляцію без задоволення, прокурора ОСОБА_5 , яка просила в мотивувальній частині вироку змінити формулювання обвинувачення, вказівку суду першої інстанції про встановлення обвинуваченою 9 металопластикових вікон змінити на 8, в решті вирок суду залишити без змін, та останнє слово обвинуваченої ОСОБА_7 , перевіривши доводи апеляції, апеляційний суд вважає, що апеляція підлягає задоволенню частково, а вирок суду скасуванню з наступних підстав.
У відповідності до вимог ст..370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із п.2 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Диспозиція статті 356 КК України передбачає відповідальність за самоуправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.
Склад злочину, передбачений ст.356 КК України характеризується спеціальними ознаками і сукупність оспорюваності правомірності дій особи та заподіяння цими діями значної шкоди є обов`язковою складовою об`єктивної сторони самоправства.
Виходячи із змісту обвинувачення, ОСОБА_7 демонтувала старі і встановила нові металопластикові вікна та двері, демонтувала підлогу, чим заподіяла ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 35429 грн. На думку апеляційного суду висновок обвинувачення в тому, що демонтажем старих вікон і дверей, і встановленням нових, заподіяна шкода, є суперечливим.

При формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 в частині порушення прав ОСОБА_6 здійснювати незалежно від волі інших осіб правомочності володіння, користування та розпорядження належним їй житловим будинком, орган досудового розслідування не зазначив, що такими діями ОСОБА_7 була спричинена значна шкода інтересам ОСОБА_6 .
Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Апеляційний суд вважає, що органом досудового розслідування дані вимоги закону не виконані. В обвинувальному акті сума завданої шкоди узагальнена, не зазначено детально вартість та найменування кожного із демонтованих об`єктів.
В якості доказу вини ОСОБА_7 у заподіянні матеріальної шкоди органом досудового розслідування долучено до матеріалів кримінального провадження висновок судової будівельно-технічної експертизи № 209/23 від 08.05.2013 року ( т.2 а.с.80-90), в дослідницькій частині якого експерт зазначив про те, що встановлення розміру матеріальної шкоди, спричиненої демонтажем вікон, дверей і підлоги в жилому домі з прибудовами по АДРЕСА_2 виходить за межі компетенції спеціальних знань судового експерта-будівельника.
Згідно із висновком вартість ремонтно-будівельних робіт по відновленню дев`яти дерев`яних вікон, чотирьох дерев`яних дверей і підлоги у ванній кімнаті 1-2 в жилому домі №2 з прибудовами по вул..Сосновій в м.Сєвєродонецьку Луганської області на момент виконання експертизи в поточних цінах з вартістю будівельних матеріалів складає 35429 грн.
Тобто, експертизою визначена вартість встановлення нових вікон, дверей та підлоги на момент виконання експертизи.
Апеляційний суд вважає, що орган досудового розслідування при призначенні будівельно-технічної експертизи не врахував дані протоколу огляду місця події від 17.10.2012 року із якого вбачається, що ОСОБА_7 виселяючись із будинку АДРЕСА_2 , залишила в домі частину демонтованих нею старих віконних рам і дверей ( т.2 а.с.129-133), не надав їх для огляду експерту, враховуючи дату їх встановлення, не ставив перед експертом питання щодо ступеню їх фізичного зносу та остаточної вартості, фізичного зносу підлоги та її остаточної вартості, не ставив питання щодо наявності пошкоджень вікон та дверей у зв`язку із їх демонтажем, можливості їх відновлення та подальшого використання за призначенням. В постанові про призначення експертизи від 05.02.2013 року слідчий всупереч фактичним обставинам справи, зазначив про знищення дев`яти дерев`яних вікон, чотирьох дерев`яних дверей ( т.2 а.с.77).
Отже, доводи апеляції ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції не дав критичної оцінки висновку вищезазначеної експертизи, на думку апеляційного суду є обґрунтованими.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що в суді першої інстанції учасниками кримінального провадження не заявлялось клопотання про призначення повторної або додаткової будівельно-технічної експертизи. Не заявлялось такого клопотання і під час розгляду справи в апеляційній інстанції. Тому суд у відповідності із вимогами ст.ст.242,332,333 КПК України не мав підстав для її призначення.
Одним із доказів вини ОСОБА_7 , який долучений органом досудового розслідування до матеріалу кримінального провадження і на який суд послався у вироку, зазначений протокол огляду місця події від 19.12.2012 року ( т.2 а.с.50).
Однак, на думку апеляційного суду даним протоколом не підтверджується вина ОСОБА_7 , так як оригінал протоколу неможливо прочитати, зміст наданої апеляційному суду копії цього протоколу не повністю відповідає відомостям які викладені в оригіналі протоколу, а саме в останньому реченні щодо переліку номерів кімнат, в яких маються вікна. Крім того, аналізуючи зміст копії протоколу апеляційний суд приходить до висновку, що він неконкретний, не містить опису вікон, їх стану і кількості ( т.2 а.с.362).
Доводи апеляції обвинуваченої ОСОБА_7 в цій частині є обґрунтованими.
Орган досудового розслідування звинувачує ОСОБА_7 в тому, що вона надала розпорядження демонтувати вікна та двері, та встановити металопластикові вікна і металеві двері, правомірність яких ( розпоряджень) ОСОБА_7 оспорені потерпілою ОСОБА_6 , зірвала підлогу у ванній кімнаті, чим порушила права ОСОБА_6 здійснювати незалежно від волі інших осіб правомочності володіння, користування та розпорядження належним їй житловим будинком та заподіяла матеріальну шкоду в розмірі 35429 грн.
Разом з тим із матеріалів кримінального провадження не вбачається яким чином ОСОБА_6 оспорювала вищезазначені розпорядження ОСОБА_7 .
Згідно із показами потерпілої ОСОБА_6 в суді про демонтаж старих вікон їй стало відомо восени 2010 року.
Із наведених у вироку суду показів свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 вбачається, що вони в лютому місяці 2011 року встановлювали металеві двері та решітки на вікна.
Після рішення апеляційного суду Луганської області від 11.10.2012 року, коли ОСОБА_7 виселилась з будинку і демонтувала свої металопластикові вікна і металеві двері, які були нею встановлені, ОСОБА_6 17.10.2012 року звернулась із заявою до Сєвєродонецького ГВ ГУМВС України в якій зазначила про демонтаж пластикових вікон і металевих дверей, і спричинення їй великої матеріальної шкоди ( т.2 а.с.127).
По даній заяві 19.10.2012 року прийнята постанова ДІМ СДІМ Сєвєродонецького МВ ГУМВС ОСОБА_19 якою у порушенні кримінальної справи по ч.1 ст.194 та ч.1 ст.296 КК України відмовлено за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину ( т.2 а.с.125).
Таким чином, апеляційний суд вважає, що об`єктивних доказів оспорювання ОСОБА_6 розпоряджень ОСОБА_7 в матеріалах кримінального провадження немає, а є дані про оспорювання дій ОСОБА_7 по демонтажу в жовтні 2012 року металопластикових вікон і металевх дверей.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст..356 КК України характеризується умислом.
Орган досудового слідства звинувачуючи ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст..356 КК України, зазначив рішення різних судових інстанцій і вказав, що ОСОБА_7 уявно вважала себе спадкоємцем за законом і самоуправно надала розпорядження щодо демонтажу вікон і дверей.
Із матеріалу кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 вселилась у домоволодіння АДРЕСА_2 після рішення апеляційного суду Луганської області від 12.08.2008 року яким зустрічний позов ОСОБА_20 , ОСОБА_7 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 до ОСОБА_6 , нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_23 , Сєвєродонецького БТІ про визнання недійсним договору довічного утримання від 15 грудня 2000 року і реєстраційного напису БТІ від 10 квітня 2002 року був задоволений. Визнано недійсним договір довічного утримання укладений 15 грудня 2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 щодо домоволодіння АДРЕСА_2 , засвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_23 за реєстром № 2962 та реєстраційний запис про право власності за ОСОБА_6 від 10 квітня 2002 року № 1158, проведений Сєвєродонецьким БТІ. Сєвєродонецьке БТІ зобов`язано скасувати державну реєстрацію права власності на домовладіння АДРЕСА_2 на підставі вказаного договору довічного утримання за ОСОБА_6 (т.2 а.с.36-38).
Враховуючи ту обставину, що між обвинуваченою ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_6 протягом тривалого часу мав місце спір щодо вищевказаного домоволодіння, по якому ухвалювались рішення судами різних інстанцій, а також те що ОСОБА_7 вселилась в цей будинок після рішення апеляційного суду Луганської області від 12.08.2008 року ( т.2 л.д.36-38), яким її позов був задоволений, і виселилась з нього після ухвали апеляційного суду Луганської області від 11.10.2012 року, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції від 03.07.2012 р. про її виселення і про залишення зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності, проживання і користування жилим будинком, визнання частково недійсним заповіту ( т.2 л.д.10-31), без задоволення, апеляційний суд вважає, що органом досудового розслідування не доведено умислу ОСОБА_7 на самоуправство при наданні розпоряджень на демонтаж вікон, дверей та підлоги, та встановлення нових металопластикових вікон та металевих дверей.
Апеляційний суд вважає що рішеннями Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 грудня 2007 року та рішенням Верховного Суду України від 28 жовтня 2009 року ( т.2 а.с.32-33,39-41,64-65,70,72-73), які наведені судом першої інстанції у вироку в якості доказів вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст..356 КК України, не може підтверджуватись її вина, оскільки ці рішення стосуються цивільного спору між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо договору довічного утримання, а не спору щодо дій ОСОБА_7 щодо демонтажу та встановленню вікон і дверей.
Аналізуючи рішення судів різних інстанцій щодо цивільних спорів між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , враховуючи пояснення ОСОБА_7 в суді першої інстанції і в апеляційному суді про те, що вона є спадкоємцем по закону на обов`язкову долю, враховуючи відсутність відповідного рішення щодо підтвердження права ОСОБА_7 на спадщину по закону на домоволодіння АДРЕСА_2 , апеляційний суд вважає, що ОСОБА_7 сумлінно помиляється у питанні належності їй права, яке вона реалізує, що на думку апеляційного суду виключає відповідальність за ст..356 КК України.
Таким чином, апеляційний суд приходить до однозначного висновку що в діях ОСОБА_7 відсутні всі необхідні ознаки об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст..356 КК України, а у взаємовідношеннях між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вбачаються цивільно-правові відносини.
Згідно із ст..284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.
Відповідно до ст..417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст..284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.
У зв`язку із вищенаведеним, думку прокурора ОСОБА_5 висловлену в судових дебатах, щодо підстав для зміни вироку, апеляційний суд вважає необґрунтованою.
Вимоги апеляції ОСОБА_7 щодо постановлення апеляційною інстанцією виправдувального вироку не підлягають задоволенню, оскільки не передбачені ч.1 ст.407 та ст..417 КПК України.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 35429 грн. і моральної шкоди в сумі 20000 грн. відповідно до ст..129 КПК України підлягає залишенню без розгляду, що не позбавляє права ОСОБА_6 звернутись до суду в порядку цивільного судочинства.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.284, 404, 405, 407, 417, 532 КПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляцію ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 за ст.356 КК України - скасувати.
Кримінальне провадження № 0000325 щодо ОСОБА_7 за ст.356 КК України - закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України - за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 35429 грн. і моральної шкоди в сумі 20000 грн. залишити без розгляду.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_24 ОСОБА_3