Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Британчука
В.В.,суддів:Єленіної Ж.М., Фурика Ю.П.,за
участю прокурора Парусова А.М.,

розглянула в судовому засіданні у м.
Києві 30 вересня 2014 року кримінальну
справу за касаційною скаргою
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судом першої інстанції, на
ухвалу Апеляційного суду Львівської
області від 01 листопада 2013 року щодо
ОСОБА_5

Вироком Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 12 червня 2013
року, залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду,

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, такого, що не має судимості,

засуджено за ст. 128 КК України до
покарання у виді обмеження волі на
строк 2 роки. На підставі ст. 75 цього
Кодексу ОСОБА_5 звільнено від
відбування покарання з випробуванням
із покладенням на нього обов'язків,
передбачених пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 76 КК
України.

Постановлено стягнути із ОСОБА_5 на
користь Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при ГУ МВС України у Львівській області
1058,40 грн у рахунок відшкодування витрат
за проведення експертиз.

Вирішено питання про долю речових
доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано
винуватим у вчиненні злочину за
обставин установлених судом першої
інстанції та детально наведених у
вироку. 11 квітня 2012 року приблизно о 18.30
год. на майданчику біля приміщення
гуртівні приватного підприємця ОСОБА_6
на АДРЕСА_1 він зустрів свого знайомого
ОСОБА_7 і з метою демонстрації дістав
із-за пояса штанів пневматичний
газовий пістолет калібру 4,5 мм
сучасного тайванського виробництва
моделі КМ 43 НОМЕР_1, який згідно з
висновком судово-балістичної
експертизи вогнепальною зброєю не є, та
зі словами «Дивись, що у мене є!»
необережно здійснив один постріл двома
сферичними кулями у праве око ОСОБА_7, в
результаті якого потерпілий отримав
поранення голови та контузію правого
ока, що відноситься до категорії тяжких
тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі прокурор, який брав
участь у розгляді справи судом першої
інстанції, просить ухвалу апеляційного
суду щодо ОСОБА_5 скасувати у зв'язку з
істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону та
неправильним застосуванням
кримінального. Стверджує, що дії
засудженого ОСОБА_5 щодо заподіяння
потерпілому тілесних ушкоджень були
умисними, цілеспрямованими, а тому
підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 121 КК
України. Апеляційний суд не перевірив
усіх доводів, наведених в апеляційній
скарзі прокурора, не навів докладних
мотивів прийнятого рішення, чим
порушив вимоги ст. 377 КПК України 1960
року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який не підтримав
касаційної скарги прокурора, який брав
участь розгляді справи судом першої
інстанції, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи,
викладені у скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з огляду на таке.

Про день та час розгляду справи у
порядку касаційної процедури учасники
кримінального провадження, зокрема з
боку сторони захисту, були
поінформовані, при цьому вони не
повідомили Вищому спеціалізованому
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ про своє бажання
брати участь у розгляді справи. Крім
того, відповідно до вимог ст. 394 КПК
України 1960 року участь засудженого в
розгляді справи судом касаційної
інстанції при перевірці судових
рішень, зазначених у ч. 2 ст. 383 цього
Кодексу, не є обов'язковою. Це положення
відповідає практиці Європейського
суду з прав людини, аналіз якої
свідчить про те, що відсутність
засудженого, його захисника під час
розгляду справи судом касаційної
інстанції не може автоматично
вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод.

Висновок про винуватість ОСОБА_5 в
необережному заподіянні тяжкого
тілесного ушкодження, вчиненого за
обставин зазначених у вироку, суд
першої інстанції обґрунтував
сукупністю доказів, які з дотриманням
установленого
кримінально-процесуальним законом
порядку дослідив та оцінив на підставі
повного, всебічного та об'єктивного
дослідження усіх фактичних обставин
справи.

Колегія суддів вважає безпідставними
висловлені у скарзі прокурора
твердження щодо істотного порушення
судом апеляційної інстанцій вимог
кримінально-процесуального закону та
щодо неправильного застосування
кримінального.

Як убачається з матеріалів справи,
органом досудового слідства ОСОБА_5
було пред'явлено обвинувачення у
заподіянні умисного тяжкого тілесного
ушкодження, небезпечного для життя в
момент заподіяння, і його дії
кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України.

Дослідивши та проаналізувавши зібрані
у справі докази, суд першої інстанції
дав їм належну оцінку і дійшов
правильного висновку про
перекваліфікацію дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121
на ст. 128 КК України та про доведеність
його винуватості у вчиненні
зазначеного злочину.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 та
доведеності його винуватості у
вчиненні злочину, за який його
засуджено, суд обґрунтовано послався
на показання самого засудженого,
котрий послідовно й незмінно зазначав,
що він, вихваляючись перед потерпілим
ОСОБА_7 придбаним пневматичним газовим
пістолетом, необережно вистрілив у
потерпілого, з яким у нього були добрі
стосунки.

Ці показання повністю узгоджуються з
показаннями неповнолітнього
потерпілого ОСОБА_7, його представника
та свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, а також оголошеними в порядку
ст. 306 КПК України 1960 року показаннями
свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17, які
підтвердили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були
добре знайомі, перебували в хороших
відносинах, разом навчалися в одному
університеті і неодноразово
спілкувалися про навчання та
студентські питання. Жодних
конфліктних ситуацій між ними ніколи
не виникало, в тому числі, й у день
події. Причин для заподіяння ОСОБА_5
умисно тілесних ушкоджень потерпілому
ОСОБА_7 також не було і не могло бути.

З огляду на це суд дійшов правильного
висновку про відсутність у ОСОБА_5
мотивів для умисного здійснення
пострілу у ОСОБА_7 та заподіяння йому
тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, суд дослідив докази щодо
поведінки як ОСОБА_5, так і потерпілого
ОСОБА_7 в момент події та після неї, на
підставі яких суд правильно визнав, що
ОСОБА_5 вистрілив з необережності.

Так, із показань засудженого та
зазначених свідків видно, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 були добре знайомі, навчалися в
одному університеті, між ними ніколи не
виникало конфліктів і не було
ворожнечі. Після пострілу ОСОБА_5
перебував у шоковому стані, оскільки не
очікував таких наслідків своїх дій,
подав потерпілому серветку і разом із
ним поїхав у лікарню.

Також потерпілий повідомив, що у ОСОБА_5
не було причин заподіювати йому
тілесних ушкоджень. Вважає, що ОСОБА_5
хотів похизуватися, показати свою
важливість, самоствердитися. Після
вчиненого ОСОБА_5 неодноразово
намагався до нього підійти, однак
ОСОБА_7 не мав бажання з ним
спілкуватися.

Представник потерпілого ОСОБА_19
зазначила, що засуджений того ж дня у
лікарні просив у неї вибачення за
скоєне. ОСОБА_5 та його сім'я повністю
відшкодували завдану шкоду. Відтак,
вони із сином не мають претензій до
ОСОБА_5

Як видно зі справи, органи внутрішніх
справ дізналися про поранення 11 квітня
2012 року не від потерпілого чи його
родичів, а від чергової медсестри
Дрогобицької міської лікарні № 1, яка
повідомила, що на приймальний покій
поступив ОСОБА_7 з діагнозом: контузія
правого ока (т. 1, а.с. 5).

Пізніше у заявах мати потерпілого
ОСОБА_19 зазначила, що в результаті
недбалого поводження ОСОБА_5 із
пневматичною зброєю та з хуліганських
мотивів її синові було завдано
тілесних ушкоджень (т. 1, а.с. 6, 38).

Суд, дослідивши зазначені вище докази в
сукупності, дав їм належну
кримінальноправову оцінку.

Дії ОСОБА_5 судом правильно
кваліфіковано за ст. 128 КК України.

Аналогічним чином ті ж доводи були
перевірені й апеляційним судом, який,
погоджуючись з висновками місцевого
суду, мотивовано визнав їх
необґрунтованими.

Ухвала апеляційного суду відповідає
вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

У касаційній скарзі прокурор не навів
жодних інших доводів і доказів, які би
спростовували висновки судів,
викладені у судових рішеннях.

Покарання ОСОБА_5 обрано відповідно до
вимог ст. 65 КК України з урахуванням
тяжкості вчиненого злочину, даних про
особу засудженого, пом'якшуючих
покарання обставин. Призначене йому
покарання є необхідним та достатнім
для виправлення й попередження
вчинення нових злочинів.

Істотних порушень
кримінальнопроцесуального закону
судами першої та апеляційної
інстанцій, які би тягнули за собою
безумовне скасування судових рішень, у
справі не допущено.

При перевірці справи не виявлено
передбачених ст. 398 КПК України 1960 року
підстав для скасування чи зміни ухвали
апеляційного суду щодо ОСОБА_5 в
касаційному порядку, про що просить у
касаційній скарзі прокурор, і,
відповідно, немає підстав для
задоволення його касаційної скарги.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960
року, пунктами 11, 15 розділу ХІ
«Перехідні положення» КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Львівської
області від 01 листопада 2013 року щодо
ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну
скаргу прокурора - без задоволення.

Судді:

В.В. БританчукЖ.М. ЄленінаЮ.П. Фурик