Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8.,
суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10.,
за участю прокурора ОСОБА_11
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 05 лютого 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою заступника прокурора Полтавської області на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 09 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_5

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 02 липня

2014 року

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженця с. Наталовки Гребенківського району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 громадянина України, такого, що судимостей

не мав,

засуджено за ч. 2 ст. 398 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_5 звільнено

від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Застосовано до ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру

у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Згідно з цим вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому що він у ході розгляду справи за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до ПАТ «Полтаваобленерго» про захист прав споживачів 22 листопада 2011 року у залі судових засідань № 6, розташованому у м. Полтаві, приблизно о

13.30 год. під час виступу представника відповідача ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин з метою помститися за нібито зведення наклепу у крадіжці електроенергії індукційним електролічильником ударив

ОСОБА_7 по голові, завдавши легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 09 жовтня

2014 року цей вирок районного суду змінено: виключено з вироку вказівку про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної допомоги у примусовому порядку.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду через неправильне застосування кримінального закону, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити.

Доводи прокурора про те, що висновки апеляційного суду в частині безпідставності застосування положень ст. ст. 92-94 КК України, є помилковими, тому що ОСОБА_5 відповідно до вимог закону є особою, до якої застосовуються заходи медичного характеру, є безпідставними.

Відповідно до ст. 20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто та, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності; визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Зі змісту акта судово-психіатричного експерта від 21 травня 2014 року № 287, ОСОБА_5 під час вчинення інкримінованого йому протиправного діяння виявляв ознаки психічного розладу, але ступінь порушень психічної діяльності на той час був не таким, що позбавляв його можливості усвідомлювати свої дії і керувати ними. На час проведення психіатричного дослідження у ОСОБА_5 ступінь порушень психічної діяльності такий, що істотно впливає на його можливість усвідомлювати свої дії і керувати ними; останній підпадає під дію ст. 20 КК України і потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст. 94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Таким чином, з огляду на наведене, з урахуванням того, що

ОСОБА_5 відповідно до наведеного висновку експертизи інкриміноване йому протиправне діяння вчинив у стані осудності, а порушення психічної діяльності досягли такого ступеня, що істотно впливають на його можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, вже після вчинення злочину, а також з урахуванням того, що положення кримінального закону, які встановлюють юридичні підстави для застосування примусових заходів медичного характеру, не передбачають можливості їх застосування до особи, яка вже після вчинення протиправних дій позбулася можливості повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними (тобто стала обмежено осудною), то висновок апеляційного суду є правильним.

Отже підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити апеляційному суду повно й усебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у справі не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та п. 15

розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 09 жовтня

2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Полтавської області - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_8ОСОБА_9ОСОБА_10