АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 березня 2007
року

Колегія суддів
судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської

області в складі:

головуючого: Коваленка Є.П.

суддів: Вавріва І.З.,
Римар Т.М.

з участю
прокурора Парусова A.M.

захисників ОСОБА_1, ОСОБА_2

потерпілих ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника
потерпілої ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальну справу за,
апеляційним поданням старшого помічника прокурора м. Тернополя, апеляційними
скаргами захисника ОСОБА_1, в інтересах засудженого ОСОБА_6, засудженого
ОСОБА_6 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 11 грудня 2006 року,
яким засуджено:

ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Чортків, Тернопільської області, українця,
громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, одруженого, жителя АДРЕСА_1, раніше не
судимого

за ч.3 ст.286 КК
України до 9 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати

транспортними засобами строком на 3
роки

Цивільний позов
потерпілої ОСОБА_3 -
задоволено частково. Стягнуто
з

ОСОБА_6 в користь потерпілої 77
467, 15 грн. матеріальної шкоди та 150 000 грн.

моральної шкоди.

Міру запобіжного ОСОБА_6 змінено із
застави на взяття під варту.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним і засуджений за те, що 30 жовтня 2005
року близько 22 год. 10 хв.,
керуючи транспортним засобом марки «Toyota
Carina», p. н. з. НОМЕР_1, в
стані алкогольного сп'яніння, рухаючись в м. Тернополі по вулиці Лесі Українки
в напрямку вулиці Протасевича, по дорозі з двостороннім рухом, яка має дві
смуги в одному напрямку, в темну пору доби, порушивши вимоги п. п.1.2, 1.5,
2.9-а, 10.1, 11.2, 11.4, 11.10, 12.2, 12.3, 12.4, 12.9-6 Правил дорожнього руху
України, не

Справа № 11-71 Головуючий
у першій інстанції: Багрій Т.Я.

категорія:ст.28б
ч.3 КК України Доповідач:
Ваврів І.З.

вибрав безпечну
швидкість руху, щоб мати можливість зупинити транспортний засіб у межах
видимості дороги; перевищив дозволену на цій ділянці швидкість, рухаючись із
швидкістю 120 кмгод.; не їхав ближче до правого краю дороги, а виїхав на
зустрічну смугу руху; в момент виникнення небезпеки, а саме появи в полі зору
пішоходів, які переходили проїжджу частину дороги в напрямку з права на ліво по
ходу руху автомобіля, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної
зупинки автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які
отримали тілесні ушкодження, що спричинили їх смерть.

В апеляціях:

захисник
ОСОБА_1, в інтересах засудженого ОСОБА_6, просить вирок суду скасувати та
направити справу на додаткове розслідування, мотивуючи тим, що суд порушив
принцип законності при оцінці доказів, проявив однобічність, не забезпечив
належної доведеності вини, залишив без будь-якого реагування грубе порушення
права на захист ОСОБА_6 на досудовому слідстві та обґрунтував вирок доказами,
отриманими незаконним шляхом, а задовольняючи цивільний позов невірно вирішив
питання відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Засуджений
ОСОБА_6 також просить вирок Тернопільського міськрайонного суду від 11 грудня
2006 року скасувати, направивши справу на додаткове розслідування, посилаючись
на те, що досудовим слідством справу повністю сфальсифіковано, оскільки
протокол огляду місця події та схема ДТП
не відповідають тим обставинам, які мали місце; з ним не було проведено
відтворення обставин події ДТП,
а суд немотивовано відмовив йому в заявлених клопотаннях про проведення
повторних експертиз, які могли спростувати доводи слідства щодо його вини.

Старший
помічник прокурора м. Тернополя, який приймав участь в розгляді справи, просить
вирок суду скасувати внаслідок м'якості призначеного покарання, мотивуючи тим,
що засуджений в добровільному порядку не відшкодував моральну та матеріальну
шкоду заподіяну потерпілим злочином, а також тим, що суд не врахував думку
потерпілих, які просили призначити ОСОБА_6 найсуворіше покарання, визначене
санкцією статті за вчинений ним злочин.

Заслухавши
суддю-допрвідача, прокурора який просить вирок суду скасувати, оскільки
призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого і
призначити йому покарання у виді 11 років позбавлення волі; засудженого ОСОБА_6
та його захисника ОСОБА_1, які підтримавши подані ними апеляційні скарги,
вважаючи вирок суду незаконним, а кримінальну справу сфальсифікованою, просять
вирок суду скасувати та направити справу прокурору для проведення додаткового
розслідування; потерпілих ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представника потерпілої ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_2, які також попросили
скасувати вирок з мотивів викладених прокурором і постановити новий вирок, яким
призначити засудженому більш суворе покарання; перевіривши матеріали
кримінальної справи та дослідивши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що
подані апеляції до задоволення не підлягають.

Висновок суду
про винність ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом є
обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджений зібраними
у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і
детально викладені у вироку.

Зокрема, з показань
свідка ОСОБА_3 судом встановлено, що 30 жовтня 2006 року близько 22-00 год., коли вона разом
із своїм чоловіком ОСОБА_7 та неповнолітньою дитиною ОСОБА_8 переходили дорогу
перед зупинкою громадського транспорту на вулиці Лесі Українки, її чоловіка,
який ніс на руках дочку, збив автомобіль марки «Toyota Carina», При
цьому, наїзд на її чоловіка з дитиною стався вже після того, як вони перетнули
осьову лінію дороги. (т.3 а. с.125-126).\

Аналогічні
свідчення надав суду свідок ОСОБА_9, який ствердив, що 30 жовтня 2006 року
близько 22-00 год. він рухався на автомобілі «ВАЗ-2105» р. н. з. НОМЕР_2 по
вулиці Лесі Українки і мав намір виконати поворот ліворуч на вулицю Клима
Савури. Наближаючись до місця повороту, він помітив пішоходів, які переходили
дорогу, а також автомобіль марки «Toyota Carina», який
рухався в зустрічному напрямку по середині проїжджої частини дороги із
швидкістю близько 120 кмгод. Даний автомобіль скоїв наїзд на пішоходів після
чого зіткнувся з його автомобілем, хоч він (ОСОБА_9) і намагався уникнути
зіткнення, повернувши кермо автомобіля вправо та зупинившись передньою частиною
до правого краю дороги. (т.3 а. с, 126).

Показання
потерпілої ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_9, як щодо місця наїзду автомобіля під
керуванням ОСОБА_6 на пішоходів так і на предмет швидкості його транспортного
засобу на момент ДТП, об'єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими в
судовому засіданні:

проколом огляду
місця події від 30 жовтня 2005 року та схемою до нього, а також висновком
судової транспортно-трасологічної експертизи від 02.02.2006 року № 1500, згідно
з якими аналіз розміщення осипу скла, предметів одягу та взуття пішоходів, а
також пошкодження на автомобілі марки «Toyota Carina», котрі
описані в протоколі огляду транспортного засобу від 30 жовтня 2005 року, дали
підставу експертам для висновку, що
наїзд автомобілем «Toyota Carina», на
пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 міг відбутися на зустрічній смузі
руху по відношенню даного автомобіля (т.1 а. с.6-28, т.2 а. с.198-208). Даний
експертний висновок, який засуджений ОСОБА_6 повністю заперечує, є науково
обґрунтованим, переконливим, виконаний висококваліфікованим спеціалістом з
великим стажем роботи за фахом і сумнівів у колегії суддів не викликає.

протоколом відтворення обстановки та обставин події від 2 листопада 2005
року та схемою до нього, яке було проведено з участю свідка ОСОБА_9 і під час
якого визначено траєкторію руху транспортних засобів до зіткнення, траєкторію
руху пішоходів, а також місце наїзду на них та встановлено, що автомобіль «Toyota Carina» під керуванням
ОСОБА_6 до наїзду на пішоходів рухався лівими колесами по зустрічній до нього
смузі руху, на якій і відбувся наїзд на пішоходів та зіткнення з автомобілем
«ВАЗ-2105» під керуванням ОСОБА_9 (т.1 а. сі 12-116);

протоколами відтворення обстановки та обставин події, а також слідчого
експерименту по визначенню швидкості руху автомобіля від 4 листопада 2005 року,
яке було проведено за участю свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, під час
якого визначено, що автомобіль «Toyota
Carina», p. н. з. НОМЕР_1,
яким 30 жовтня 2005 року близько 22-00 год.
керував ОСОБА_6, на момент ДТП
рухався зі швидкістю 120 кмгод. (т.1 а. с. 124-127);

протоколом відтворення обстановки та обставин події від 4 листопада 2005
року, яким визначено відстань на якій настає конкретна видимість пішоходів та
видимість в напрямку руху, а також зафіксовано відсутність факту засліплення
водія автомобіля «Toyota Carina», p. н. з. НОМЕР_1 в дорожній обстановці, яка передувала
ДТП. (т. 1 а. с. 128-132);

показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які ствердили, що автомобіль,
який збив пішоходів, рухався на дуже великій швидкості постійно перемикаючи
світло фар.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку
про перевищення ОСОБА_6 швидкості руху при ДТП, про що крім зазначених доказів
свідчать також масивність, множинність та різноманітний характер тілесних
ушкоджень отриманих ОСОБА_7 та ОСОБА_8, встановлених висновками судово-медичної
експертизи (т.1 а. с.73-77, 94-101), а також місце розташування тіла ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 по відношення до місця наїзду на них транспортним засобом під
керуванням ОСОБА_6

Наведені докази спростовують пояснення засудженого ОСОБА_6 про те, що він
рухався не перевищуючи дозволену на цій ділянці дороги швидкість руху, а наїзд
на пішоходів відбувся на його смузі руху внаслідок того, що його/'осліпило
світло фар зустрічного автомобіля (в даному випадку - «ВАЗ-2105» під керуванням
ОСОБА_9).

Як зі сторони
ОСОБА_6 так і його захисниками суду не було представлено жодних доказів, які б
підтверджували його версію ДТП та спростовували
обставини, що були встановлені при проведенні вищевказаних слідчих дій.

На думку колегії
суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги показання свідка
ОСОБА_13 (сина ОСОБА_6), який стверджував про намір ОСОБА_9 після ДТП перемістити
уламки скла на іншу смугу руху, оскільки інших доказів, які б підтверджували
його свідчення здобуто не було, як не здобуто доказів, які б ставили під сумнів
достовірність протоколу огляду місця події, яким було зафіксовано місце
розташування речових доказів.

Стверджуючи в
апеляційних скаргах про фальсифікацію протоколу огляду місця події, як
засуджений ОСОБА_6 так і захисник ОСОБА_1 не навели належних доказів щодо
недостовірності вказаного процесуального документу. Відсутність підпису ОСОБА_6
в протоколі огляду місця події від 30 жовтня 2005 року, з врахуванням того, що
більшість учасників даної слідчої дії були допитані в судовому засіданні щодо
обставин оформлення даного процесуального документа, не дає підстав
стверджувати про фальсифікацію протоколу.

Також, колегія
суддів вважає, що суд правомірно не врахував висновки спеціаліста Львівського
НДІСЕ про те, що наїзд на пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відбувся на смузі руху
автомобіля «Toyota Carina» під керуванням ОСОБА_6 та про неможливість встановлення
швидкості руху даного автомобіля, з огляду на те, що дослідження спеціалістом
проводилось не в межах досудового і судового слідства і без врахування всіх
здобутих доказів та обставин справи.(т.З а. с. 100-110).

Безпідставним є
твердження засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_1 про недопустимість
доказів, якими суд обґрунтував свій висновок про вчинення ОСОБА_6 ДТП в стані
алкогольного сп'яніння. Воно спростовується двома висновками
судово-токсилогічних експертиз від 4 листопада 2005 року № 2097 та від 7
листопада 2005 року № 2662, якими підтверджено наявність в крові засудженого
етилового спирту, концентрація якого на час забору взірця крові становила 1, 37
проміллє, а з врахуванням швидкості зниження концентрації алкоголю в крові
живих осіб в з'язку з окисленням, на момент ДТП могла становити приблизно 1, 71 промілллє, що відповідає
показникам алкогольного сп'яніння середнього ступеня (т.1 а. с. 161-162,
177-178).

Крім цього,
допитаний в судовому засіданні експерт Жмурко Р.П. підтвердив результати
проведених ним досліджень, що також спростовує твердження захисника ОСОБА_1 про
порушення порядку та умов забору взірця крові у засудженого для проведення
експертного дослідження.

Зазначивши про
грубе порушення права на захист ОСОБА_6 на досудовому слідстві, захисник
ОСОБА_1, не навів суду переконливих доказів, які б стверджували дану обставину.
Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_6 з самого початку досудового слідства
користувався послугами адвокатів, яких неодноразово змінював. Посилання
засудженого на упереджене ставлення до нього при проведенні досудового
слідства, що виражалась в ненаданні йому для ознайомлення певних процесуальних
документів також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

На думку колегії
суддів, зібрані досудовим слідством і досліджені судом докази в їх сукупності
доводять винність ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що
спричинили загибель кількох осіб і спростовують посилання засудженого та його
захисника на необ'єктивність досудового та судового слідства.

Покарання
ОСОБА_6 призначено судом відповідно до положень Загальної частини Кримінального
кодексу України, з додержанням вимог ст.65 КК України, з урахуванням характеру
та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даних про особу винного, а також
всіх обставин справи.

З врахуванням
наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано
прийшов до висновку, що засудженому ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді 9
років позбавлення, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційного
подання прокурора.

Оцінюючи вирок
Тернопільського міськрайонного суду від 11 грудня 2006 року відносно ОСОБА_6 в
частині вирішення цивільного позову, колегія суддів приходить до переконання,
що суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов, заявлений потерпілою
ОСОБА_3, відповідно до вимог ст.328 КПК України, а також з врахуванням п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди",
згідно з яким розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких
зазнав позивач та з урахуванням інших обставин, залежно від доведеності підстав
і розміру позову, вірно задовольнив його частково.

При цьому, суд
врахував, як підстави для відшкодування моральної шкоди, важкі душевні
страждання потерпілої ОСОБА_3, моральні переживання у зв'язку з втратою нею
близьких їй людей, порушення нормальних життєвих зв'язків через психологічні та
моральні переживання, пов'язані з трагічною загибеллю її чоловіка та
неповнолітньої дитини, що сталися на її очах.

Виходячи з цих
міркувань, враховуючи вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд
першої інстанції, на думку колегії суддів, вірно прийшов до висновку про
часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_3, стягнувши в її
користь із засудженого ОСОБА_6 заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 150 000
грн. та матеріальну шкоду в сумі 77 467, 15 грн., яка документально
підтверджена товарними чеками, договором-замовленням та нормативними
документами, які визначають розмір витрат? на поховання та пов'язаних з цим
ритуальних послуг.

Тому твердження захисника ОСОБА_1, викладене в апеляції, про те, що розмір
визначеної судом моральної шкоди не є розумним і справедливим, а докази
матеріальної шкоди відсутні колегія суддів вважає безпідставним.

На думку судової колегії вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких
передбачених ст. 367 КПК України підстав до його зміни чи скасування не
виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому апеляційні скарги
захисника ОСОБА_1, в інтересах засудженого ОСОБА_6, засудженого ОСОБА_6 та
старшого помічника прокурора м. Тернополя до задоволення не підлягають.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.365, 366 КПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляції
захисника ОСОБА_1, в інтересах засудженого ОСОБА_6, засудженого ОСОБА_6 та
старшого помічника прокурора м. Тернополя залишити без задоволення, а вирок Тернопільського
міськрайонного суду від 11 грудня 2006 року відносно ОСОБА_6 - без зміни.