Ухвала

іменем україни

11 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_1.,
суддів ОСОБА_2. і ОСОБА_3.,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4.,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження №0000341 щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, громадянина України,

за участю прокурора ОСОБА_6.,
ВСТАНОВИЛА:

З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся засуджений з вимогами про зміну постановлених щодо нього судових рішень.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановленням йому іспитового строку 2 роки, з покладенням на нього обов'язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Речовий доказ автомобіль «ЗАЗ 110207» реєстраційний НОМЕР_1 залишено у власника.

На відшкодування матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 постановлено стягнути відповідно 1 087 грн. та 10 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2014 року вирок залишено без зміни.

В касаційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити судові рішення, помʼякшити призначене йому покарання та змінити судові рішення в частині вирішення цивільного позову. Мотивуючи скаргу засуджений зазначає про те, що при призначенні йому покарання судом не враховано всіх обставин, що його помʼякшують. Крім того, ОСОБА_5 твердить про неправильне вирішення цивільного позову, оскільки до участі у справі не залучено страхову організацію, яка застрахувала цивільну відповідальність ОСОБА_5, як володільця транспортного засобу. Також засуджений вказує, що рішення суду щодо суми, стягнутої на користь потерпілої у відшкодування матеріальної шкоди, є безпідставним, оскільки в цю суму включено необґрунтовані витрати, а рішення щодо стягнення суми на відшкодування моральної шкоди - є немотивованим.

ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 12 червня 2013 року приблизно о 15 годині 50 хвилин, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по лівій смузі проїжджої частини вул. Новокузнецької з боку вул. Нагнибіди в напрямку вул. Стешенко в м. Запоріжжі, в районі електроопори №185, порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_7, яка перетинала з права - наліво за ходом руху водія по позначеному дорожніми знаками та дорожньою розміткою пішохідному переході, проїзну частину вул. Новокузнецької, допустив наїзд на потерпілу передньою лівою частиною кузова власного автомобілю, в результаті чого ОСОБА_7 заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідача, прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу засудженого та просив скасувати вирок в частині вирішення цивільного позову та в цій частині призначити новий розгляд в суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Статтею 370 КПК України встановлено вимоги до судового рішення, зокрема, зазначено, що воно має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Так, відповідно до зазначеної норми законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим - ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як передбачено ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягають доказуванню й вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Відповідно вимог ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з'ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз'яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Однак місцевий суд при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_5 не дотримався вказаних вимог закону.

Так, на подану потерпілою ОСОБА_7 позовну заяву, захисником ОСОБА_5 ОСОБА_8 до суду було надано заперечення, в яких він обґрунтував свою думку щодо позовних вимог потерпілої, вказавши, що такі в частині заявлених сум на відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підтверджені належними доказами, є немотивованими, необґрунтованими, та не відповідають вимогам розумності, й справедливості. Також захисник ОСОБА_8 навів доводи щодо неналежного встановлення позивачем кола відповідачів.

Засуджений в судовому засіданні визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, однак висловив заперечення щодо заявлених потерпілою до стягнення сум на відшкодування як матеріальної так і моральної шкоди.

Отже, визнавши недоцільним дослідження доказів у кримінальному провадженні, суд не дотримався вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, допустивши тим самим істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд не звернув уваги на зазначені недоліки, допущені судом першої інстанції та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Так, встановивши, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 судом розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, апеляційний суд не впевнився чи дійсно місцевий суд дотримався всіх вимог вказаного закону, та у такий спосіб сам істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

За вказаних вище обставин, як ухвалу апеляційного суду, так і вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 не можна вважати законними та обґрунтованими, а тому судові рішення підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду справу слід дотриматись всіх вимог кримінального процесуального закону, ретельно дослідити всі обставини кримінального провадження та прийняти законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набуває чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3