ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії суддів:

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_10,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 16 жовтня 2014 року касаційну скаргу засудженого

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, судимого,

останній раз - вироком Луцького міськрайонного суду Волинської

області від 19 липня 2011 року за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки

позбавлення волі, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з

розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2012 року

пом'якшено покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України

до 2 років позбавлення волі, постановою Маневицького районного суду

Волинської області від 17 серпня 2012 року призначене покарання

замінено на виправні роботи строком на 11 місяців 2 дні з

відрахуванням в дохід держави 20% від заробітку, ухвалою Луцького

міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2013 року

звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання у

виді виправних робіт на 2 місяці 11 днів,

за участю прокурора ОСОБА_11,

засудженого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

встановив:

За змістом касаційної скарги викладено вимогу засудженого про зміну вироку суду апеляційної інстанції та пом'якшення покарання, визначити яке просить нижче від найнижчої межі за санкцією частини статті, за якою він засуджений, мотивувавши вимогу тим, що судом недостатньо були враховані дані про його особу, оскільки за місцем проживання та роботи характеризується позитивно та має на утриманні малолітню дитину.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2013 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки, з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. Вироком суду також вирішено долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 23 серпня 2013 року, приблизно о 21-ій год., будучи в стані алкогольного сп'яніння, знаходячись в ліфті будинку АДРЕСА_1, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, із застосуванням фізичного насильства, яке виразилося у нанесенні одного удару кулаком руки в обличчя потерпілого ОСОБА_6, чим завдав йому фізичного болю, відкрито, шляхом ривка, вирвав з його рук пакет, в якому знаходились грошові кошти та продукти харчування, спричинивши потерпілому матеріального збитку на загальну суму 2 128 грн.

Вироком Апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2014 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання скасовано, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. В решті вирок залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого на підтримку поданої ним касаційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості не спростовують висновки апеляційного суду щодо призначеного ОСОБА_5 покарання.

Так, при постановленні вироку апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, оскільки не повною мірою врахував тяжкість вчиненого ним злочину, що відноситься до категорії тяжких, є умисним, корисливим, вчинений із застосуванням насильства, а також дані про особу засудженого, який раніше неодноразово засуджувався за вчинення умисних корисливих злочинів і через незначний проміжок часу, маючи не зняту і не погашену судимість, знов вчинив умисний корисливий злочин. Обставиною, яка пом'якшує покарання, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та обставиною, яка обтяжує покарання, визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння. Враховано також, що потерпілому відшкодовано збитки, а за місцем роботи засуджений характеризується позитивно.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до

ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України і навів у вироку переконливі мотиви щодо цього.

Із врахуванням даних про особу засудженого, всіх обставин, які пом'якшують покарання, судом апеляційної інстанції ОСОБА_5 призначене покарання в мінімальних межах частини 2 статті 186 КК України.

Разом з тим, обставини, які пом'якшують покарання ОСОБА_5, не є тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, та з урахуванням даних про його особу, який неодноразово засуджувався, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України і призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті.

З огляду на те, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінального процесуального закону не встановлено, суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 436 КПК України, суд

ухвалив:

Вирок Апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ _________________ __________________

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9