АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/429/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

- при секретарі ОСОБА_5

- з участю прокурора ОСОБА_6
- обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, згідно з яким:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, українець, з вищою освітою, неодружений, офіційно непрацюючий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , раніше не судимий,
- визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України, та йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 1.500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25.500 грн., -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у наданні завідомо неправдивої інформації банку з метою одержання кредиту при відсутності ознак злочину проти власності за таких обставин.

Так, 02.10.2013 року в невстановлений час, у денний час доби, у ОСОБА_7 , який перебував у приміщенні Оболонського відділення ПАТ «Сбербанк Росії» за адресою: м. Київ, пл. Дружби Народів, 4-А, виник умисел, направлений на надання завідомо неправдивої інформації банку з метою отримання споживчого кредиту.

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_7 , у той же час, у тому ж місці, перебуваючи за тією ж адресою, переслідуючи мету отримання споживчого кредиту, на підтвердження власної платоспроможності, створення уяви вигідності надання кредиту та відсутності можливості неповернення коштів банківській установі Публічному акціонерному товариству «Сбербанк Росії», надав працівникам цього банку довідку про доходи, видану Товариством з обмеженою відповідальністю «Київ-Фарм» за №299 від 25.09.2013 року, на його ім`я, в якій було зазначено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює в ТОВ «Київ-Фарм» з 01.06.2011 року на посаді комерційного директора, із зазначенням суми доходу в період часу з квітня 2013 року по липень 2013 року в розмірі 74.734 грн. 80 коп., хоча на вказаній посаді не працював та вказаних доходів не отримував.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи фактичні обставини справи та юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання останньому скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 222 КК України покарання у виді штрафу розміром 3.000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. В решті вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування заявлених вимог, прокурор посилається на те, що суд першої інстанції не врахував у повній мірі особу обвинуваченого, який не визнав винуватості у вчиненому правопорушенні, вважаючи свої дії законними, а тому призначив ОСОБА_7 надто м`яке покарання, яке є недостатнім для його виправлення і перевиховання.

Також апеляційну скаргу на судове рішення подано і обвинуваченим, який, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження.
В обґрунтування заявлених вимог, ОСОБА_7 вказує на фальсифікацію матеріалів кримінального провадження в інтересах посадових осіб ПАТ «Дельта банк», з яким обвинувачений перебуває у конфліктних стосунках; на недоведеність його винуватості у інкримінованому правопорушенні, заявляючи на неповноту та необ`єктивність судового слідства, зокрема в частині того, що він не можу бути суб`єктом злочинів у сфері господарської діяльності, оскільки є фізичною особою та намагався отримати споживчий кредит у ПАТ «Сбербанк Росії», а не грошові кошти на будь-яку господарську діяльність.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданих апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора, яка не підтримала апеляційні вимоги прокурора, та просила в їх задоволенні відмовити, заперечуючи також і проти апеляційної скарги ОСОБА_7 ; пояснення обвинуваченого, який, не підтримавши апеляційну скаргу прокурора, просив задовольнити його апеляційні вимоги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у наданні завідомо неправдивої інформації банку з метою одержання кредиту при відсутності ознак злочину проти власності є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими у справі, дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами, в їх сукупності, у тому числі:

- показаннями працівників ПАТ «Сбербанк Росії» свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за якими при вирішенні питання про видачу банком кредиту ОСОБА_7 була проведена відповідна перевірка, за результатами якої було встановлено, що обвинувачений банківській установі серед інших документів надав довідку з місця роботи про доходи, а саме з ТОВ «Київ-Фарм», відомості в якій не відповідали дійсності, оскільки ОСОБА_7 у зазначеній організації не працював з травня 2005 року, а відтак у період квітня-липня 2013 року будь-яких доходів, заробітної плати у товаристві не отримував;
- показаннями свідка ОСОБА_11 , згідно з якими ОСОБА_7 у ТОВ «Київ-Фарм» не працює з травня 2005 року та станом на 2013 рік будь-яких доходів та заробітної плати у товаристві не отримував.
Зазначені показання свідків суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони були повністю підтверджені й іншими доказами, зібраними у проваджені, а саме:
- листом ПАТ «Сбербанк Росії» про надання ОСОБА_7 банку підробленої довідки про доходи;
- відомостями з ТОВ «Київ-Фарм», за якими обвинувачений працював у товаристві з 1999 року по 2005 рік, та був звільнений з посади директора за власним бажанням, у період 2013 року ніяких довідок про отримання доходів на підприємстві ОСОБА_7 не надавалось; більш того з 2006 року у товаристві була змінена печатка;
- даними управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва про відсутність відомостей з персоніфікованого обліку на застраховану особу ОСОБА_7 в центральній базі WEB-SOK.

Згідно із висновком експерта відтиск печатки ТОВ «Київ-Фарм» на довідці, представленій обвинуваченим до банківської установи, був проставлений печаткою товариства, відтиски якої були надані в якості порівняльного матеріалу та містились у протоколі засідання зборів учасників ТОВ «Київ-Фарм» від 04.08.2005 року, накладній-специфікації №КФ-0001448 від 02.12.2003 року, накладній-специфікації №КФ-0000208 від 20.02.2004 року.

Таким чином, у судовому засіданні було достовірно встановлено судом першої інстанції, що при зверненні ОСОБА_7 до ПАТ «Сбербанк Росії» обвинувачений надав довідку нібито з місця роботи про доходи, відомості в якій не відповідали дійсності та які були засвідчені печаткою підприємства, яка фактично була знищена ще у 2006 році.
Більш того, сам ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції не заперечував тих обставин, що у період квітня-липня 2011 року у ТОВ «Київ-Фарм» на посаді комерційного директора не працював, будь-які доходи та заробітну плату не отримував, відмовившись при цьому з огляду на положення ст. 63 Конституції України, надати інформацію стосовно джерел отримання такої довідки.

Доводи обвинуваченого, з посиланням на певні наукові твори та вказівки, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» від 25 квітня 2003 року, про відсутність в його діях вказаного складу злочину, оскільки він не є та не може бути його суб`єктом, враховуючи, що він звертався до банківської установи як фізична особа з заявою про отримання споживчого кредиту, на даний час є такими, що не ґрунтуються на законі.
Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 222 КК України, в редакції, що діє на даний час та на час інкримінованих дій, суб`єктом цього злочину з 16 жовтня 2011 року, коли набрали чинності зміни до ст. 222 КК України, внесені Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI, (на відміну від попередніх редакцій вказаної статті КК України, на які і були надані роз`яснення ВСУ у постанові від 25 квітня 2003 року та які не стосуються чинної редакції цього кримінального закону) може бути будь-яка фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку, а відтак такі заяви ОСОБА_12 є безпідставними.

Аналогічними колегія суддів визнає і твердження обвинуваченого, що він не є суб`єктом цього злочину, оскільки намагався отримати споживчий кредит, не займався будь-якою господарською діяльністю, а тому не може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за злочин, який відноситься до категорії злочинів у сфері господарської діяльності, знову ж таки виходячи із редакції ст. 222 КК України, яка діє на даний час та на час вчинення інкримінованих йому дій.

Що стосується заяв ОСОБА_7 про необґрунтоване відхилення судом даних про відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого зі сторони банківської установи, то вони також є необґрунтованими, оскільки злочинні дії, передбачені ч. 1 ст. 222 КК України є закінченими саме з моменту надання завідомо неправдивої інформації, незалежно від того, чи була обманута особа, якій інформація була передана, а також чи був фактично одержаний кредит.
При цьому, первинне порушення кримінальної справи шляхом внесення до ЄРДР відомостей про скоєння ОСОБА_7 дій, які підпадають під ознаки ст. 190 КК України, будь-яким чином не вказує на фальсифікацію матеріалів кримінального провадження та не спростовує подальших висновків слідчих органів про необхідність перекваліфікації таких дій на ст. 222 КК України та суду першої інстанції про доведеність саме такого обвинувачення, оскільки відповідно до зібраних доказів не були встановлені будь-які ознаки злочину проти власності.

Крім того, всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, колегією суддів не встановлено будь-яких даних, які б свідчили про фальсифікацію матеріалів даного кримінального провадження, зацікавленість слідчих органів та суду першої інстанції, а також про зговір слідчих та судових органів (як про це зазначає ОСОБА_7 ) з посадовими особами ПАТ «Дельта банк», з якими обвинувачений перебуває у цивільно-кримінальному конфлікті.
Більш того, враховуючи конкретні обставини цієї справи, відсутність будь-якої інформації у вказаних обвинуваченим осіб про бажання ОСОБА_7 та можливість отримати ним кредит саме у ПАТ «Сбербанк Росії», а також про те, що обвинуваченим при цьому буде використаний документ з неправдивою інформацією, суд апеляційної інстанції вважає, що такі заяви ОСОБА_7 зроблені не тільки з метою уникнути відповідальності за фактично ним вчинене, а й з переслідуванням цілі дискредитації правоохоронних органів, які викрили його злочинну діяльність саме за повідомленням банківської установи, до якої звертався обвинувачений.

Що стосується даних про хід розслідування іншого кримінального провадження за заявою ОСОБА_7 щодо посадових осіб ПАТ «Дельта банк», яким не задоволений обвинувачений, то вони не є та не можуть бути предметом розгляду у зазначеній кримінальній справі.

Таким чином, суд першої інстанції, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши усі обставини справи, ретельно перевіривши усі доводи, висунуті обвинуваченим на свій захист дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у наданні завідомо неправдивої інформації банку з метою одержання кредиту при відсутності ознак злочину проти власності, кваліфікувавши дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 222 КК України.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого як необґрунтована задоволенню не підлягає, оскільки по справі будь-які підстави для скасування вироку суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині відсутні.

Також є необґрунтованою та такою, що не може бути задоволена і апеляційна скарга прокурора у провадженні, оскільки будь-яких підстав для скасування вироку суду в частині призначеного покарання немає.
Всупереч апеляційним доводам прокурора, покарання ОСОБА_7 відповідає положенням ст. ст. 50, 65 КК України, призначено з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого та даних про особу винного, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а відтак за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.

Більш того, саме по собі посилання апелянта на невизнання обвинуваченим своєї винуватості у пред`явленому йому обвинуваченні, як на підставу для збільшення розміру штрафу, до якого засуджений ОСОБА_7 , що є позицією захисту особи та не може впливати на розмір покарання, взагалі є таким, що не ґрунтується на законі, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин, вважаючи усі подані по справі апеляційні скарги безпідставними, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення їх без задоволення, а судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, - без змін.

З огляду на наведене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4