АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/165/15 Справа № 176/1285/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.01.2015 м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретері ОСОБА_5

27 січня 2015 року розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Дніпропетровську кримінальне провадження № 0000357 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2014 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр. України, уродженця с. Словянка Межівського району Дніпропетровської області, не одруженого, судимого

-04 травня 2012 р. Першотравенським міським судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.152, ч.3 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі.

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 393 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, гр. України. не одруженого, маючого на утримані неповнолітню дитину, судимого

-14 серпня 2008 р. Тернівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч.2 ст.186 до 5 років позбавлення волі.

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 393 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_11 .

В апеляціях:

- захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції змінити в частині кваліфікації дій його підзахисного, кваліфікувавши його дії за ч.3 ст.390 КК України. Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що постановою начальника Жовтоводської виправної колонії № 26 від 08.04.2014р. ОСОБА_7 перевели з колонії середнього рівня безпеки до ділянки соціальної реабілітації цієї колонії. Відповідно до ч.2 ст.99 КВК України у дільниці соціальної реабілітації засуджені тримаються під наглядом; у вільний від роботи час від підйому до відбою користуються правами вільного пересування у межах території дільниці; з дозволу адміністрації колонії можуть пересуватися без нагляду поза територією дільниці, але в межах населеного пункту, якщо це необхідно за характером виконуваної роботи або у зв`язку з навчанням. Таким чином, ОСОБА_10 працюючи у ФОП ОСОБА_12 тримався під наглядом, а не перебував під вартою, не перебував в межах охоронюваної території ЖВК № 26, так як мав дозвіл на її залишення. Тому дії ОСОБА_10 щодо залишення території здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_12 та неповернення до ділянки соціальної реабілітації необхідно кваліфікувати за ч.3 ст.390 КК України як неповернення до місця відбування покарання особи, засудженої до позбавлення волі, якій було дозволено короткочасний виїзд, після закінчення строку виїзду.

- обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок яким визнати його винним за ст.390 КК України, вважає що він не здійснював втечу. Також звертає увагу, що суд неправильно вказав строк відбуття покарання, а саме з 27.10.2014р., а слід з 27.09.2011р.

- обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок у відповідності до чинного законодавства України. Вважає, що він не здійснював втечу так як знаходячись на ділянці соціальної реабілітації під наглядом не перебував. Також вказує на те що судом лише через сімнадцять днів було вручено копію вироку суд необґрунтовано на його думку вказав строк відбуття покарання з 27.10.2014, а необхідно з 08.08.2011р.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 ухвалено обвинувальний вирок за ч.2 ст.393 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. На підставі ч.1 ст.71 КК України, до покарання за даним вироком частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 04.05.2012 року, і остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 ухвалено обвинувальний вирок за ч.2 ст.393 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. На підставі ч.1 ст.71 КК України, до покарання за даним вироком частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.08.2008 року, і остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Як вбачається з вироку суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винними за вчинення кримінального правопорушення з наступних підстав:

Так, ОСОБА_7 відбуває покарання у Жовтоводській виправній колонії №26 на підставі вироку Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 04.05.2012 року, яким він визнаний винним за ч.1 ст. 152, ч.3 ст. 186 КК України і згідно ч.1 ст. 70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Постановою начальника Жовтоводської виправної колонії УДПС №26 від 30.01.2013 року, відповідно вимог ст.ст. 100,101 КВК України, після відбуття 1/3 частини строку покарання, ОСОБА_7 переведений з колонії середнього рівня безпеки до дільниці соціальної реабілітації Жовтоводської виправної колонії №26.

ОСОБА_8 відбуває покарання у Жовтоводській виправній колонії №26 на підставі вироку Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.08.2008 року, яким визнаний винним за ч.2 ст.186 КК України і в силу ч.4 ст. 70 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України був звільнений від призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки. Однак, постановою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 08.08.2011 року скасовано засудження з іспитовим строком ОСОБА_8 і він направлений для відбування покарання у виді 5 років позбавлення волі у кримінально-виконавчу установу.

Постановою начальника Жовтоводської виправної колонії УДПС №26, ухваленої 08.04.2013 року відповідно ст.ст.100,101 КВК України, після відбуття 1/3 частини строку покарання, ОСОБА_8 , також переведений з колонії середнього рівня безпеки до дільниці соціальної реабілітації Жовтоводської виправної колонії №26.

22 березня 2014 року приблизно о 16-00 годині ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час виконання робіт на дільниці соціальної реабілітації засуджених на контрагентському об`єкті фізичної особи-підприємця ОСОБА_12 , розташованому за адресою АДРЕСА_1 , за попередньою змовою між собою, діючи умисно без відповідного дозволу, з особистих спонукань, шляхом перелазу через металеву огорожу, якою огороджена територія контрагентського об`єкту ФОП ОСОБА_12 , самовільно покинули її територію та направилися до міста Кривий Ріг. 22.03.2014 року обвинувачені затримані співробітниками Тернівського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області спільно із співробітниками Жовтоводської виправної колонії №26.

В суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_6 та обвинувачені підтримали свої апеляції та просили задовольнити їх в повному обсязі. Захисник ОСОБА_11 також підтримав апеляції обвинувачених та захисника ОСОБА_6 та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Прокурор просив вирок суду залишити без змін, як такий, що ухвалений у відповідності з чинним законодавством.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, міркування прокурора, пояснення обвинувачених та їх захисників, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції обвинувачених та захисника задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Доводи захисника та обвинувачених, що дії останніх не містять складу злочину передбаченого ст.393 КК України так як вони покинули місце ділянки соціальної реабілітації яке не є охоронюваним, та лише своєчасно не повернулися до установи для подальшого відбування покарання вони є безпідставними.

Як вбачається з технічного запису судового засідання, в суді першої інстанції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 фактичні обставини справи не оспорювали, наполягали на тому що їх дії не носили характеру втечі, вони лише своєчасно не повернулися до установи, а тому їх дії слід кваліфікувати за ст.390 КК України, як самовільне залишення та своєчасне неповернення до місця відбування покарання. Даним твердженням обвинувачених суд першої інстанції дав відповідну оцінку, визнавши їх як спосіб захисту і уникнути відповідальності за більш тяжкий злочин.

Як випливає з матеріалів кримінального провадження та доказів безпосередньо досліджених в судовому засіданні обвинувачені були направлені для робіт на ділянку соціальної реабілітації, звідки вони, не маючи офіційного дозволу від будь-якої уповноваженої на те особи установи де вони відбували покарання на короткочасний виїзд із місць позбавлення волі, ті залишили установу до якої в даному випадку належить місце виконання робіт та вийшли за межі установи, тобто втекли.

Тому висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у втечі з місць позбавлення волі, вчинено особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, за попередньою змовою групою осіб та кваліфікація за ч. 2 ст.393 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними по справі, дослідженими у судовому засіданні та належним чином оціненими судом, доказами в їх сукупності.

Наразі вчинення особою злочину під час відбування покарання вчинила новий злочин, суд до покарання призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком як то передбачено ст.71 КК України, тому і в цій частині доводів апеляцій обвинувачених, що судом початок строк відбування покарання зазначено за цим вироком є безпідставним.

При призначені покарання суд, у відповідності ст. 65 КК України врахував та дав належну оцінку тому, що обвинувачені, характеризується негативно, скоєний ними злочин відноситься до категорії тяжкого, та призначив покарання в межах санкції статті за якою кваліфіковані їх дії з застосуванням положень ст.71 КК України.

Виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, саме таке покарання є достатнім та необхідним для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404,405,407 КПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Вирок Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін.
Апеляції захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той же строк з дня вручення їй копії ухвали, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції.

судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4