АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/480/2015 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 122, ч.1, КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

За участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянув матеріали кримінального провадження № 0004165 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора прокуратури Святошинського району міста Києва ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2014 року, яким

ОСОБА_9 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, українець, громадянин України, не одружений, працює штукатуром-муляром в ПП «Резерв-К», в цивільному шлюбі, на утриманні має матір-інваліда, із середньою освітою, мешкає у АДРЕСА_1 , судимий Печерським районним судом міста Києва 16 листопада 2010 року за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на два роки, звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям строку покарання 23 серпня 2012 року,

засуджений за ч.1 ст. 122 КК України до позбавлення волі строком на три рокита звільнений від відбування цього покарання з випробуванням, іспитовим строком на один рік та покладенням на нього певних обов`язків, відповідно до положень ст. ст. 75 і 76 КК України.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 визнаний винуватим у тім, що приблизно о 1430 годині 25 квітня 2014 року на ґрунті особистої неприязні умисним ударом кулаком в щелепу спричинив ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесне ушкодження у виді двобічного перелому нижньої щелепи.

Справу розглянуто в порядку ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не піддаючи сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, як вони встановлені у вироку та юридичної кваліфікації скоєного ОСОБА_7 за ч.1 ст. 122 КК України, водночас, посилаючись на недостатнє врахування судом відомостей про особу винуватця, а саме те, що новий злочин він вчинив у період не знятої та не погашеної судимості за попереднім вироком, за яким покарання у виді позбавлення волі відбув повністю і при цьому, хоча й зарекомендував себе посередньо, але мав чотири порушення режиму тримання, перебував під адміністративним наглядом, як раніше засуджений, вважає, що вказані відомості свідчать про явну стійку антисоціальну спрямованість особи ОСОБА_7 , його схильність до вчинення корисливих злочинів та злочинів проти здоров`я, а тому робить висновок про неправильність застосування до винуватця положень ст. ст. 75 і 76 КК України і на цих підставах просить вирок щодо нього скасувати і винести новий вирок, за яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на три роки реально.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційних вимог, а обвинуваченого проти їх задоволення, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи сторін, судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції щодо вчинення ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, були отримані в порядку застосування положень ст. 349 КПК України.

В апеляційному засіданні учасники кримінального провадження не заявили про порушення процедури застосування цієї норми права, а тому вказані висновки судова колегія не досліджує та не оцінює, розглядаючи справу також і в межах апеляційних вимог.

Що ж стосується доводів апелянта про те, що звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням в порядку ст. ст. 75 і 76 КК України є явно несправедливим внаслідок надмірної м`якості, то вони заслуговують на увагу з наступних підстав.

Як видно з матеріалів кримінального провадження (а.с. 69-70, 72), ОСОБА_7 раніше неодноразово був притягнутий до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення злочинів проти власності та встановленого порядку обігу наркотичних засобів.

При цьому, 28 липня 1999 року він був засуджений за крадіжку умовно з іспитовим строком на два роки, однак в період цього строку вчинив новий корисливий злочин, за який, та за сукупністю вироків, був засуджений 21 квітня 2000 року до позбавлення волі реально.

В подальшому він був притягнутий до відповідальності у 2005 році, коли справу було закрито на підставі ст. 7 КПК України 1960 року, та 2010 році, і ця, остання, судимість на момент вчинення нового злочину, за котрий його засуджено у даній справі, не була встановленим порядком знята чи погашена.

Наведене вказує, на що правильно звернув увагу апелянт, на порівняно стійку антисоціальну спрямованість ОСОБА_7 , відтак і на його підвищену суспільну небезпечність, що вже саме по собі, попри висловлене щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, не давало підстав суду першої інстанції для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, отже в цій частині апеляційна скарга підлягає задоволенню.

При цьому судова колегія враховує також і конкретні обставини досліджуваної події, а саме те, що фактично у цьому конкретному випадку, і це встановлено вироком суду, ОСОБА_7 , проявляючи негативну реакцію на справедливі зауваження потерпілого, діяв зухвало, застосував до потерпілого невиправдане та неадекватне насильство.

Втім, беручи до уваги, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, на спеціальних обліках у лікарів психіатрів та наркологів не перебуває, зарекомендував себе посередньо, працевлаштований та має на утриманні матір-інваліда, судова колегія визнає за необхідне призначити йому хоча й реальне покарання в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України, але не пов`язане з позбавленням його волі, а тому в цій частині апеляційну скаргу прокурора не задовольняє.

На цих підставах, а також маючи на увазі відсутність для цього перешкод, встановлених ст. 57 КК України, колегія суддів призначає ОСОБА_7 покарання у виді виправних робіт за місцем його роботи з утриманням 20% заробітку в дохід держави.

В силу викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора прокуратури Святошинського району міста Києва ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2014 року відносно ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вказаний вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, за яким призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст. 122 КК України покарання у виді виправних робіт по місцю роботи терміном на два роки з відрахуванням 20% заробітку в дохід держави.

В решті цей вирок залишити без змін.

На вирок суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: