Справа № 468/106/15-к
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________

В И Р О К
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новий Буг Миколаївської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України,
з участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,
30.11.2014 року біля 09.30 год. в м. Новий Буг Миколаївської області в районі перехрестя вул. Харчука та Чапаєва біля автобусної зупинки, ОСОБА_3 в ході конфлікту з ОСОБА_6 , що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс потерпілій один удар кулаком в обличчя, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 фізичного болю та не спричинив тілесних ушкоджень.
Таким чином обвинувачений ОСОБА_3 скоїв злочин, передбачений ч. 1 ст. 126 КК України умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.
Свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину ОСОБА_3 не визнав та пояснив, що в нього виникали непорозуміння з потерпілою, яка є його колишньою дружиною, з приводу спілкування з дочкою та потерпіла намагалась чинити йому перешкоди в такому спілкуванні та намагалась залучати їх дитину до релігійних обрядів, що розсердило ОСОБА_3 та він був проти цього. 30.11.2014 року близько 09.30 год. потерпіла привезла дочку у визначений відповідним судовим рішенням для обвинуваченого день для спілкування, у обвинуваченого з потерпілою відбулась емоційна бесіда, проте обвинувачений будь-яких ударів не завдавав, припускає лише, що міг доторкнутись рукою до плеча потерпілої. Все спілкування з потерпілою відбувалось менше п`яти хвилин та обвинувачений забрав дочку та пішов додому. Того ж дня близько 18.00 год. ОСОБА_3 відвів дочку до потерпілої, яка йому не виказувала жодних претензій щодо ранкових подій. Потерпіла до цього неодноразово зверталась з заявами до правоохоронці з надуманих причин та обвинувачений вважає, що потерпіла ініціювала дане кримінальне провадження щоб змусити його не чинити перешкод в залученні їх дитини до релігійної громади, яку відвідує потерпіла та свідки в даному провадженні.
Покази обвинуваченого спростовуються, а його вина у скоєному підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності.
З показань потерпілої ОСОБА_6 слідує, що 30.11.2014 року біля 09.30 години на перехресті вул. Харчука та Чапаєва в м. Новий Буг неподалік від автобусної зупинки між нею та обвинуваченим ОСОБА_3 виникла сварка, в ході якої обвинувачений завдав потерпілій один удар кулаком правої руки в обличчя (в область верхньої губи). Удар не був надто сильний, тому потерпіла може припустити, що обвинувачений і не хотів її вдарити, але від вказаного удару потерпіла відчула пекучий біль та схопилась рукою за місце удару. Вказані події бачили ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були на іншому боці перехрестя. Все спілкування обвинуваченого з потерпілою тривало кілька хвилин, після чого обвинувачений ОСОБА_3 забрав дочку та пішов. Того ж дня близько 13.00 год. потерпіла звернулась з приводу даного інциденту до міліції. При проведенні в подальшому слідчого експерименту і вона і, вказані свідки були разом та слідчі експерименти проводились в приміщенні районного відділення внутрішніх справ.
Свідок ОСОБА_8 в суді показала, що була свідком того, як 30.11.2014 року близько 09.30 год. біля автобусної зупинки в м. Новий Буг ОСОБА_3 завдав ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки в область підборіддя. Свідок в цей час перебувала з ОСОБА_10 на іншому боці дороги, вийшовши з аптеки, проте все бачила, оскільки потерпіла була повернута до свідка обличчям, а обвинувачений спиною та боком. Після завершення події потерпіла плакала, вказувала, що відчувала біль та питала, чи буде ОСОБА_8 свідком, на що остання підтвердила, що все бачила. В суді свідок заперечила наявність підстав для обмови та наполягла, що бачила завданий обвинуваченим удар.
Зі свідчень ОСОБА_9 , які вона дала в режимі відео конференції, слідує, що того дня вона приїхала разом з іншими особами, в тому числі і ОСОБА_6 до зупинки. Свідок разом з ОСОБА_11 перешли дорогу та пішли до аптеки, а ОСОБА_6 залишилась спілкуватись з обвинуваченим, розмова в них відбувалась голосно на підвищених тонах та свідок бачила як обвинувачений вдарив один раз потерпілу правою рукою в область верхньої губи. Свідок наполягає, що це був саме удар, а не поштовх. В подальшому потерпіла скаржилась на біль в області губи та питала у свідка чи була та очевидцем події.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 171/45 від 24.12.2014 року, у ОСОБА_6 були відсутні будь-які тілесні ушкодження.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 12.01.2015 року слідує, що потерпіла ОСОБА_6 в присутності понятих відтворила на статисті дії ОСОБА_3 по завданню їй удару в обличчя.
З протоколу проведення слідчого експерименту від 12.01.2015 року слідує, що свідок ОСОБА_9 при проведенні вказаної слідчої дії в присутності понятих продемонструвала механізм завдання ОСОБА_3 удару в обличчя ОСОБА_6 .
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 13.01.2015 року свідок ОСОБА_8 при проведенні вказаної слідчої дії в присутності понятих відтворила дії ОСОБА_3 по завданню удару в обличчя ОСОБА_6 .
Таким чином, сукупність вказаних доказів вказують на доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126 ч.1 КК України - умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.
Суд не може погодитись з позицією сторони захисту щодо того, що обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні не може бути підставою для притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, оскільки не містить вказівки на заподіяння ударом потерпілій фізичного болю.
Відповідно до ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
При цьому, обвинувальний акт містить всі вказані елементи, а саме формулювання обвинувачення, яке прокурор вважав доведеним, з посилання на завдання ОСОБА_3 удару потерпілій, який завдав фізичного болю та не заподіяв тілесних ушкоджень та посилання на статтю та частину статті закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає відповідальність за такі дії.
Факт завдання удару підтверджується показами потерпілої та безпосередніх сторонніх очевидців події - свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які заперечили наявність підстав для обмови обвинуваченого, при цьому чітко та однозначно наполягли на тому, що бачили саме удар, а не будь-які інші дії.
Оспорюючи покази вказаних свідків сторона захисту фактично посилається на обмову з їх боку, пояснюючи це бажанням потерпілої, яка разом зі свідками відвідує одну релігійну організацію, подолати перешкоди, які чине обвинувачений потерпілій у залученні їх дитини до вказаної організації. Проте, по-перше, в судовому засіданні свідки заперечили наявність підстав для обмови обвинуваченого та наполягли на своїх свідченнях даних під присягою та попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. По-друге, притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за злочин проти колишньої дружини жодним чином не вплине на коло його батьківських прав та обов`язків по відношенню до їх спільної дитини, тому вказані мотиви є необґрунтованими.
Суд не може погодитись з позицією сторони захисту щодо того, що слідчі експерименти проведенні з потерпілою та свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з суттєвими порушеннями вимог закону, оскільки всі вказане особи були при сутні при даних слідчих діях та могли узгодити свої покази, крім того слідчі експерименти були проведені не на місці вчинення злочину, тому протоколи, складенні в результаті їх проведення не допустимими доказами.
По-перше, зі показів потерпілої та свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , даних суду, слідує, що подробиці події вони висвітлюють по-різному (щодо завдання удару в верхню губу та удару в район підборіддя, щодо того, що свідок ОСОБА_8 бачила удар коли поверталась з аптеки, а свідок ОСОБА_9 навпаки коли йшла до аптеки), що вказує на те, що вказані свідчення вони не узгоджували між собою та дали покази щодо події так, як вони її сприйняли та запам`ятали. Розбіжності у наданих в судовому засіданні вказаними свідками показах стосовно деталей досліджуваних подій не викликають сумніву у доведеності вини підсудного та, на думку суду, пояснюються спливом значного часу з моменту, коли вказані події відбувались, та особливостями сприйняття самих свідків в тому числі в частині сприйняття обстановки в ході швидкоплинної та раптової події. По-друге, відповідно до ст. 240 КПК України сутність такої слідчої дії як слідчий експеримент є, серед іншого, відтворення дії, її механізму, як це сприймав потерпілий чи свідок, що і відбулось в даному випадку, тому обов`язкового проведення даної слідчої дії на місці вчинення злочину КПК України не передбачає, а інші обставини, на які посилається сторона захисту не мають своїм наслідком обов`язкове визнання такого доказу недопустимим. Крім того, як вказано вище проведення вказаних слідчих експериментів не вплинуло на особливості сприйняття очевидцями даної події.
На наявність умислу на завдання удару окрім описаних вище показів очевидців вказує також і те, що така дія відбулась не «сама по собі», а в ході емоційного словесного конфлікту між обвинуваченим і потерпілою, на що вказали абсолютно всі, в тому числі і обвинувачений. З врахуванням того, що конфлікти та непорозуміння відбувались між ними і раніше. Отже на наявність умислу вказує і обстановка в якій такий удар відбувся.
Щодо доведеності факту заподіяння ударом фізичного болю, то на наявність фізичного болі вказала сама потерпіла в судовому засіданні не просто пославшись на відчуття болю після удару, а давши йому більш докладну характеристику пекучий біль. Крім того, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вказали, що потерпіла після даної події плакала та скаржилась на біль.
Таким чином описані вище обставини вказують на доведеність в діях ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ст. 126 ч.1 КК України.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд враховує особу винного, який характеризується позитивно, не працює, характер вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння, що віднесене до категорії злочинів невеликої тяжкості.
З врахуванням особи винного, тяжкості вчиненого злочину, та описаних вище обставин, суд приходить до висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді громадських робіт.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370,374 КПК України,
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126 ч. 1 КК України, і призначити йому покарання в виді шістдесяти годин громадських робіт.
На вирок може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів.
суддя: