Справа № 709/946/15-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2015 року смт.Чорнобай

Чорнобаївський районний суд в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Чорнобай кримінальне провадження №0000006 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Ревбинці Чорнобаївського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з освітою середньою, не одруженого, не працюючого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України,

за участю сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_4 ,

сторони захисту - обвинуваченого - ОСОБА_3 , захисника - ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_6 , являючись військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді молодшого спеціаліста служби захисту інформації, призваним на військову службу під час мобілізації згідно із Указом Президента України №303/2014 від 19.03.2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №1126-18-УІІ від 17.03.2014 року 03.12.2014 року діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово ухилитися від неї, у порушення вимог ст.ст.11, 16, 49, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІУ України №548-ХІУ від 24.03.1999 року, та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року, 03 грудня 2014 року самовільно без дозволу командування залишив ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого направився до місця проживання своїх батьків по АДРЕСА_1 , де офіційно ніде не працював та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та, не вживаючи заходів до повернення у військову частину за наявності реальної можливості до нього, тобто самовільно залишив місце служби тривалістю понад один місяць.

Дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч.3 ст.407 КК України, як самовільне залишення військової частини тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

08 квітня 2015 року в даному кримінальному провадженні між прокурором військової прокуратури Черкаського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_4 зі сторони обвинувачення, та обвинуваченим ОСОБА_3 зі сторони захисту, за участі його захисника ОСОБА_5 , укладено угоду про визнання винуватості, згідно з якою ОСОБА_3 роз`яснено положення ч.2 ст.473 КПК України (наслідки укладення та затвердження такої угоди), ч. 4 ст.394 КПК України(особливості апеляційного оскарження окремих судових рішень) та ч.3 ст.424 КПК України( судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку).

Обвинувачений ОСОБА_3 беззастережно та у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.3 ст.407 КК України в обсязі згідно з повідомленою йому підозрою від 07.04.2015 року, а саме в тому що він, являючись військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді молодшого спеціаліста служби захисту інформації, призваним на військову службу під час мобілізації згідно із Указом Президента України №303/2014 від 19.03.2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №1126-18-VII від 17.03.2014 року, 03.12.2014 року діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово ухилитися від неї, у порушення вимог ст.ст.11, 16, 49, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІУ від 24.03.1999 року, та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, самовільно без дозволу командування залишив ІНФОРМАЦІЯ_3 і направився до місця проживання своїх батьків в АДРЕСА_1 , де проживав, офіційно ніде не працював та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи заходів до повернення у військову частину за наявності реальної можливості до цього, тобто самовільно залишив місце служби тривалістю понад один місяць, чим вчинив кримінальне правопорушення злочин, передбачений ч.3 ст.407 КК України.

Судом встановлено істотні для кримінального провадження обставини правопорушення: Указом Президента України №303/2014 від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №1126-УП від 17.03.2014 року, відповідно до ст.106 ч.1 п.п.1, 17, 20 Конституції України та ст.ст.4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 року оголошено проведення на території Черкаської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.

На виконання ІНФОРМАЦІЯ_4 18.03.2014 року з урахуванням стану здоров`я та інших даних, а також відсутності визначених ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 року підстав для відстрочки або звільнення від призову на військову службу під час мобілізації здійснено призов ОСОБА_3 на військову службу під час мобілізації та він направлений для подальшого проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно з наказом ІНФОРМАЦІЯ_6 №2 від 18.03.2014 року ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_6 та призначено на посаду молодшого спеціаліста служби захисту інформації.

Згідно з п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 року з 19.03.2014 року ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця і почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації, у зв`язку з чим повинен керуватися вимогами ст.ст.11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІУ від 24.03.1999 року, та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551 -XIV від 24.03.1999 року, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до розпорядження командувача оперативного командування військ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » від 20.11.2014 року №186/5/2/1757 та наказу ІНФОРМАЦІЯ_8 від 05.12.2014 року №249 ОСОБА_3 направлений для подальшого проходження військової служби у розпорядження командира військової частини ПП НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 .

01.12.2014 року ОСОБА_3 направлений до Білоцерківського військового госпіталю на обстеження та відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 01.12.2014 року №826 на підставі ст.43в, 64г, 23г, визнаний придатним до військової служби. 03.12.2014 року ОСОБА_3 , дізнавшись що його планують перевести для подальшого проходження служби до військової частини ПП НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , звернувся з рапортом на ім`я військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 , в якому відмовився від вибуття до нового місця проходження служби.

У цей же день ОСОБА_3 , діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення вимог ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-ХІУ від 24.03.1999 року, самовільно залишити місце проходження служби.

Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_3 03.12.2014 року самовільно без дозволу командування залишив ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого направився до місця проживання своїх батьків у АДРЕСА_1 , де проживав, офіційно ніде не працював та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи заходів до повернення у військову частину за наявності реальної можливості до цього, тобто самовільно залишив місце служби тривалістю понад один місяць.

Дані обставини в повному обсязі підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні на час укладення угоди доказами.

Сторони погодились на призначення покарання ОСОБА_3 за ч.3 ст.407 КК України - у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі та, враховуючи рівень суспільної небезпечності вчиненого підозрюваним злочину, його особи, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих вину обставин, враховуючи засади гуманізму та виховної ролі кримінального судочинства, на підставі ст.75 КК України із звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Обвинувачений ОСОБА_3 згоден на призначення цього покарання.

Сторонам роз"яснено наслідки укладення та затвердження угоди, а саме, що у випадку укладення та затвердження даної угоди ОСОБА_3 та прокурор вправі оскаржити вирок з підстав призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без згоди обвинуваченого ОСОБА_3 на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.4,6,7 ст.474 КПК України, в тому числі не роз`яснення наслідків укладення угоди.

Сторонам роз"яснено наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України, а саме: у разі невиконання обвинуваченим ОСОБА_3 визначених цією угодою обов`язків прокурор має право звернутися до суду, який затвердив дану угоду, з клопотанням про скасування вироку.

Прокурор в судовому засіданні просив угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді покарання, вважає, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України та КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання у разі затвердження угоди та заявив, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобовязання. Просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання. Захисник ОСОБА_5 підтримав прохання обвинуваченого.

Суд, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, переконався, що укладення сторонами угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Скарги під час кримінального провадження обвинуваченим та його захисником не подавались.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.3 ст.407 КК України є правильною. Злочин, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винуватим, відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості і відповідно до вимог ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена у кримінальному провадженні.

Умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи та інтереси сторін та інших осіб. Взяті обвинуваченим на себе за угодою зобовязання очевидно можливі для виконання.

Суд, перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України, обставин, які б перешкоджали затвердженню угоди, не встановив, тому вважає, що угода може бути затверджена, є підстави для ухвалення вироку, яким необхідно затвердити угоду і призначити узгоджену сторонами міру покарання.

Суд вбачає наявність фактичних підстав для доведення винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України.

За вчинене кримінальне правопорушення обвинувачений ОСОБА_3 підлягає покаранню, яке узгоджене сторонами в угоді про примирення.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , не встановлено.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. За місцем проживання ОСОБА_3 характеризується позитивно.

Вчиненим ОСОБА_3 кримінальним правопорушенням - злочином, передбаченим ч.3 ст.407 КК України, майнова шкода не завдана. Експертизи під час досудового розслідування не проводилися, витрати на залучення експерта не здійснювалися.

Керуючись ст.ст.314, 370, 373, 374, 475 КПК України, суд,

з а с у д и в:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 08 квітня 2015 року, укладену між прокурором військової прокуратури Черкаського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 .

Визнати винуватим ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України і призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 08 квітня 2015 року покарання за цією статтею - 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов"язки не виїжджати на постійне проживання за межі України без дозволу органу кримінально-виконавчої системи та повідомляти ці органи про зміну місця проживання чи роботи.

Запобіжний захід - особисте зобовязання залишити до набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Черкаської області протягом 30 днів через районний суд у порядку, передбаченому КПК України з підстав, передбачених статтею 394 цього Кодексу.

Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Учасники судового розгляду мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя Чорнобаївського

районного суду ОСОБА_1