Дата документу Справа № 2-136/96
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-о/778/1/15
Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 11-о/778/1/15 за нововиявленими обставинами відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_6 ,

за заявою засудженого ОСОБА_6 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року та ухвали цього ж суду від 30 червня 2000 року стосовно нього,

в с т а н о в и л а:
до Апеляційного суду Запорізької області надійшла заява засудженого ОСОБА_6 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року та ухвали цього ж суду від 30.06.2000 року, яке обґрунтоване наступним.

Вироком Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року ОСОБА_6 був засуджений за п. в ст. 93, ст. 190-1, ч. 2 ст. 196-1, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 222, ст. 42 КК України (в ред. 1960 р.) до остаточного покарання у виді смертної кари розстріл.

Ухвалою Запорізького обласного суду від 30.06.2000 року, на підставі Закону України від 22.02.2000 року та ст. 58 Конституції України і ст. ст. 6, 54 КК України (в ред. 1960 р.), призначене йому покарання за вироком Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року у виді смертної кари розстрілу замінено на довічне позбавлення волі.

З урахуванням висновку Парламентської Асамблеї Ради Європи № 190 від 26.09.1995 року Щодо вступу України до Ради Європи, Закону України Про приєднання України до статуту Ради Європи від 31.10.1995 року № 3981 95-ВР, Міжнародного Пакту Про громадянські та політичні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 року, Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 1950 р., Протоколів № 1, 2, 4, 7, 11 Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97- ВР, у зв`язку із прийняттям та введенням в дію 28.06.1996 року Конституції України, - Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 Кримінального кодексу України в частині, що передбачає смертну кару як вид покарання (справа про смертну кару) положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до приписів ст. 6 КК України (в ред. 1960 р.) закон, який усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто розповсюджується з моменту вступу його в силу також на діяння, які вчиненні до його видання.

Таким чином, засуджений вважає, що оскільки злочин, передбачений п. в ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.), за який йому вироком призначено покарання у виді смертної кари розстріл, застосування якого відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999 року визнано неконституційним, вчинено ним 28.12.1995 року, то суд неправомірно у порушення наведених вище нормативно-правових актів, зокрема Конституції України, яка прийнята та введення в дію 28.06.1996 року, п. 1 розділу ХVПерехідних положень цієї Конституції та ст. 6 КК України (в ред. 1960 р.), призначив йому вироком від 04.11.1996 року покарання у виді смертної кари розстріл, чим припустися судової помилки.

Крім того, зазначає, що розділом ІІ Закону України Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України від 22.02.2000 року № 1483 - ІІІ, передбачено, що перегляд вироків у справах, щодо осіб засуджених до смертної кари, вироки, щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

Проте незважаючи на пряму вказівку наведеного вище Закону, вирок Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року стосовно нього переглянуто не було, а замість цього винесено ухвалу від 30.06.2000 року щодо заміни покарання у виді смертної кари розстрілу на довічне позбавлення волі.

При цьому судом неправильно застосовано норми КК України (в ред. 1960 р.) порушено вимоги КПК України (в ред. 1960 р.) із змінами, внесеними Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ), не враховано роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 22.12.1990 року Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних із виконанням вироків (із змінами згідно до постанов Пленуму Верховного суду України № 3 від 04.06.1993 року, № 3 від 13.01.1995 року, № 12 від 03.12.1997 року), а також висновок Ради Науково-Правових Експертиз при інституті держави права ім. В.М. Корецького НАН України від 07.10.2008 року № 126/160-е. Внаслідок чого порушено його права та залишено поза увагою, що покарання у виді смертної кари повинно бути замінено на позбавлення волі на певний строк (не більше 15 років), як то було передбачено санкцією статті 93 КК України (в ред. 1960 року).

Через це, вважає застосування до нього на підставі ст. 25-2 КК України (із змінами внесеними Законом України від 22.02.2000 року) ухвалою від 30.06.2000 року кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі, якого на час вчинення ним злочину, передбаченого п. в ст. 93 КК України (в ред. 1960 року) - 28.12.1995 року, не існувало в санкції КК України (в ред. 1960 року), та яке розширює перелік видів покарань, визначених ст. ст. 23, 25 КК України (в ред. 1960 року), а також перевищує максимальну санкцію покарання за ст. 93 КК, яка була посилена Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, неправомірним.

Виходячи з наведеного, та вимог п. 4 ч. 2 ст. 459 КПК України, згідно до яких підставою для перегляду судового рішення, яке набрало законної сили за нововиявленими обставинами є визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого судом, засуджений ОСОБА_6 порушує питання щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року та ухвали цього ж суду від 30.06.2000 року.

За наслідками розгляду його заяви просить скасувати вирок Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року та ухвалу цього ж суду від 30.06.2000 року, постановити у справі новий обвинувальний вирок, застосувавши до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк та на підставі фактичного відбуття ним кримінального покарання у виді позбавлення волі строком понад 15 років, звільнити з місць позбавлення волі у зв`язку із закінченням строку відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді про сутність заяви та судових рішень; заслухавши захисника та засудженого, який зокрема і в останньому слові, підтримали заяву та просили її задовольнити; прокурора, який вважав, що у задоволенні заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами необхідно відмовити; колегія суддів перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи заяви, вважає, що у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року та ухвали цього ж суду від 30 червня 2000 року необхідно відмовити, з огляду на наступне.

Вироком Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року, зокрема ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п. в ст. 93, ст. 190-1, ч. 2 ст. 196-1, ч. 1, ч. 3 ст. 222 КК України (в ред. 1960 року) і призначено покарання:

- за п. в ст. 93 КК України у виді смертної кари розстрілу; за ст. 190-1 КК України у виді 15 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 196-1 КК України у виді 3 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 222 КК України у виді 3 років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 222 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до покарання у виді смертної кари розстріл.

Ухвалою Верховного Суду України від 19 серпня 1997 року, зокрема касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 залишена без задоволення, а вирок Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року без змін.

Ухвалою Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року, на підставі Закону України від 22 лютого 2000 року та статті 58 Конституції України і статей 6, 54 КК України (в ред. 1960 р.), призначене засудженому ОСОБА_6 покарання за вироком Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року у виді смертної кари розстрілу замінено на довічне позбавлення волі.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що в 1996 році обласний суд Запорізької області не мав права призначати йому покарання у виді смертної кари розстріл, а також те, що 30 червня 2000 року той же суд безпідставно замінив йому це покарання на довічне позбавлення волі, замість покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства України, Рішенню Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, а також міжнародних договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України (далі - Закон № 1483-ІІІ), яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинності 04 квітня 2000 року.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року цей суд виходив із того, що з дня ухвалення ним Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483-ІІІ існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари та набранням чинності Законом № 1483-ІІІ щодо встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормо контролю за відповідністю Конституції України положенням КК України 1960 року щодо смертної кари. Однак наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до 15 років.

Згідно ст. 6 КК України (в ред. 1960 р.) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння (аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 4 КК України 2001 р.).

Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто, поширюється з моменту набрання ним чинності також і на діяння, вчинені до його видання (ст. 5 КК України 2001 р.).

Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.

Положення КК України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України № 1483-ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено на довічне позбавлення волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, котрі вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності зазначеним Законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483-ІІІ, не було виконано.

Як вбачається з вироку, злочини, передбачені п. в ст. 93, ст. 190-1, ч. 2 ст. 196-1, ч. 1, ч. 3 ст. 222 КК України (в ред. 1960 року), засудженим ОСОБА_6 було вчинено у грудні 1995 року, тобто поза періодом з 29 грудня 1999 року до 24 години 04 квітня 2000 року.

За таких обставин, посилання засудженого ОСОБА_6 на висновки Парламентської Асамблеї Ради Європи № 190 від 26.09.1995 року Щодо вступу України до Ради Європи, Закону України Про приєднання України до статуту Ради Європи від 31.10.1995 року № 3981 95-ВР, Міжнародного Пакту Про громадянські та політичні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 року, Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 1950 р., Протоколів № 1, 2, 4, 7, 11 Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97- ВР, є безпідставними, оскільки вони не передбачають заміну останньому покарання у виді смертної кари розстрілу (довічного позбавлення волі) на покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Необґрунтованими є доводи засудженого ОСОБА_6 і про застосування до нього висновків науко-правової експертизи, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 242 КПК України, не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Таким чином, керуючись нормами кримінального та процесуального права, правовою позицією Конституційного Суду України, викладених у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року та Рішенні № 1-рп/11 від 26 січня 2011 року, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, колегія суддів відмовляє засудженому ОСОБА_6 у задоволенні його заяви про приведення вироку Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року та ухвали Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року щодо нього у відповідність до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 459 467 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
заяву засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року та ухвали цього ж суду від 30 червня 2000 року стосовно нього залишити без задоволення.

Зазначена ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії вказаної ухвали.

Судді: