УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №287/374/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.119 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді. . . . . . . . . . . ОСОБА_2 суддів . . . . . . . . . . . . . . . ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання . . . . ОСОБА_5
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , судимого:
- 05.03.1999 року Олевським районним судом Житомирської області за ст.17, ч.1ст.117, ст.17, ч.1 ст.118, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) на 4 роки позбавлення волі, звільненого від відбування покарання 08.06.2000 року згідно Закону України «Про амністію» від 11.05.2000 року;
- 28.12.2000 року Сарненським районним судом Рівненської області за ст.17, ч.2 ст.117 КК
України (в редакції 1960 року) на шість років позбавлення волі; 07.07.2004 року невідбуту частину покарання змінено на більш м`яку, у виді обмеження волі на два роки 18 днів; постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 14.12.2004 року звільнено від відбування покарання умовно-достроково на 1 рік 6 місяців та 2 дні;
- 17.05.2005 року Олевським районним судом Житомирської області за ч.2 ст.15, ч.2
ст.152, ст.71 КК України (в редакції 2001 року) на 7 років 6 місяців позбавлення волі,
на підставі ст.81 КК України звільненого 03.11.2010 року відповідно до постанови
Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.10.2010 року умовно-достроково на 1 рік 9 місяців 8 днів,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9
в апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить скасувати вирок та постановити новий, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та обрати йому покарання максимальне в межах санкції даної статті. Посилається на те, що вирок суду не є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Зазначає, що незаконність та необґрунтованість вироку полягає у неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину, особі винного та обставинам, що обтяжують та пом`якшують покарання через його м`якість.
Просить змінити кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України, перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження що спричинило смерть потерпілого, оскільки суб`єктивна сторона злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, характеризується прямим або непрямим умислом, а ставлення винного до смерті потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України) є необережним.
Тому вважає, що ОСОБА_6 , будучи раніше неодноразово судимим за насильницькі злочини, та відбувши за них реальну міру покарання у виді позбавлення волі, вчинив не вбивство його брата через необережність, а умисно заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.
Між обвинуваченим та потерпілим відбулася сварка та бійка через раптово виниклі неприязні обставини в ході якої ОСОБА_6 застосовував фізичне насильство щодо потерпілого.
Зазначає, що свідки підтвердили в судовому засіданні, факт бійки, яка як вважає виникла в зв`язку з небажанням потерпілого «заганяти» телефон в обмін на горілку та примушування обвинуваченим потерпілого до вказаного, внаслідок чого з метою придушити опір ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , заподіяв потерпілому умисне тяжке тілесне ушкодження що в подальшому спричинило його смерть. Вказані обставини підтверджуються також тим, що потерпілий з обвинуваченим друзями ніколи не були.
Також суд при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не врахував, що останній має не зняту та не погашену судимість за вчинені насильницькі умисні злочин, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, реально відбував покарання в ізоляції від суспільства, проте на шлях виправлення не став, негативну характеризується до даного часу, не працює, зловживає спиртними напоями.
Висновок суду про те, що потерпілий сам спровокував до необережних дій обвинуваченого є необґрунтованим доказом та недоведеним, оскільки обвинувачений відмовився надавати пояснення суду, враховуючи його кримінальну репутацію у минулому.
Вироком Олевського районного суду Житомирської області від 31 січня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст. 119 КК України на 3 роки позбавлення волі. Строк відбуття покарання ОСОБА_6 , за даним вироком суду рахується з дня фактичного затримання. Цивільний позов ОСОБА_8 , до ОСОБА_6 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 , 9 002 гривень 69 копійок у відшкодування матеріальної шкоди та 80 000 гривень 00 копійок у відшкодування моральної (немайнової) шкоди, понесених від вчиненого кримінального правопорушення, а всього на загальну суму 89 002 гривень 69 копійок. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави кошти в сумі 196.56 грн. процесуальних витрат на залучення експерта.
Запобіжний захід до набранням вироком законної сили ОСОБА_6 - особисте зобов`язання з`являтися до органів дізнання, досудового слідства та суду залишено без змін.
Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 , 02 листопада 2014 року, о 20 годині 00 хвилин, знаходячись в будинку АДРЕСА_2 , де розпиваючи алкогольні напої із ОСОБА_10 , під час сварки, на ґрунті якої у ОСОБА_6 раптово виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 .. З цією метою та проявляючи злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків (настання смерті ОСОБА_10 ), від вчинених ним дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, діючи з більшою обачністю, ОСОБА_6 , схопивши своїми руками ОСОБА_10 , за одяг на плечах, і в процесі тяганини між ними, ОСОБА_10 , вивернувся із рук ОСОБА_6 , та невстоявши на ногах, впав своїм тілом, а саме животом на дерев`яний стілець, а ОСОБА_6 , в свою чергу, невтримавшись на ногах, упав зверху на ОСОБА_10 , своїм тілом, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент їх заподіяння, від яких настала смерть потерпілого ОСОБА_10 ..
Заслухавши доповідача, потерпілого ОСОБА_8 , та його представника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, заперечення прокурора та обвинуваченого ОСОБА_6 проти вимог апеляційної скарги, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив ретельно та не врахував у вироку докази того, що умисел обвинуваченого був спрямований на умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , не врахував спосіб, кількість та локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій та попередню поведінку обвинуваченого, їхні взаємовідносини, є безпідставними.
Відповідно до ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення за обставин наведених у вироку ґрунтується на зібраних у провадженні та перевірених в судовому засіданні доказах, оцінених в сукупності і є обґрунтованим.
Суд 1-ї інстанції визнав, що ОСОБА_6 вчинив вбивство ОСОБА_10 через необережність та кваліфікував його дії за ч.1 ст.119 КК України правильно.
Показання обвинуваченого суд визнав правдивими, оскільки вони послідовні, логічні, узгоджуються з іншими доказами дослідженими в судовому засіданні.
У ході судового провадження зазначені у вироку фактичні обставини вчиненого винним знайшли підтвердження у висновку експерта №404 від 09.12.2014 року щодо можливості отримання ОСОБА_10 травми живота при падінні ОСОБА_10 животом на дерев`яний стілець та падінні ОСОБА_6 своїм тілом на ОСОБА_10 ..
Судом також враховано висновок експерта №159 від 24.11.2014 року про виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_10 та про причини настання смерті ОСОБА_10 від закритої тупої травми живота з розривами бриж тонкої та товстої кишок, яка ускладнилася розвитком внутрішньочеревної кровотечі та крововтрати.
Очевидців конфлікту між потерпілим та обвинуваченим не встановлено. Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 бачили потерпілого в той день після бійки, який лежав на дивані у спальній кімнаті, а свідок ОСОБА_13 показала, що об 13 годині 40 хвилин дізналась, що ОСОБА_10 погано себе почуває і прийшовши до нього, побачила, що в будинку сидів ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння, а ОСОБА_10 лежав на дивані у спальній кімнаті без ознак життя.
Доводи потерпілого ОСОБА_8 про те, що обвинувачений з його братом ОСОБА_10 не були друзями, а бійка між ними виникла в зв`язку з небажанням потерпілого «заганяти» телефон в обмін на горілку та примушування обвинуваченим потерпілого до вказаного, внаслідок чого з метою придушити опір ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , заподіяв потерпілому умисне тяжке тілесне ушкодження що в подальшому спричинило його смерть є необґрунтованими та спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, яким дана належна оцінка у вироку.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 погоджувався з пред?явленим обвинуваченням ОСОБА_14 прокурором, не заявляв клопотання про зміну кваліфікації дій обвинуваченого.
В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_6 в більш тяжкому злочині, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, що суперечить ч.3 ст. 337 КПК України в якій зазначено, що суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Суд першої інстанції встановив обставини справи та доведеність вини ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні на підставі досліджених та належним чином перевірених доказів, які є достовірними послідовними та логічними та такими, що узгоджуються між собою.
Вирішуючи питання про призначення мінімального покарання суд дотримався вимог ст..65 КК України та врахував, щире каяття ОСОБА_6 у вчиненому злочині, визнання вини, вчинення необережного кримінального злочину середньої тяжкості в стані алкогольного сп`яніння, неодноразову судимість, негативну характеристику по місцю проживання, неправильну провокуючу поведінку потерпілого ОСОБА_10 , а також думку потерпілого щодо виду та міри покарання.
Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч.1ст.119 КК України у виді позбавлення волі, а доводи потерпілого про м?якість призначеного покарання є безпідставними, так як судом 1-ї інстанції враховані всі ті обставини, на які посилається у своїй апеляційній скарзі потерпілий при призначені покарання.
Дане покарання є справедливим, необхідним і цілком достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Підстави для зміни чи скасування вироку суду, за мотивами викладеними в апеляційній скарзі, відсутні.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Олевського районного суду Житомирської області від 31 січня 2015року щодо ОСОБА_6 - без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С у д д і: