Справа №: 272/888/14-к
Провадження № 1-кп/272/2/15
УХВАЛА
18 березня 2015 року
Андрушівський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
з участю прокурора - ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.2 ст. 309 КК України,
в с т а н о в и в:
Органом досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України.
В судовому засіданні захисником обвинуваченого заявлено клопотання, в якому він просить визнати недопустимими доказами протокол обшуку в помешканні ОСОБА_4 від 17.02.2014 року та предмети (наркотичні засоби), виявлені в ході його проведення, як здобуті незаконним шляхом. Зазначає, що підставою для винесення ухвали слідчим суддею про надання дозволу на проведення обшуку, була інформація, викладена в клопотанні слідчого з посиланням на покази ОСОБА_6 про придбання наркотичних засобів у ОСОБА_4 . Однак дана інформація була неправдивою, оскільки таких показів ОСОБА_6 не давав.
Прокурор заперечував проти заявленого клопотання, посилаючись на те, що дане питання підлягає вирішенню в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по даній справі.
Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;
3) порушення права особи на захист;
4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;
5) порушення права на перехресний допит;
6) отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Згідно з положеннями ч.2 ст. 89 КПК України під час судового розгляду суд має право визнати доказ недопустимим у разів встановлення ознак очевидної недопустимості, тобто фактично вказані ознаки мають не викликати жодних сумнівів у суду щодо їх незаконності.
Зважаючи на викладені та висловлені в судовому засіданні обґрунтування, суд вважає, що вирішення питання допустимості доказів, про які просить захисник, викликає необхідність аналізу інших матеріалів кримінального провадження, а тому у задоволенні клопотання захисника на даній стадії слід відмовити, а питання допустимості доказів остаточно вирішити під час їх оцінки у всій сукупності з іншими матеріалами провадження в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення відповідно до ч.1 ст. 89 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 87, 89 КПК України, суд
ухвалив:
Відмовити у задоволенні клопотання захисника про визнання доказів недопустимими.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1