АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №415/3516/14-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/790/294/15 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.260 КК України

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 березня 2015 р. м. Харків
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
Головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 26 листопада 2014 р., -
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Лисичанська Луганської області, громадянин України, пенсіонер, розлучений, з вищою освітою, раніше не судимий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , засуджений за ч.2 ст.260 КК України до 4 років позбавлення волі.
Згідно ст.75 КК України, ОСОБА_8 покарання призначено з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 3 роки.
На підставі ст.76 КК України, на ОСОБА_8 покладені обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано і ОСОБА_8 звільнений з-під варти в залі суду.
Як встановив суд, в травні 2014 р., більш точний час під час досудового розслідування та судового розгляду встановити не виявилося можливим, ОСОБА_8 на добровільній основі увійшов до структурного підрозділу збройного формування, що діяло на території м. Лисичанська Луганської області, яке не передбачене чинними Законами України та було створено іншою особою. Він розумів, що діяльність цього формування спрямоване на заволодіння окремими територіями та їх утримання, на силову підтримку окремих владних структур, депортацію населення з регіону знаходження даного збройного формування, знищення живої сили супротивника та його матеріальних коштів, з використанням вогнепальної зброї, вибухових речовин та іншої зброї.
ОСОБА_8 умисно став приймати активну участь у збройному формуванні, виконуючи вказівки осіб, які були рангом вище нього.
Так, з травня 2014 р. та до моменту його затримання, він, з метою перевірки документів у водіїв, які проїжджали дані блокпости, діючи в складі збройного формування, умисно здійснював несення служби на блокпостах, розташованих на в`їзді до м. Лисичанська Луганської області, маючи при собі автоматичну зброю.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні вважає, що суд безпідставно звільнив ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, оскільки останній вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років.
Окрім того апелянт, зазначає, що 7 жовтня 2014 р. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо невідворотності покарання за окремі злочини проти основ національної безпеки, громадської безпеки та корупційні злочини», яким ст.176 КПК України доповнило частиною 5-ю, відповідно до якої, запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України. Також зазначає, що суд, всупереч п.2 ч.4 ст.374 КПК України, у резолютивній частині вироку не вказав про зарахування до відбутого покарання, часу досудового тримання під вартою ОСОБА_8 , оскільки останній понад 3 місяці знаходився під вартою. З наведених підстав прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання 4 роки позбавлення волі.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, а також обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок суду правильним, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оскаржені, і докази щодо них, у відповідності до ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.
При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості і суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення, яке належить до категорії тяжких злочинів.
Судом правильно враховано повне визнання ОСОБА_8 своєї провини, щире каяття в скоєному та те, що він на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем помешкання характеризується позитивно, є ветераном Міністерства Внутрішніх Справ України.
З пояснень ОСОБА_8 колегії суддів вбачається, що в складі незаконних збройних формувань він перебував з кінця травня 2014 року по кінець червня 2014 року, після чого добровільно вийшов зі складу цього формування, будь-яких дій пов`язаних з застосуванням насильства щодо громадян він не здійснював, вихід з незаконного збройного формування здійснив коли зрозумів справжні незаконні і антидержавні дії і методи їх скоєння членами таких формувань.
В проміжок часу з кінця червня 2014 року по кінець липня 2014 року, до часу його затримання бійцями правоохоронних і силових структур України, він перебував за місцем свого проживання і будь-яких правопорушень не здійснював.
Колегія суддів вважає, що наведені пояснення обвинуваченого, щодо причин виходу зі складу незаконного збройного формування, належно були оцінені і судом першої інстанції як свідчення щирого каяття ОСОБА_8 у скоєному кримінальному правопорушенні.
Будь-яких інших фактів, які б підтверджували скоєння ОСОБА_8 незаконних дій щодо окремих осіб, або дій, які зумовили настання тяжких наслідків, матеріали досудового і судового проваджень не містять.
За таких обставин, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає відповідним скоєному і даним про його особу.
Колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, вважаючи, що призначення і відбування покарання з випробуванням в цьому конкретному провадженні забезпечує належним чином профілактику здійснення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.
Доводи прокурора щодо порушення судом вимог ст.176 КПК України, також є необґрунтованими.
Так, на момент вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, стаття 176 КПК України складалася з чотирьох пунктів і тільки 7 жовтня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо невідворотності покарання за окремі злочини проти основ національної безпеки, громадської безпеки та корупційні злочини», яким доповнила ст.176 КПК України п`ятим пунктом, де зазначено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України. Цей Закон набрав чинності 31 жовтня 2014 р., у зв`язку з його опублікуванням у газеті «Голос України» № 209.
Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, окрім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення змісту частини першої ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 роз`яснив, що положення частини першої ст.58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У мотивувальній частини рішення Конституційного Суду України зазначено, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Також зазначено, що надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Про це йдеться і в ч.1 ст.5 КПК України, якою передбачено, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з вимогами КПК України, чинними на початок виконання такої дії або прийняття такого рішення.
У Законі України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо невідворотності покарання за окремі злочини проти основ національної безпеки, громадської безпеки та корупційні злочини» № 1689-VII 7 жовтня 2014 р. відсутня пряма вказівка про надання зворотної дії у часі вимогам, передбаченим у частині 5 статті 176 КПК України.
Отже, правові підстави для застосування щодо ОСОБА_8 змісту ч.5 ст. 176 КК України відсутні, а доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Покарання ОСОБА_8 призначено з випробуванням, а сам він судом звільнений з під варти з скасуванням міри запобіжного заходу, у вироку суду не вирішувалося питання про негайне і реальне відбування покарання обвинуваченим.
У разі невиконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, питання про його направлення для відбування призначеного покарання вирішується відповідно до вимог, передбачених ч.2 ст. 78 КК України, зокрема і щодо заліку в строк покарання часу перебування особи під вартою як запобіжного заходу.
З наведених підстав доводи апеляційної скарги з зазначеного питання колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не дають підстав для скасування, або зміни вироку, як це передбачено ст. 409 КПК України.
Судом першої інстанції була дана належна оцінка особі обвинуваченого, зроблено обґрунтований висновок про винність ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, правильно застосовано вимоги ст. 65 КК України тому, колегія суддів вважає, що по кримінальному провадженню відсутні будь-які порушення, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення обвинуваченому більш суворого покарання.
Керуючись, ст.404, ст.405, ст.407, ст.409, ст.419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 26 листопада 2014 р. щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді