У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого - судді

Коновалова В.М.,

суддів

Пивовара В.Ф., Мороза М.А.,

за участю прокурора

Сухарєва О.М.,

засудженої

ОСОБА_1

розглянула у судовому засіданні 5 липня 2007 року в м.
Києві кримінальну справу за касаційним поданням заступника прокурора м. Києва
на вирок Подільського районного суду м. Києва від 7 липня 2006 року, яким
засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, раніше судиму:

- 28 квітня 2004 року за ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 192 на 1
рік 6 міс.

обмеження волі, на підставі 75 КК України звільнену

від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 13 грудня 2004 року за ч.ч. 2, 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190,

ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 209 КК України на 5 років

позбавлення волі з позбавленням права займатися

організаційно-розпорядчою діяльністю строком на 2 роки,

з конфіскацією коштів, одержаних злочинним шляхом, та

з конфіскацією майна, на підставі 75 КК України звільнену

від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,

- за ч.
2 ст. 364 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням
права займати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та
адміністративно-господарських обов'язків строком на 3 роки;

- за ч.
2 ст. 366 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права займати
посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та
адміністративно-господарських обов'язків строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 ч. 4 КК України
шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 остаточно
визначено покарання - 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати
посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських
обов'язків строком на 3 роки, а на підставі ст. 75 КК України її звільнено від
відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з
іспитовим строком 3 роки.

В апеляційному порядку справа не розглядалася.

За вироком суду ОСОБА_1 засуджено за те, що вона, будучи
службовою особою, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 ПП “МКА Аміго Інтернейшенел”,
розташованого по АДРЕСА_1, зловживаючи своїм службовим становищем, із
корисливих мотивів у березні 2003 року склала фіктивну довідку про власні
доходи з метою безпідставного отримання кредиту в АТ “Індустріально-експортний
банк”, після чого банк уклав з нею кредитний договір, на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 11 500 грн.

В результаті злочинних дій ОСОБА_1 АТ
“Індустріальний-експортний банк” завдано матеріальних збитків в особливо
великих розмірах на загальну суму 11 500 грн., що в 676 разів перевищує
встановлений законодавством
неоподаткований мінімум доходів громадян.

У касаційному поданні прокурор ставить питання про скасування
постановленого вироку щодо ОСОБА_1 і направлення справи на новий судовий
розгляд у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону та
невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів та особі
засудженої. Посилається на те, що суд
неправильно застосував кримінальний
закон при призначенні покарання засудженій за сукупністю злочинів, вчинених до
постановлення попереднього вироку, а також допустився помилки при
складанні додаткових покарань шляхом поглинення. Вважає, що підстав для
звільнення ОСОБА_1 від відбування основного покарання з випробуванням не
вбачається. Указує, що суд поклав на засуджену обов'язок не виїжджати у період
іспитового строку за межі України на постійне проживання, який не передбачений ст. 76 КК України.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, пояснення засудженої,
яка вважала вирок законним і обґрунтованим, міркування прокурора, який
підтримав доводи подання про порушення кримінального закону при призначенні
покарання і вважав його надмірно м'якім, обговоривши доводи касаційного подання
та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що воно підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Відповідно до роз'яснень п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №
7 від 24 жовтня 2003 року “Про практику призначення судами кримінального
покарання” коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що
засуджений винен ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення попереднього
вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається спочатку за
правилами ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, вчинених до
постановлення першого вироку, а після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК
України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була засуджена вироком Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня
2004 року за ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст.
190 КК України до 1 року 6 місяців
обмеження волі і звільнена на підставі
ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим
строком 1 рік. Злочини за цим вироком вона учинила у 2002-2004 роках, тобто до
засудження за наступним вироком.

Також ОСОБА_1 була засуджена вироком Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2004 року за ч.ч. 2, 3
ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 209 КК України на 5
років позбавлення волі з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою
діяльністю строком на 2 роки, із конфіскацією коштів, одержаних злочинним
шляхом, та з конфіскацією майна, і звільнена на підставі ст. 75 КК України від
відбування покарання з випробуванням з
іспитовим строком 3 роки. Попередній вирок Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2004 року було
постановлено виконувати самостійно.

Призначаючи покарання за даним вироком, суд застосував тільки ч. 4 ст. 70 КК України, не застосувавши при
призначенні покарань за сукупністю злочинів,
вчинених до постановлення попереднього вироку, ч. 1 ст. 70 КК України.

До того ж при призначенні остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України суд не повинен був
застосовувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим,
оскільки згідно роз'яснень п. 21
постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року “Про
практику призначення судами кримінального покарання” однакові за видом і
розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені
у максимальних межах санкцій статей КК України.

Крім того, відповідно до вимог ст. 76 КК України та роз'яснень п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року “Про практику
призначення судами кримінального покарання” суд, звільняючи особу від
відбування покарання з випробуванням, може покласти на неї обов'язки,
передбачені ст. 76 КК України, із метою організації органами виконання покарань
належного контролю за її поведінкою. Перелік цих обов'язків є вичерпним і
розширеному тлумаченню не підлягає.

Однак, у даному випадку суд поклав на засуджену обов'язок
не виїжджати у період іспитового строку за межі України на постійне проживання,
який не передбачений ст. 76 КК України,
оскільки у п. 2 ст. 76 КК України йдеться про обов'язок не вчиняти
зазначені дії без дозволу органу кримінально-виконавчої системи.

Разом із тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційного подання прокурора стосовно
застосування ст. 75 КК України до ОСОБА_1, тому що обмежень до її застосування
при призначенні покарання за ч. 4 ст. 70 КК України закон не містить

З огляду на викладені обставини колегія
суддів вважає, що вирок щодо ОСОБА_1
слід скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд у зв'язку з
неправильним застосуванням кримінального закону при призначенні покарання
засудженій.

При новому розгляді справи слід врахувати наведене у
даній ухвалі, перевірити доводи, викладені у касаційному поданні прокурора, і за умови підтвердження обсягу обвинувачення, в якому ОСОБА_1
визнано винною за даним вироком, прийняти рішення,
яке б відповідало вимогам кримінального закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 394 - 396 КПК
України, колегія суддів

у х в а
л и л а:

касаційне подання заступника
прокурора м. Києва задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 7 липня 2006 року щодо ОСОБА_1 скасувати й направити справу щодо неї на
новий судовий розгляд.

С у д д і:

Коновалов В.М. Мороз М.А. Пивовар В.Ф.