АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/42/15-к Номер провадження 11-кп/786/236/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ст.190 ч.2 КК України С.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:
Головуючого ОСОБА_2 ,
Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000097 за апеляційною скаргою військового прокурора Полтавського гарнізону на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 3 лютого 2015 року.

Цією ухвалою щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.

Новодмитрівка Золотоніського району Черкаської

Області,мешканця

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

відмовлено в затвердженні угоди про визнання винуватості між військовим прокурором Полтавського гарнізону та підозрюваним за обвинуваченням за ч.2 ст. 190 КК України, а кримінальне провадження повернуте прокурору для проведення досудового розслідування.

До суду першої інстанції надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 190 КК України з угодою про визнання винуватості між військовим прокурором Полтавського гарнізону та підозрюваним.

Відмовляючи в задоволенні угоди суд послався на те, що угода не відповідає вимогам ст. 474 КПК України оскільки дії обвинуваченого кваліфіковані неправильно.

Зокрема, суд дійшов висновку про те, що відповідальність за шахрайство можлива лише у випадку коли потерпілий будучі введеним в оману добровільно та правомірно передає своє майно винній особі.

Оскільки ОСОБА_9 не визнаний потерпілим та усвідомлював, що дії обвинуваченого є неправомірними кваліфікація дій ОСОБА_8 є неправильною.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу скасувати, постановити нову призначивши кримінальне провадження до розгляду в суді першої інстанції. В обґрунтування зазначає, що висновок суду про неправильність кваліфікації є помилковим, а ч. 7 ст. 474 КПК України передбачена можливість відмови в затвердженні угоди лише у випадку коли допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди.

Інші учасники процесу ухвалу не оскаржили.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку обвинуваченого та його захисника, які погодились з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до п.1 ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди.

Відмовляючи в затвердженні угоди суд, поставивши під сумнів правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 , не зазначив під ознаки якого більш тяжкого злочину підпадають інкриміновані йому дії.

Непереконливим є і висновок суду щодо настання відповідальності за шахрайство лише у випадку коли потерпілий будучі введеним в оману повинен усвідомлювати правомірність передачі майна винній особі.

Зокрема, згідно з роз`ясненням, що міститься в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво» дії службової особи, яка, одержуючи гроші чи матеріальні цінності начебто для передачі іншій службовій особі як хабар, мала намір не передавати їх, а привласнити, належить кваліфікувати не за ст. 368 КК, а за відповідними частинами статей 190 і 364 КК як шахрайство та зловживання владою чи службовим становищем, а за наявності до того підстав і за відповідними частинами статей 27, 15 та 369 КК як підбурювання до замаху на давання хабара. Особа, яка в такому випадку передала гроші чи цінності, вважаючи, що вона дає хабар, несе відповідальність за замах на давання останнього.

Наведене свідчить про можливість кваліфікації дій винної особи у шахрайстві і в тому випадку коли потерпілий усвідомлює, що мета передачі ним свого майна є протиправною.

Відповідно до ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

З змістом наведеної норми закону укладення угоди про визнання винуватості не можливе у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим у ньому будь-яка особа не визнавалась, а отже, участі в кримінальному провадженні не брала.

Виходячи з наведеного висновок суду про відмову в затвердженні угоди є необґрунтованим, а доводи апеляційної скарги слушними.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
апеляційну скаргу прокурора задовольнити,

Ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 3 лютого 2015 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

Постановити нову ухвалу якою призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 190 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4