АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11кп/778/714/15 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.ст.185, 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0003756 від 17 жовтня 2014 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт.Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

встановила:
9 лютого 2015 року заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_9 звернулася до суду з апеляційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27 січня 2015 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі; за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі; на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 , до набранням вироку законної сили, залишено без змін у вигляді тримання під вартою. Строк відбування покарання постановлено рахувати з 3 грудня 2014 року. Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставин кримінального провадження, доведеність вини та юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вирок суду першої інстанції скасувати, призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, за ч.2 ст.186 КК України у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України, остаточно призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі; врахувати в якості обставини що обтяжує покарання рецидив злочинів; стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта 786,24 грн.; у вступній частині вироку зазначити дату винесення останнього за часом вироку щодо ОСОБА_6 27 серпня 2008 року.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд безпідставно відніс на рахунок держави витрати пов`язані з проведенням експертизи, при тому, що з урахуванням положень ст.ст.122, 124 КПК України, вказані витрати підлягають стягненню на користь держави з обвинуваченого. Неврахування судом в повній мірі даних про особу обвинуваченого призвело до то, що рецидив злочинів не був визнаний судом обставиною, що обтяжує покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджено за те, що він 14 жовтня 2014 року приблизно о 16-00 годині, діючи повторно, з корисливих мотивів, у маршрутному таксі №22, в районі зупинки громадського транспорту «Жилмасив» у м.Запоріжжі, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, відкрив рюкзак неповнолітньої ОСОБА_10 , умисно таємно викрав мобільний телефон вартістю 899 грн, що належав матері ОСОБА_10 потерпілій ОСОБА_11 , чим спричинив останній матеріальну шкоду на вказану суму.

03 грудня 2014 року приблизно о 14-30 годині, ОСОБА_6 , діючи повторно, з корисливих мотивів, на вул.Червоній в м.Запоріжжі, поблизу будинку культури ім.Т.Г.Шевченка, підійшов до ОСОБА_12 , умисно, відкрито викрав, зірвавши правою рукою з плеча потерпілої сумку чорного кольору, в якій знаходилось майно останньої, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 337,53 грн.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, та наполягала на скасуванні вироку суду першої інстанції і постановленні нового вироку; обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочинів зазначених у вироку, є обґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, в зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювалися.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, як умисне таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, та відповідно, умисне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого прокурором не оспорюється. Обвинувачений ОСОБА_6 не подав апеляційну скаргу на вирок суду, між тим висловлюючи своє ставлення до поданої прокурором апеляційної скарги, заявив про порушення його права на захист судом першої інстанції, та наявність алібі на 14 жовтня 2014 року, про яке він не міг заявити раніше.

Перевіряючи заяву обвинуваченого ОСОБА_6 , суд допитав свідка ОСОБА_13 , між тим він не підтвердив алібі обвинуваченого.

Свідок пояснив, що ОСОБА_6 дійсно перебував у реабілітаційному центрі з 11 вересня 2014 року по листопад 2014 року. За цей час обвинувачений їздив додому, між тим коли це було повідомити не зміг у зв`язку з тим, що пройшло багато часу. На даний час центр не працює у зв`язку з проведенням АТО. Ніхто, з працюючих раніше там осіб, не може надати відповідь коли саме їздив додому обвинувачений.

Між тим, із анкети, наданою керівником центру, ОСОБА_6 перебував у центрі біля двох місяців. На два дні їздив додому у жовтні 2014 року. Приїхав у нетверезому стані. Вибув із центру за власним бажанням. Висунута версія обвинуваченим, що він не міг вчинити крадіжку майна 14 жовтня 2014 року, не підтверджена свідком. А та обставина, що обвинувачений раніше про наявність алібі не заявляв, свідчить про бажання обвинуваченого уникнути відповідальності за крадіжку.

Відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_6 визнавав себе винним, розкаявся, що дало підстави суду призначити йому покарання обмежившись мінімальним строком покарання за найбільш тяжкою статтею КК України, із застосуванням саме принципу поглинення покарання, передбаченого ч.1 ст. 70 КК України.

Заява обвинуваченого ОСОБА_6 про порушення судом першої інстанції його права на захист не знайшла свого підтвердження в ході перевірки.

У судовому засіданні, що підтверджено записом судового засідання, обвинувачений ОСОБА_6 себе винним визнавав, не наполягав на дослідженні зібраних доказів, про забезпечення його захисником суду не заявляв. Судом були з`ясовані обставини того, що обвинувачений правильно розуміє зміст обставин, за яких він не зможе оспорювати фактичні обставини справи, та не має сумніву у добровільності своєї позиції.

Провадження було судом першої інстанції розглянуто за правилами ч.3 ст.349 КПК України. Суд, правомірно визнав недоцільним досліджувати докази зібрані по справі.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України. При цьому суд врахував характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працював. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд зазначив повне визнання обвинуваченим своєї вини. Обставин, що обтяжують покарання, судом не виявлено.

Посилання прокурора на порушення судом ч.2 п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до якого суд, установивши наявність обтяжуючих обставин, зобов`язаний навести їх у вироку і врахувати при призначенні покарання, є безпідставними.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що органами досудового розслідування обставини, що обтяжують покарання під час досудового розслідування не виявлено. Про це зазначено в обвинувальному акті.

Виходячи із принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості, суд першої інстанції, за відсутності доводів прокурора про визнання цієї обставини в якості такої що обтяжує покарання, не взяв її до уваги.

Суд апеляційної інстанції, на підставі ч.2 ст.67 КК України, враховуючи характер вчиненого злочину, також не вважає за можливе рецидив злочину враховувати як обставину, що обтяжує покарання призначене обвинуваченому ОСОБА_6 .

З урахуванням викладеного, фактичних обставин справи, та відомостей про особу обвинуваченого у їх сукупності, суд зробив правильні висновки про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у межах санкцій статей за скоєні ним кримінальні правопорушення, та із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України. При цьому суд першої інстанції належним чином вмотивував своє рішення.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд незаконно призначив мінімальне покарання обвинуваченому, та застосував принцип поглинення, а не часткового складання, на думку колегії суддів, є безпідставним.

Суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення щодо призначення саме такого виду та розміру покарання. При цьому суд врахував і те, що ОСОБА_6 себе винним визнав, справа розглянута судом у найкоротший термін, за правилами ч.3 ст. 349 КПК України, тобто з метою економії процесуальних строків та збереження матеріальних коштів.

Що стосується доводів прокурора про порушення судом вимог ч.2 ст.124 КПК України, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими, у зв`язку з чим вирок суду в цій частині підлягає зміні.

Суд першої інстанції не врахував вимог закону, а саме, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Органами досудового розслідування надані суду докази, відповідно до яких на проведення експертиз по даному кримінальному провадженню затрачено 786, 24 грн., тому ці витрати підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 .

Не підлягає задоволенню апеляційна скарга прокурора щодо уточнення вступної частини вироку суду та зазначення дати останнього вироку відносно ОСОБА_6 .

За вимогами ст.379 КПК України виправлення описок і очевидних арифметичних помилок у судовому рішення відбувається за певною процедурою. Суд першої інстанції має право виправити допущені в судовому рішення описки, очевидні арифметичні помилки, незалежно чи набрало судове рішення законної сили самостійно.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Змінити вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27 січня 2015 року щодо ОСОБА_6 , засудженого за ч.2 ст.185, ч.2 ст. 186 КК України.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати пов`язані із залученням експерта для проведення експертиз, у сумі 786,24 грн.

В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою у той же строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4