ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії суддів:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 5 лютого 2015 року касаційну скаргу захисника засудженого у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, не судимого,

за участю прокурора ОСОБА_7,

встановив:

У касаційній скарзі захисник вказав на недотримання судом апеляційної інстанції вимог КПК України, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 396 цього Кодексу, оскільки вимога про дослідження доказів прокурором в апеляційній скарзі не ставилась, отже суд, дослідивши заново докази порушив принцип змагальності. Вказав також на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, встановивши, що засуджений діяв з непрямим та невизначеним умислом на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК України. Крім того, захисником вказано й на призначенні засудженому надто суворого покарання, оскільки за наявності даних про особу засудженого та декількох обставин, які пом'якшують покарання, суд мав підстави для призначення більш м'якого покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України. З огляду на викладене захисник вимагає про зміну вироку апеляційного суду із перекваліфікацією дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України, призначивши покарання за цим законом у виді позбавлення волі на строк п'ять років, в разі залишення вироку апеляційного суду в частині кваліфікації дій засудженого без зміни, просив про пом'якшення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України до чотирьох років позбавлення волі.

Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 квітня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років. Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 2 липня 2014 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 скасовано. Постановлено рішення визнати його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено покарання за цим законом у виді позбавлення волі на строк сім років. Вироком суду також вирішено долю речових доказів та питання щодо процесуальних витрат.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 21-ій годині, будучи в стані алкогольного сп'яніння, знаходячись за місцем проживання потерпілої ОСОБА_6 АДРЕСА_1, під час розпиття спиртних напоїв, між ними виникла сварка, в ході якої ОСОБА_5 на грунті особистих неприязних відносин, що склались на той момент, наніс ОСОБА_6 не менше двох ударів кулаком руки по голові, заподіявши таким чином їй тяжких тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, крововиливу під оболонки головного мозку, що є небезпечними для життя в момент заподіяння. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 померла на місці події.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Твердження захисника про недотримання судом апеляційної інстанції при постановленні вироку вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є слушними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону дотримався не повною мірою.

Так, за диспозицією статті 121 КК України при заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження суб'єктивною стороною дій винної особи є прямий умисел, а ставлення винного до настання наслідків своїх дій у виді смерті потерпілого характеризується необережністю.

Щодо кваліфікації дій особи за статтею 119 КК України, то судом має бути встановлено, що особа, яка заподіяла потерпілому тяжке тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість).

Всупереч наведеним положенням закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази та надавши їм іншої оцінки, ніж суд першої інстанції, перекваліфікувавши дії засудженого ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 119 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, належним чином свого рішення не мотивував.

При цьому апеляційний суд, як вбачається із судового рішення, встановив, що умисел ОСОБА_5 був направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, якій він заподіяв не менше двох ударів по голові, із прикладанням достатньої сили. Водночас вказав, що засуджений «мав непрямий умисел на спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілій».

Втім, суд зробив висновок, що «відповідальність у даному випадку при невизначеному умислі настає за фактично спричинений наслідок», визнавши його винним у «нанесенні умисних (із непрямим умислом) тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_6».

Отже, тим самим суд апеляційної інстанції допустив істотні протиріччя щодо визначення умислу, з яким діяв засуджений на спричинення тілесних ушкоджень.

З огляду на викладене та враховуючи прийняте рішення апеляційного суду, що містить істотні суперечності, суд касаційної інстанції не входить в обговорення питання за доводами касаційної скарги захисника щодо правильності застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121, замість ч. 1 ст. 119 КК України, та відповідність призначеного йому покарання, що підлягають ретельній перевірці апеляційним судом.

Таким чином, вирок апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням у провадженні нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого суду слід із дотриманням вимог процесуального закону провести судовий розгляд, належним чином перевірити доводи апеляційної скарги, за результатом чого постановити законне і обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 376, 436, 438 КПК України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Рівненської області від 2 липня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ____________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3