АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
- ОСОБА_3
при секретарях судового засідання - ОСОБА_4
ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 000063 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 , представника ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Херсон, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначене покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Цивільний позов потерпілого задоволений частково, стягнуто з обвинуваченого на корить потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100 000 грн.
Цим же вироком вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
за участю сторін судового провадження
прокурора - ОСОБА_10
ОСОБА_11
потерпілого - ОСОБА_9
представника потерпілого - ОСОБА_8
захисника - ОСОБА_12
обвинуваченого - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку суду, судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 , 21 березня 2014 року, приблизно о 9 годині 10 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Субаро Легасі», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в крайній лівій смузі проїзної частини вулиці Райдужної з боку проспекту Ватутіна у напрямку бульв. Перова в м. Києві.
В цей час попереду, напроти будинку № 69 проїзну частину дороги вул.. Райдужної в м. Києві, в межах нерегульованого пішохідного переходу зліва направо відносно руху вищевказаного автомобіля «Субаро Легасі» перетинав на велосипеді велосипедист ОСОБА_13 .
Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху:
-п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
-п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
- підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою , відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
-п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
-п. 12.3: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_6 виявилися в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «Субаро Легасі», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вищевказаній проїзній частині, не врахував дорожню обстановку і її змін, під час зміни напрямку руху не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. При виникненні небезпеки для руху, чим для ОСОБА_6 являвся велосипед ОСОБА_13 , якого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, а продовжуючи рух далі напроти будинку АДРЕСА_2 скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_13 , внаслідок чого потерпілому ОСОБА_13 було завдано тяжкі тілесні ушкодження, а саме: виявлено множинні ділянки осадження та забійні рани волосяної області голови та обличчя, відкритий перелом кісток носу, внутрішнє-черепний крововилив на базальної поверхні півкуль мозку та навколо півкуль мозочку з внутрішньо-шлунковим крововиливом, множинні крововиливи в м`які тканини голови, заднє бічної поверхні правої половини грудної клітини, розрив хребта по декільком анатомічним лініям, крововилив у середостінні, епікарді, тканині легень та брижі кишечнику, крововиливи у грудну порожнину (300 мл.), відкритий перелом кісток правого гомілково-ступеневого суглоба з розривом великих магістральних судин, крововиливи в м`яких тканинах правої гомілки по заднє-внутрішній поверхні у верхній та середній третинах, крововилив в м`яких тканинах лівої гомілки по заднє-внутрішній поверхні в середній третині. Всі зазначені ушкодження є прижиттєвими, і як небезпечні для життя мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.
Смерть ОСОБА_13 наступила від сукупності спричинених в декількох ділянках тіла ушкоджень, у вигляді множинних переломів кісток скелету, руйнування спинного мозку, внутрішньочерепного крововиливу, розриву великих магістральних судин правої нижньої кінцівки та значної кровотечі Між спричиненими постраждалому ушкодженнями та настанням його смерті є прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Не оспорюючи доведеність вини та правильність юридичної кваліфікації дій, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, а саме, зменшити його до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, зменшити суму, яка підлягає компенсації потерпілому ОСОБА_9 по його цивільному позову в рахунок відшкодування моральної шкоди до 5000 грн., стягнути на корить потерпілого ОСОБА_14 з ПрАТ «Страхова Компанія «Інкомстрах» в рахунок відшкодування моральної шкоди 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому на день настання страхового випадку, а також звільнити його від відповідальності на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році ».
В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що судом першої інстанції не дано належної правової оцінки тому, що смерть ОСОБА_13 наступила, в тому числі, й у зв`язку з порушенням останнім ПДР України, які регламентують рух велосипедистів по проїзній частині, що підтверджується матеріалами справи.
Крім того, обвинувачений звертає увагу на те, що в судовому засіданні не допитувався свідок ОСОБА_15 , разом з тим, суд першої інстанції поклав його суперечливі показання, які не відповідають обставинам кримінального правопорушення, в обвинувальний вирок, як такого, що допитаний при судовому розгляді кримінального провадження.
Також обвинувачений посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано призначив йому покарання, оскільки у вироку не зазначені всі обставини, які пом`якшують його відповідальність, мотиви та підстави застосування додаткового покарання. Зокрема, не враховано наявність на його утриманні двох неповнолітніх дітей, дружини, яка не працює, відсутність притягнень до відповідальності за порушення ПДР України, а також наявності вини самого ОСОБА_13 .
Щодо цивільного позову, ОСОБА_6 зазначає, що місцевим судом порушено ч. 3 ст. 347 КПК України, оскільки ні на початку судового розгляду ані в подальшому цивільний позов не оголошувався в судовому засіданні. При цьому, на думку обвинуваченого з урахуванням вищевикладеного у комплексі а тим, що, ані в тексті позовної заяви, ані в судовому засіданні цивільний позивач та його представник не навели аргументів щодо обґрунтування своїх вимог, у зв`язку з чим, вважає, що рішення суду в частині часткового задоволення цивільного позову на суму в 100 000 грн. є незаконним та необґрунтованим.
Більше того, обвинувачений звертає увагу на те, що у вироку суду не визначено міру відповідальності залученого до справи співвідповідача по цивільному позову ПрАТ «Страхова компанія «Інкомтсрах», яка не звільнена від виплати страхових відшкодувань за завдану ним шкоду.
Крім того, ОСОБА_6 зазначає, що судом першої інстанції безпідставно та незаконно відмовлено у задоволенні його клопотання про застосування положень Закону України «Про амністію у 2014 році», у зв`язку з чим, просить розглянути дане питання при апеляційному розгляді.

Прокурор ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу із змінами та доповненнями, в якій зазначає про те, що судом першої інстанції належним чином не врахована ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, висновок суду про те, що ОСОБА_6 відшкодував потерпілому матеріальні збитки не підтверджений самим потерпілим, а тому такий висновок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Як вважає прокурор, матеріали кримінального провадження та обставини, які встановлені у судовому засіданні, свідчать про те, що фактично ОСОБА_6 не визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, що підтверджується показаннями останнього у судовому засіданні та суперечить наявності у нього щирого каяття.
Також, на думку прокурора, судом першої інстанції не враховано конкретні обставини настання смерті ОСОБА_13 внаслідок численних тілесних ушкоджень, що є великим потрясінням для його близьких.
При цьому, як вказує прокурор у змінах до апеляційної скарги, суд у вироку послався на показання свідка ОСОБА_15 , кий не допитувався під час судового розгляду справи, а тому в цій частині просить змінити вирок, виключивши з мотивувальної частини вироку посилання на показання даного свідка.
Одночасно прокурор просить застосувати до ОСОБА_6 Закону України «Про амністію в 2014 році» та звільнити останнього від призначеного судом покарання.

Не погоджуючись з вироком суду в частинні розв`язання цивільного позову представник ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить збільшити розмір компенсації по цивільному позову за заподіяну моральну шкоду потерпілому, а саме, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 суму у розмірі 300 000 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, представник посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не враховано фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась внаслідок грубого порушення обвинуваченим ПДР України, те, що смерть ОСОБА_13 є дуже тяжкою втратою для його близьких, зокрема для його сина потерпілого по даному кримінальному провадженню ОСОБА_9 , від чого вони морально страждають.

Розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення та поданих апеляційних скарг,заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та уточненої апеляційної скарги прокурора, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора із змінами та частково апеляційну скаргу потерпілого, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу представника потерпілого, заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується, крім визнання обвинуваченим своєї вини, доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності, та які докладно викладені у вироку, а, крім того, фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення не оспорюються і в апеляційних скаргах.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є правильною, оскільки він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора про виключення з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ на показання свідка ОСОБА_15 , оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 370 КПК України суд обґрунтовує рішення доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст.. 94 цього Кодексу.

Проте, як вбачається з журналу судового засідання, свідок ОСОБА_15 під час розгляду провадження в суді першої інстанції не допитувався, а тому його показання не можуть бути допустимим доказом у справі, а тому підлягають виключенню з мотивувальної частини вироку. При цьому виключення показань зазначеного свідка з мотивувальної частини вироку не впливає на доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому належним чином не врахована ступінь тяжкості кримінального правопорушення, те, що фактично ОСОБА_6 не визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, а висновок суду про те, що ОСОБА_6 відшкодував потерпілому матеріальні збитки не підтверджений самим потерпілим, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При цьому, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 1003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Як убачається з вироку, призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, за відсутності обставин, що обтяжують покарання.
При цьому, судом враховано думку потерпілого щодо міри покарання, обставини скоєння злочину та його наслідки.

Крім того, відповідно до обвинувального акту, під час досудового слідства ОСОБА_6 визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, і на цій підставі слідчим було запропоновано суду визнати обставину, що пом`якшує йому покарання, щире каяття (ас. 3 т.1), з даних, зафіксованих у журналі судового засідання та технічних носіях інформації судового засідання, які знайшли своє відображення й у вироку, ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив фактичні обставини вчинення злочину, що не оспорюється й останнім в апеляційній скарзі.

За таких обставин, призначене ОСОБА_6 покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він визнаний винним, у виді позбавлення воля з позбавленням права керування транспортними засобами, на думку колегії суддів, з урахуванням всіх обставин справи, за своїм видом і розміром, згідно зі ст. 65 КК України, відповідає вимогам закону, тобто, є обґрунтованим, справедливим, необхідним та достатнім.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_6 має на утриманні доньку ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ас. 212 т.1) щодо якої не позбавлений батьківських прав (ас. 38 т.2), вчинив тяжкий злочин з необережності до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2014 році» від 8 квітня 2014 року із змінами, за відсутності перешкод, передбачених ст. 8 вищевказаного Закону, ОСОБА_6 заявлене клопотання про застосування до нього амністії, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_6 є суб`єктом Закону України «Про амністію у 2014 році» та підлягає звільненню від призначеного судом основного та додаткового покарання, і в цій частині апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора підлягають задоволенню.

Крім того, на думку колегії суддів, місцевий суд, розглядаючи справу та вирішуючи питання про часткове задоволення заявленого у справі цивільного позову потерпілого, не дотримався вимог щодо повного всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин, які мають суттєве значення для вирішення питання про відшкодування шкоди, вирішив цивільний позов потерпілого без належного урахування норм цивільного законодавства, що потягло за собою постановлення судового рішення в цій частині з істотним порушенням вимог ст.ст. 94, 370 КПК України.

Відповідно до матеріалів провадження, у справі заявлений цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого. Наявність зазначеного позову спростовує доводи апеляційної скарги прокурора про те, що обвинуваченим не відшкодовано матеріальну шкоду потерпілому.

Проте, як вбачається з журналу судового засідання, в супереч вимог ч. 3 ст. 347 КПК України, цивільний позов у справі не оголошувався (ас. 85 т.1), на що обґрунтовано посилався в апеляційній скарзі обвинувачений.

Крім того, відповідно до положень ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами цього кодексу. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно пункту 16 роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2003 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» статтею 21 Закону № 1961-IV від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

Статтею 33 ЦПК України передбачено, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Як вбачається з журналу судового засідання судом задоволено клопотання обвинуваченого про залучення як співвідповідачів ПрАТ «»Страхова компанія «Інкомстрах» та Моторне (транспортне) страхове бюро України (ас. 60-62, 84-99 т.1).

Разом з тим, як убачається з вироку, при вирішенні цивільного позову, який виник із відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд, встановивши обставини, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 застрахована за відповідним договором, постановив рішення про стягнення коштів з обвинуваченого, не прийнявши рішення щодо відповідальності співвідповідачів, що позбавляє можливості суд апеляційної інстанції виправити помилку місцевого суду та постановити власне рішення в цій частині з огляду на те, що апеляційний суд не може постановити новий вирок в цій частині, оскільки таке рішення буде суперечити вимогам ст.. 409 КПК України.

На думку колегії суддів, саме призначення нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства забезпечить права як потерпілого (цивільного позивача), так і обвинуваченого (цивільного відповідача) на повний, всебічний та неупереджений розгляд цивільного позову.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника потерпілого та пояснення самого потерпілого під час апеляційного розгляду про те, що судом першої інстанції неналежно обґрунтовано прийняте рішення в частині цивільного позову, а зазначені у позові обставини не знайшли свого відображення у вироку суду.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, вирок суду в частині вирішення цивільного позову - скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду в суді 1 інстанції в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_17 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року щодо ОСОБА_6 змінити, виключивши з мотивувальної частини вироку посилання на показання свідка ОСОБА_15 .

Застосувати до ОСОБА_6 п. в ст.. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 8 квітня 2014 року із змінами, звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Вирок суду в частині цивільного позову скасувати, призначивши в цій частині новий судовий розгляд в суді 1 інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ протягом 3 місяців з дня оголошення ухвали.

____________________________ _____________________________ ___________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 .