Дата документу Справа № 320/4113/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/463/15 Головуючий в 1 інстанції
ЄУ 320/4113/14к ОСОБА_1
Категорія ч.2ст.185 КК Доповідач ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001254 від 06.03.2014 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, не працює, не одружений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1)
12.02.2001 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст. 206, ч.3 ст. 140, ч.2 ст. 141, ст.42 КК України, призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки. Звільнений 15.02.2003 року по відбуттю строку покарання;

2) 24.06.2005 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст. 190 КК України, призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки.

3) 14.07.2006 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст. 187, ст.69, ч.4 ст.70 КК України, призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією майна. Звільнений 23.05.2011 року умовно-достроково, невідбутий строк: 4 місяці 4 дні.

4) 30.01.2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст. 185 КК України, призначено покарання у вигляді арешту строком на 6 місяців;

5) 19.04.2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України, призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком Мелітопольського міськрайоного суду Запорізької області від 30.01.2012 року та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки 2 місяці. Звільнений 13.12.2013 року умовно-достроково, невідбутий строк: 6 місяців 6 днів,

з апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.185 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до знов призначеного покарання, частково приєднано не відбуте покарання за попереднім вироком Мелітопольського міськрайонного суду від 19.04.2012 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 2 років 3 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.84 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання за хворобою.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту, обраного 14.11.2014 року, до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

В апеляційній сказі, прокурор не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого і доведеність його вини, просить скасувати вирок в наслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню. В обґрунтування своїх доводів прокурор вказує, що в основу застосування ст.84 КК України суд поклав нормативний акт, який на час винесення вироку втратив чинність. Крім того прокурор вважав, що суд звільняючи ОСОБА_7 від призначеного покарання не переконався в тому, що наявні в нього хвороби перешкоджають відбуванню покарання.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що 05.03.2014 року приблизно о 16-00 годині, він знаходячись у торгівельному магазині «Діоніс», який розташований на території «Ризького ринку» по пр. 50 років Перемоги у м. Мелітополі Запорізької області, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно викрав належне ОСОБА_9 майно, яке знаходилось на столику розташованому на вулиці біля торгівельного магазину «Діоніс», а саме:

- ноутбук «Lenovo» модель G565 в корпусі чорного кольору, серійний номер СВ0541 1884, вартістю 4000,00 гривень;

- сумку для ноутбука з матеріалу чорного кольору, вартістю 100,00 гривень, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на загальну суму 4100,00 гривень.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого і його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і вважали вирок суду законним та обґрунтованим, висновок прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів апеляційної інстанції, у межах апеляційної скарги, перевірені законність і обґрунтованість вироку. Обсяг обвинувачення і кваліфікація дій ОСОБА_7 ніким з учасників процесу не оскаржується.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути: неповнота судового розгляду; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст.410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 і застосовуючи положення ст. 84 КК України, суд не прийняв до уваги рекомендації постанови пленуму Верховного Суду України №8 від 28.09.1973 р. «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу», а також вимог діючого кримінального та процесуального закону.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 84 КК України звільняється від покарання особа, яка під час його відбування захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, або особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

ОСОБА_7 до кола вказаних осіб не належить, оскільки згідно довідки, на яку посилався суд у вироку, на обліку з існуючими хворобами він перебував ще з 2011 року.

З цього випливає, що питання про звільнення покарання за хворобою мусило б вирішуватися в порядку ст. 537 КПК України, лише після того, як вирок набрав би законної сили.

Окрім цього вирішення вказаного питання можливе лише за наявності відповідного висновку лікарської комісії, яка дає висновок про хворобу.

Судом взагалі не досліджувалось чи перешкоджають наявні у ОСОБА_7 хвороби можливості відбувати призначене йому покарання.
Слід також зауважити, що сам факт захворювання особи на тяжку хворобу не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання. При вирішенні цього питання суд мусить враховувати характер і тяжкість вчиненого злочину, а також данні про особу обвинуваченого.

Зважаючи на перелічені вище порушення допущенні судом підчас ухвалення вироку, визнати його законним і обґрунтованим в частині звільнення ОСОБА_7 від покарання на підставі ст. 84 КК України не можна, що покладає на суд апеляційної інстанції обов`язок постановлення нового вироку в цій частині.

Колегія суддів вважає необхідним скасувати з вироку суду першої інстанції твердження про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання за хворобою на підставі ст.84 КК України. Виклад же фактичних обставин і обставин щодо доведеності вини ОСОБА_7 зазначених у вироку суду першої інстанції доречно залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись статями 373, 374, 376, 404, 405, 409, 410, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів
ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції задовольнити.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частини звільнення обвинуваченого від призначеного покарання.

Викласти резолютивну частину вироку в наступній редакції:

« ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до знов призначеного покарання, частково приєднати не відбуте покарання за попереднім вироком Мелітопольського міськрайонного суду від 19.04.2012 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 2 років 3 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання відраховувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 , зарахувавши час перебування останнього під вартою з 18.02.2014 р. до 23.09.2014 р.»

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, протягом трьох місяців з дня його оголошення.

Головуючий Судді