ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_2.,

суддів ОСОБА_3., ОСОБА_4.,

за участю прокурора ОСОБА_5.,

розглянула у судовому засіданні у м. Києві 22 січня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 з доповненням до неї на вирок Кілійського районного суду Одеської області від 05 березня 2013 року, залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 липня 2014 року,

За вказаним вироком засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше неодноразово судимого, останній раз - 13 червня 2009 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого умовно-достроково 27.02.2012 на 1 рік 3 місяці 16 днів,

за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кілійського районного суду Одеської області від 13 червня 2009 року, та ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Ухвалою апеляційного суду вирок залишено без зміни.

Згідно вироку, ОСОБА_1 та особа, яку за зазначені дії засуджено іншим вироком, 06 квітня 2012 року приблизно о 12:00 год., діючи за попередньою змовою групою осіб, проникли через огорожу на територію Вилковської виправної колонії № 14, розташованої по вул. Железнякова в м. Вилково Одеської області та намагалися викрасти прожектор «ПГНЦ-1000» вартістю 198 грн, але не довели злочинний умисел до кінця, оскільки були затримані на місці злочину.

У касаційній скарзі, з урахуванням доповнень до неї, засуджений ОСОБА_1 порушує питання про зміну вироку щодо нього у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та даним про його особу. Вважає, що суд повною мірою не врахував обставини, що пом'якшують покарання, а саме: визнання вини, щире каяття, відсутність шкоди, наявність тяжкого захворювання, що на його думку, давало підстави для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який зазначив про необґрунтованість касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості та правильність кваліфікації його дій засудженим ОСОБА_1 у касаційній скарзі не заперечуються.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається із судових рішень, при призначенні покарання ОСОБА_1 вищевказані вимоги кримінального закону судами дотримано. Так, суд першої інстанції врахував ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер злочину, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, обставину, що пом'якшує покарання - з'явлення із зізнанням, а також, обставину, що його обтяжує - рецидив злочину, та призначив покарання в мінімальних межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

При цьому відповідно до ст. 71 КК України остаточне покарання ОСОБА_1 визначено із приєднанням невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом, можливе за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, при цьому з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Апеляційний суд визнав правильними висновки місцевого суду в частині призначеного покарання та обґрунтовано не встановив наявність з боку ОСОБА_1 щирого каяття, яке виявляється у тому, що особа визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що сталася, тоді як засуджений, діючи в межах захисту, визнав обставини злочину частково, не погоджувався із кваліфікацією його дій.

Відсутність наслідків вчиненого діяння, зважаючи на недоведення злочину до кінця з причин, що не залежали від волі засудженого ОСОБА_1, не може бути врахована судом як обставина, що пом'якшує покарання.

Ті обставини, що ОСОБА_1 страждає на тяжке захворювання є даними про його особу, та висновки суду щодо виду та розміру покарання не спростовують.

За відсутності кількох обставин, що пом'якшують покарання, вимоги ст. 69 КК України щодо ОСОБА_1 не можуть бути застосованими.

Таким чином, на думку колегії суддів, з урахуванням тяжкості злочину, даних про особи засудженого, обставин, що обтяжують покарання та пом'якшують покарання, призначене ОСОБА_1 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а підстав для його пом'якшення на підставі ст. 69 КК України, не встановлено.

З огляду на викладене, касаційна скарга засудженого ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись статтями 394 - 396 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Кілійського районного суду Одеської області від 05 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 липня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4