Провадження №11-кп/792/210/15
Справа № 683/3763/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницького області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому кримінальне провадження №0001065 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:
Вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницького, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Запобіжний захід до набрання вироком чинності залишено попередній - тримання під вартою.

Строк відбуття покарання постановлено обчислювати з 19.01.2015, зараховано в цей строк час тримання ОСОБА_8 під вартою з 24.11.2014 по 18.01.2015 включно.

Цивільний позов потерпілої задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 5651,02 грн. у відшкодування матеріальної та 15000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 20651,02 грн.

За вироком суду 27 грудня 2013 року приблизно о 21 годині 15 хвилин на автодорозі Старокостянтинів-Шепетівка, неподалік автобусної зупинки на с. Бутівці Старокостянтинівського району, ОСОБА_8 , діючи з корисливих мотивів, умисно, з метою заволодіння чужим майном, із застосуванням фізичного насильства відносно потерпілої ОСОБА_7 , яке не є небезпечним для її життя і здоров`я та виразилось у закриванні рота і носа рукою, спричинення їй фізичного болю, насильному проти її волі витягуванні із заднього сидіння автомобіля марки «DAEWOO Lanos», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , де вона знаходилась в якості пасажира, відкрито заволодів грошима ОСОБА_7 в сумі 373 грн., 10 доларами США по ціні 7,99 грн. за долар на суму 79,9 грн., її особистими документами і речами, зокрема:
- сумкою для ноутбука із синтетичного матеріалу вартістю 180 грн.;
- мишкою марки «Manhattan» вартістю 170 грн.:
- зарядним пристроєм для ноутбука марки «Lenovo» вартістю 300 грн.;
- флеш-картою пам`яті на 8 Гб вартістю 65 грн.;
- цифровим фотоапаратом марки «Sony» на 10.1 мегапікселя вартістю 1200 грн.;
- чохлом для фотоапарата з синтетичного матеріалу вартістю 80 грн.;
-2 акумуляторними батареями вартістю 20 грн. за одну, на загальну суму 40 грн.;
-флеш-картою мікро-СД з адаптером на 4 Гб вартістю 60 грн.;
- зарядним пристроєм для акумуляторів на 4 акумулятори вартістю 150 грн.;
- новорічними вухами «Міккі-Маус» вартістю 40 грн.;
- малими новорічними вухами вартістю 25 грн.;
-2 пачками бенгальських вогнів вартістю 10 грн. за пачку, на загальну суму 20 грн.;
- ноутбуком марки «Lenovo G560» вартістю 3330 грн.;
- жіночою сумкою із шкірозамінника вартістю 180 грн. та іншим її майном.
Всього ОСОБА_8 викрав майна потерпілої ОСОБА_7 на загальну суму 9335 грн. 86 коп.
За змістом апеляційної скарги обвинувачений просить в ній вирок змінити, призначити більш м`яке покарання, із застосуванням ст.69 КК України, та на підставі ст.75 цього Кодексу звільнити його від відбування покарання з випробуванням. При цьому зазначає, що, на його думку, при призначенні покарання суд неповно врахував, що він визнав вину, щиро розкаявся у вчиненому, частково повернув викрадене майно і зобов`язався відшкодувати потерпілій матеріальну і моральну шкоду, а також, що він раніше не судимий, проживає з бабусею-пенсіонеркою, яка є опікуном його молодшого брата. Уважає, що суд дійшов помилкового висновку про можливість його виправлення лише в умовах позбавлення волі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, заперечення потерпілої з посиланням на те, що ОСОБА_8 відкрито заволодів її майном із застосуванням насильства в присутності своїх знайомих, які їхали з ним у машині, та за їх допомогою, а її зимової ночі викинув в безлюдній лісосмузі поза населеним пунктом, ухилявся від слідства, свою вину у скоєнні злочину визнав лише під час повторних допитів, і то - під тиском беззаперечних доказів, крім видачі ним викраденого у неї майна, решти заподіяної їй злочином шкоди до цього часу не відшкодував, міркування прокурора про законність та обґрунтованість вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Правильність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України сумнівів не викликає і сторонами не оскаржується.

При призначені покарання суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Зокрема, суд при оцінці особи винного виходив з того, що він за місцем проживання характеризується посередньо, а щире каяття та часткове відшкодування завданих збитків визнав обставинами, що пом`якшують покарання. Тобто, судом враховано й частину тих обставин, на які обвинувачуваний посилається в апеляційній скарзі.

Зазначені дані про особу винного та обставини, які визнані судом такими, що пом`якшують покарання, навіть за відсутності у нього судимості та обтяжуючих обставин, дають підстави для призначення йому за тяжкий злочин лише мінімального покарання, встановленого частиною другою ст.186 КК України, яке суд першої інстанції обґрунтовано визнав необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Однак, з врахуванням конкретних обставин вчинення злочину, поведінки ОСОБА_8 після цього, на думку колегії суддів, вони не дають підстав для призначення йому більш м`якого покарання на підставі ст.69 КК України та для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що виключає можливість застосування до нього положень ст.75 КК України.

При цьому колегія суддів виходить й з того, що відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Крім того, призначення покарання та звільнення засудженого від його відбування з випробуванням із застосуванням положень статей 69 і 75 КК України є правом, а не обов`язком суду, тому доводи обвинуваченого з посиланням на незастосування судом першої інстанції цих норм закону, з урахуванням наведених обставин, також є безпідставними.

Що стосується проживання обвинуваченого з бабкою, яка є опікуном його брата, то ця обставина жодним чином не впливає на правильність рішення суду щодо призначеного йому покарання. До того ж апелянт не надав доказів на підтвердження того, що вказані особи знаходяться на його утриманні чи іншим чином залежать від його перебування на волі.
Отже колегія суддів уважає доводи обвинуваченого необґрунтованими і

підстав для скасування чи зміни вироку в межах апеляційної скарги не убачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 19 січня 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді /підпис/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2 .