Номер провадження: 11-кп/813/1003/26
Справа № 499/992/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

законних представників обвинуваченого - ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 02.07.2025 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Петрівка Іванівського району Одеської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, у кримінальному провадженні за № 0000303 від 14.05.2024 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, та йому призначено покарання 1 (один) рік позбавлення волі.

На підставі ст.75, 104 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України на ОСОБА_7 покладені наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Також даним вироком вирішено питання цивільного позову та процесуальних витрат.

Згідно оскаржуваного вироку

13 травня 2024 року, приблизно о 20:00, більш точний час слідством не встановлений, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи поряд зі спортивним майданчиком, що розташований неподалік від багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, вступив у сварку з ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в процесі якої вони негативно висловлювались на адресу один одного.

Під час зазначеної події, ОСОБА_7 , діючи з мотивів особистих неприязних відносин до ОСОБА_12 , що виникли під час сварки, діючи з умислом, спрямованим на спричинення тілесних ушкоджень, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у результаті своїх дій та бажаючи їх досягнення, в порушення вимог ст. 28 «Конституції України», згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, умисно завдав потерпілому ОСОБА_12 один удар кулаком правої руки в область обличчя, а саме в ділянку щелепи зліва, внаслідок чого останньому були спричиненні тілесні ушкодження у вигляді щелепно-лицевої травми: рвано-забита рана нижньої губи, перелом альвеолярного відростку верхньої щелепи з травматичним вивихом 21, 22, 23 та 24 зубів та неповним вивихом 11 та 12 зубів, які відносяться до середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалого розгляду здоров`я (понад 21 день).

Таким чином, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

Не погоджуючись із оскаржуваним вироком, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вважає вирок відносно ОСОБА_7 незаконним та необґрунтованим, а тому таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що:

-суд першої інстанції не приділив уваги тому, що завдяки непрофесійної та недбалої роботи захисника ОСОБА_13 не були досліджені судом матеріали справи, які доводять посягання і реальну загрозу фізичного побиття з боку потерпілого в адресу обвинуваченого, які підтверджуються слідчими експериментами з обвинуваченим і свідками, а також їх показаннями;

-обвинувачений суперечив сам собі і визнаючи вину він зазначив обставини, які свідчать про знаходження його у стані необхідної оборони, на що суд і захисник мали звернути увагу та з`ясувати вказані обставини, а також перевірити їх на предмет дотримання ст. 36 КК України;

-поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони з огляду на поведінку потерпілого, який перший намагався застосувати фізичну силу до обвинуваченого шляхом замаху та удару правою рукою в обличчя обвинуваченому, що давало підстави останньому реально сприймати його поведінку як таку, що загрожує його здоров`ю, а також з огляду на миттєву реакцію обвинуваченого на ситуацію та завдання потерпілому удару в момент або відразу після протиправних дій останнього, наявність в обвинуваченого мети захистити себе, від фізичного впливу від потерпілого, а не помститися йому через неприязні стосунки, що підтверджується даними слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 ;

-аналіз дій обвинуваченого ОСОБА_7 в момент вчинення інкримінованих йому дій, а також дії потерпілого ОСОБА_12 свідчать, що в діях обвинуваченого було саме бажання відвернути напад та захистити себе, а не спричинити шкоду потерпілому чи розправитися з ним, так як в обвинуваченого не було ані часу на такі роздуми, ані можливості діяти іншим чином;

-версія подій за словами потерпілого ОСОБА_14 не підтверджується доказами і не відповідає дійсності.

-дії ОСОБА_7 були своєчасними та необхідними, оскільки він миттєво відреагував на ситуацію, ухилившись від удару ОСОБА_12 та завдав потерпілому один лише один удар відразу після протиправних дій останнього;

-суд у вироку посилався на слідчі експерименти, як на доказ вини обвинуваченого, хоча результати слідчих експериментів (відеозаписи) в суді не досліджував, а лише посилання на слідчі експерименти не свідчить про те, що суд їх дослідив;

-суд не звернув уваги на те, що жодним доказом не було підтверджено витрати потерпілого.

На підставі викладеного, захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати, постановити новий вирок, яким визнати невинуватим ОСОБА_7 , у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та виправдати його за відсутністю в його діях складу злочину.

Позов ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без задоволення.

Відповідно до п.3 ст.403 КПК України та ст. 23, 87, 358 КПК України повторно дослідити письмові докази, а також допитати свідків.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

В судовому засіданні апеляційного суду: обвинувачений ОСОБА_7 , його законні представники та захисник адвокат ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги підтримали, просили задовольнити.

Прокурор, а також представник потерпілого адвокат ОСОБА_11 в судовому засіданні апеляційного суду просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

У відповідності до положень ст. 2 КПК одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Дослідивши докази у кримінальному провадженні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, наведених у вироку.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції на початковій стадії обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні вказаного злочину не визнав, в подальшому змінив свою позицію, в скоєному діянні визнав себе винним повністю, підтвердив у своїх свідченнях сутність пред`явленого йому обвинувачення, мотив і спосіб вчиненого, в скоєному розкаявся та показав, що дійсно в результаті сварки з потерпілим, наніс йому один удар кулаком у щелепу. Після удару потерпілий присів. Він його більше не бив. І на цьому інцидент закінчився. Про наслідки бійки та що він вибив потерпілому зуби він дізнався пізніше. Крім того, він повідомив, що намагався примиритися, але їм це не вдалося. Про скоєне він жалкує і подібне вчиняти більше не буде.

Водночас, суд 1-ої інстанції, мотивуючи доведеність його вини у вчиненні інкримінованого злочину, послався у вироку на докази, безпосередньо досліджені судом.

Так, згідно витягу ЄДРДР від 14.05.2024 року було внесено відомості про те, що 13.05.2024 року надійшла заява від ОСОБА_15 , 1981 р.н. про те, що 13.05.2024 року в смт Петрівка Березівського району Одеської області його неповнолітньому сину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 спричинили тілесні ушкодження у вигляді перелому щелепи.

Протоколом огляду місця події з фото таблицями з якого вбачається де, з ким та при яких обставинах відбулася бійка. Та описано місця перебування осіб які брали в ній участь.

Висновок експерта №24-3587 за результатами проведення судово-психологічної експертизи потерпілого неповнолітнього ОСОБА_12 з якого вбачається, що процес відтворення обстановки і обставин подій під час проведення допиту за участю ОСОБА_12 має такі психологічні особливості: Не виявлено ознак які могли б вказувати на викривлення ОСОБА_16 ситуації про яку він розповідає та обставини його безпосередньої участі у відповідних подіях.

Висновок експерта №97 від 20.05.2024 року з якого вбачається що в результаті скоєного правопорушення потерпілому ОСОБА_12 були спричиненні тілесні ушкодження у вигляді щелепно-лицевої травми: рвано-забита рана нижньої губи, перелом альвеолярного відростку верхньої щелепи з травматичним вивихом 21, 22, 23 та 24 зубів та неповним вивихом 11 та 12 зубів, які відносяться до середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалого розгляду здоров`я (понад 21 день).

Протоколом огляду документу від 19 липня 2024 року в якому відображено відео файли та скрін-шоти з екрану телефону та інші ілюстрації які були надані слідству і зображують потерпілого та інших, з описом спілкування учасників події.

Протоколами проведення слідчого експерименту від 09 серпня 2024 року, 26.08.2024 року, 23.08.2024 року та 23.08.2024 року які проводились за участі обвинуваченого та потерпілого з якого вбачається порядок розташування учасників події та їх безпосередні дії які також узгоджуються з показами як потерпілого та к і обвинуваченого.

Довідкою з Іванівського медичного центру відносно ОСОБА_7 , з якої вбачається що він на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Окрім того, під час судового розгляду був допитаний потерпілий ОСОБА_12 , який у судовому засіданні підтвердив покази обвинуваченого щодо суті правопорушення та повідомив, що бійка була короткою, дійсно був один удар в щелепу. В подальшому обвинувачений йому допомогу не надавав і взагалі з обвинуваченим більше не спілкується.

Суд 1-ої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України за кваліфікуючими ознаками умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я та в його діянні має місце склад кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Доводи сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не доведено, що в діяннях ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, передусім, його суб`єктивної і об`єктивної сторін, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Так, складність об`єктивної сторони зазначеного злочину полягає в тому, що передбачене законом умисне діяння тягне за собою два різні похідні наслідки: первинне з них (найближче) середньої тяжкості тілесні ушкодження (обов`язкова ознака об`єктивної сторони) - перебуває у необхідному причинному зв`язку з наслідками вторинними (віддаленими) - умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину, (кваліфікуюча ознака). У цьому злочині відповідно до закону і згідно з діянням, і за першим, обов`язковим, наслідком суб`єктивна сторона виражається в намірі (прямому чи непрямому). Загалом цей злочин визнається навмисним, оскільки саме навмисне ставлення до дії та найближчого слідства визначає спрямованість злочину, його суспільну небезпеку.

Апеляційний суд підкреслює, що в тому випадку, коли особа в конфліктній ситуації завдає сильний удар кулаком, несподівано (підступно) для потерпілого, а саме цілеспрямовано і з великою силою завдає йому удару в життєво важливий орган - голову, викликає тим тілесні ушкодження, вона, діючи з такою силою, точно усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачає, що в результаті такої його поведінки буде завдано шкоди здоров`ю потерпілого. У той же час, цілеспрямовано завдаючи удару в обличчя, ця особа не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично завдано ним потерпілому. Тобто в даному випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) наміром, при якому вона, хоч і бажає викликати або свідомо допускає заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

В апеляційній скарзі захисник вказує на те, що ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони з огляду на поведінку потерпілого, який перший намагався застосувати фізичну силу до обвинуваченого шляхом замаху та удару правою рукою в обличчя обвинуваченому, що давало підстави останньому реально сприймати його поведінку як таку, що загрожує його здоров`ю, а також з огляду на миттєву реакцію обвинуваченого на ситуацію та завдання потерпілому удару в момент або відразу після протиправних дій останнього, наявність в обвинуваченого мети захистити себе, від фізичного впливу від потерпілого, а не помститися йому через неприязні стосунки, що підтверджується даними слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 .

Водночас, зміст досліджених доказів, з урахуванням як показів потерпілого, так і обвинуваченого змістовно показують не тільки наміри, але й порядок дій обвинуваченого. Дуже часто відсутність прямих доказів призводить до припущень в оцінці фактів і обставин, що підлягають доказуванню. Однак у даному провадженні, докази не надають права на два тлумачення.

У виробленні переконання про винність обвинуваченого ОСОБА_7 , суд зважав як на джерела доказової інформації, так і на її зміст. Суд оцінює також поведінку потерпілого, обвинуваченого, їх здатність висловлювати свої думки, інтонацію та спосіб передачі думок, емоційну складову особи у залі суду.

Так, під час апеляційного розгляду, на запитання суду, обвинувачений ОСОБА_7 повідомив, що він захищався від психологічного нападу, а не від фізичного, будь-яких тілесних ушкоджень під час події, він не отримав, при цьому, на місце зустрічі із потерпілим ОСОБА_12 прийшов добровільно, що свідчить про хибність позиції, обраної захисником про те, що ОСОБА_7 захищався від неправомірних дій потерпілого, а не спричинив тілесні ушкодження умисно.

Згідно висновку експерта №97 від 20.05.2024 року, потерпілому ОСОБА_12 були спричиненні тілесні ушкодження у вигляді щелепно-лицевої травми: рвано-забита рана нижньої губи, перелом альвеолярного відростку верхньої щелепи з травматичним вивихом 21, 22, 23 та 24 зубів та неповним вивихом 11 та 12 зубів, які відносяться до середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалого розгляду здоров`я (понад 21 день).

Апеляційний суд вважає, що вказані тілесні ушкодження у потерпілого, їх характер, тяжкість та локалізація (голова) свідчать про умисел ОСОБА_7 саме на нанесення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, а не про його необхідну оборону від протиправних посягань потерпілого.

З огляду на встановлені обставини, апеляційний суд враховує направленість удару, нанесеного обвинуваченим потерпілому у життєво важливий орган - голову, що свідчить про те, що наведені в апеляційній скарзі захисником твердження про те, що в діях обвинуваченого було саме бажання відвернути напад та захистити себе, а не спричинити шкоду потерпілому чи розправитися з ним, є трактуванням правової позиції обвинуваченого, і не засновані на об`єктивній оцінці матеріалів кримінального провадження, адже суд врахував, що усі дії обвинуваченого були спрямовані на завдання тілесних ушкоджень потерпілому.

Сторона захисту під час судового розгляду розумно не показала, які підстави у потерпілого обмовляти обвинуваченого. Для такої позиції необхідно, щоб потерпілий не просто був у неприязних стосунках з обвинуваченим, але й майже ненавидів його, для того, щоб умисно завдати шкоди. Оскільки обвинувачення є в нетяжкому злочині, санкція статті передбачає серед іншого максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно, обмовляючи людину у такому злочині, будь-яка людина повинна розуміти наслідки. Як зазначено вище, підстав вважати що ОСОБА_12 обмовив обвинуваченого, немає. Разом з тим, на спростовування даного питання, колегія суддів враховує висновок експерта №24-3587 за результатами проведення судово-психологічної експертизи потерпілого неповнолітнього ОСОБА_12 з якого вбачається, що процес відтворення обстановки і обставин подій під час проведення допиту за участю ОСОБА_12 має такі психологічні особливості: не виявлено ознак які могли б вказувати на викривлення ОСОБА_12 ситуації про яку він розповідає та обставини його безпосередньої участі у відповідних подіях.

Таким чином, апеляційний суд робить висновок про винність обвинуваченого не на підставі ефемерних спонукань, а на підставі твердих переконань, що ОСОБА_7 умисно завдав потерпілому ОСОБА_12 один удар кулаком правої руки в область обличчя, а саме в ділянку щелепи зліва, внаслідок чого останньому були спричиненні тілесні ушкодження середньої тяжкості. Це і стало предметом даного судового розгляду, наслідком якого є обвинувальний вирок. Вказані дії об`єктивно свідчать про порушення Кримінального Закону України.

Надаючи оцінку діям ОСОБА_7 , колегія суддів стверджувально зазначає, що безсумнівно він усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання. Воля та намір є суттєвими умовами будь-якого злочину. У даному випадку сам зміст дій ОСОБА_7 у вигляді завдання удару потерпілому в область голови не залишають думки на подвійне тлумачення.

Також, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не здобуто доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 , та визнання ним своєї вини було наслідком введення його в оману захисником ОСОБА_13 , з огляду на таке.

Колегія суддів враховує, що згідно положень ст. 349 КПК України, при встановленні порядку дослідження доказів після роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення головуючий надає стороні обвинувачення та стороні захисту право проголосити вступні промови. У вступній промові зазначається, якими доказами сторона підтверджуватиме наведені нею обставини, порядок дослідження доказів, а також може бути зазначена позиція сторони. Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.

Як слідує зі змісту положень п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, крім іншого, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обов`язок доказування якої, відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Суд, за власною ініціативою, не може збирати докази, а лише надає ним оцінку.

На початковій стадії судового розгляду, захист обвинуваченого ОСОБА_7 здійснював адвокат ОСОБА_17 , який діяв на підставі договору про надання правової допомоги, а також на всіх стадіях судового процесу інтереси обвинуваченого представляли батьки, як його законні представники.

В судовому засіданні від 25.02.2025 року (Т.1 а.с. 112) обвинувачений заявив про невизнання вини, а законний представник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_9 заявила клопотання про відмову від захисника ОСОБА_18 , в зв`язку з тим, що вони не можуть з ним узгодити позицію захисту та клопотала про призначення її сину іншого захисника за рахунок держави, так як він є неповнолітній. Дане клопотання підтримав обвинувачений ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 25.02.2025 року було доручено керівнику Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Одеській області призначити захисника для здійснення захисту за призначенням у зазначеному кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_7 .

Згідно Доручення від 07.03.2025 року обвинуваченому ОСОБА_7 призначений захисник адвокат ОСОБА_13 (Т.1 а.с. 122).

Під час встановлення порядку дослідження доказів в судовому засіданні від 25.03.2025 року (а.с. 123-124 Т.1) був встановлений наступний порядок судового розгляду: допитати потерпілого, дослідити письмові докази, допитати обвинуваченого, свідків.

В судовому засіданні від 10.04.2025 року (Т.1 а.с. 126-127) був допитаний потерпілий ОСОБА_12 , після чого обвинувачений ОСОБА_7 заявив про визнання вини та згоду на надання показань.

Після чого судовий розгляд, в тому числі за клопотаннями сторін, неодноразово відкладався.

В судовому засіданні від 17.06.2025 року (Т.1 а.с. 220-223) обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненому злочині визнав, надав показання, зміст яких відображений у вироку та був змінений порядок дослідження доказів, які, за згодою учасників процесу оголошені прокурором. Учасники провадження заявили про те, що зміст письмових доказів їм відомий та додаткових досліджень не потрібно.

Судовий розгляд відкладений на 25.06.2025 року, та, в подальшому, на 01.07.2025 року.

В судовому засіданні від 01.07.2025 року (Т.1 а.с. 237-237) обвинувачений ОСОБА_7 в останньому слові заявив про те, що розкаюється, шкодує про вчинене та просить суворо його не карати. Вирок суду оголошений 02.07.2025 року та в той же день вручений, в тому числі, стороні захисту.

Апеляційний суд враховує, що під час всього судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 був представлений захисниками та законними представниками, висловлював свою позицію щодо пред`явленого обвинувачення, таким чином чітко розумів його суть та захищався від нього.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 через введення його адвокатом ОСОБА_13 в оману, апеляційний суд визнає їх надуманими, з огляду на наступне.

Так, під час апеляційного розгляду провадження, на запитання суду, законні представники обвинуваченого ОСОБА_7 його батьки повідомили, що фактично їх незгода із вироком суду стосовно їх сина стосується вирішення цивільного позову, оскільки стягнута сума шкоди для них є завеликою.

При цьому, пояснити, в чому саме захисник ОСОБА_13 ввела їх оману, не змогли, вказавши, що вона порадила обвинуваченому визнати вину з метою пом`якшення покарання та призначення його із іспитовим строком.

Натомість, з резолютивної частини вироку вбачається, що суд, на підставі ст.75, 104 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, що відповідає меті захисту.

З огляду на відсутність апеляційної скарги прокурора, обвинуваченому ОСОБА_7 не може бути призначено більш суворе покарання, що свідчить про те, що позиція захисника виправдалась.

Колегія суддів вважає, що процесуальна поведінка адвоката ОСОБА_13 під час судового розгляду в суді 1-ої інстанції безсумнівно дає суду підстави для висновку про те, що заява обвинуваченого та захисника ОСОБА_8 про неналежне виконання адвокатом ОСОБА_13 своїх обов`язків є надуманою, оскільки фактично дії захисту під час апеляційного розгляду були направлені не на встановлення фактичних обставин та відстоювання своєї позиції, а до намагання уникнути цивільної відповідальності у виді заперечення цивільного позову. Тому доводи про те, що завдяки непрофесійної та недбалої роботи захисника ОСОБА_13 не були досліджені судом матеріали справи, ґрунтувалися лише на особистих мотивах обвинуваченого, законних представників та захисника ОСОБА_8 , не пов`язаних з неналежним забезпеченням його захисту під час судового розгляду.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що з моменту вступу у справу захисника ОСОБА_13 та першочергових пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 , в судовому засіданні від 10.04.2025 року, в якому він визнав свою вину до оголошення вироку 02.07.2025 року минуло майже три місяці та відбулось декілька судових засідань, в яких обвинувачений та його законні представники приймали активну участь, надавали пояснення, виступаючи у судових дебатах, обґрунтовуючи позицію захисту щодо пред`явленого обвинувачення, цивільного позову, тим самим застосовували передбачені законом засоби для належного захисту прав та інтересів ОСОБА_7 , жодних відомостей, які б свідчили, що такий захист якимось чином ставив під загрозу реалізацію права обвинуваченого на справедливий судовий розгляд, не здобуто.

Висловлені захисником ОСОБА_13 позиції узгоджувалися з позицією як самого ОСОБА_7 , так і його законних представників, які підтримували свого захисника в питаннях, щодо яких суд приймав рішення після заслуховування думки учасників судового провадження.

Отже, процесуальна поведінка адвоката ОСОБА_13 безсумнівно дає колегії суддів підстави для висновку про те, що заява про неналежне виконання нею своїх обов`язків сторони захисту, є необґрунтованою.

Водночас, об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвокатом ОСОБА_13 , зокрема під час судового розгляду в суді першої інстанції, що могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав засудженого, не встановлено. А відповідно і не має підстав вважати, що було порушено права особи на захист, справедливий судовий розгляд або існували перешкоди для реалізації ним інших передбачених законом прав.

Апеляційний суд звертає увагу захисту на те, що ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних і достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Частиною 2 ст. 17 КПК передбачено, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання апеляційного суду, у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, суд 1-ої інстанції обґрунтовано висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Щодо вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про необхідність скасування вироку суду та постановлення виправдувального вироку відносно ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує, що сторона захисту, зазначаючи в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, мотивування вироку неналежними доказами, не навела перелік підстав для ухвалення нового вироку, передбачений ч. 1 ст. 420 КПК України, в той час коли апеляційний суд позбавлений процесуального повноваження постановлювати виправдувальний вирок, тому апеляційний розгляд проведений лише в межах доводів поданих апеляційних скарг та доповнень до них.

Таким чином, версія сторони захисту щодо недоведеності винуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення спростовується сукупністю обставин справи, встановлених під час судового розгляду на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, стороною обвинувачення, на переконання апеляційного суду, поза розумним сумнівом доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння.

При цьому, захист вважає, що показання потерпілого та обвинуваченого, які покладені в основу вироку жодним чином не підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.

Водночас, доводи захисту стосуються питання достовірності показань потерпілого, перевірка яких показала те, що ці показання в цілому були послідовними і узгоджувались з обставинами, встановленими у кримінальному провадженні, тобто потерпілий надавав показання не з чужих слів, а розказував виключно про обставини події, тому колегія суддів не знаходить підстав ставити під сумнівів їх правдивість, як про це вказував захист, тоді як покази обвинуваченого є суперечливими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд у вироку посилався на слідчі експерименти, як на доказ вини обвинуваченого, хоча результати слідчих експериментів (відеозаписи) в суді не досліджував, а лише посилання на слідчі експерименти не свідчить про те, що суд їх дослідив, апеляційний суд визнає їх необґрунтованими.

Так, суд у вироку послався на те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину підтверджується протоколами проведення слідчого експерименту від 09 серпня 2024 року, 26.08.2024 року, 23.08.2024 року та 23.08.2024 року які проводились за участі обвинуваченого та потерпілого, з якого вбачається порядок розташування учасників події та їх безпосередні дії які також узгоджуються з показами як потерпілого так і обвинуваченого.

Оскільки у вироку також викладені покази як ОСОБА_7 так і потерпілого ОСОБА_12 , яким надана оцінка у сукупності із встановленими фактичними обставинами, тому колегія суддів не вбачає необхідності дослівно викладати встановлені слідчими експериментами обставинами, оскільки в суді 1-ої інстанції обвинувачений вину визнавав, детально описував подію злочину, отже деталізація протоколів проведення слідчого експерименту не вимагалась, оскільки належність та допустимість вказаних доказів учасниками провадження не заперечувалась.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 07.12.2020 року в справі № 728/578/19, згідно ст. 85 КПК України, належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК України, не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Як засвідчує судова практика, доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

При цьому, апеляційний суд вважає, що версія обвинуваченого стосовно того, що саме дії потерпілого призвели до завдання йому удару обвинуваченим, спростовується вищевказаними доказами, є нелогічною, не узгоджується із іншими зібраними доказами органом досудового розслідування, а тому колегією суддів відхиляється і розцінюється виключно, як позиція захисту обвинуваченого, що спрямована на уникнення відповідальності.

Апеляційний суд не надає іншої, ніж суд першої інстанції, оцінки дослідженим письмовим доказам та показанням потерпілого, а лише оцінює ці докази кожен окремо та в сукупності та приходить обґрунтованого висновку, що доказів, які є належними та допустимими і обґрунтовано покладені місцевим судом в основу вироку, достатньо для визнання ОСОБА_7 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та ці докази у своїй сукупності беззаперечно «поза розумним сумнівом» доводять його винуватість.

В апеляційній скарзі та окремому клопотання захисник ОСОБА_8 заявляв вимоги про необхідність повторного дослідження доказів та виклик свідків, мотивуючи його тим, що неналежний захист адвоката ОСОБА_13 інтересів обвинуваченого в суді 1-ої інстанції призвів до неправильної оцінки доказів судом 1-ої інстанції, які фактично доводили невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину.

Відмовляючи в задоволенні таких вимог, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом 1-ої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

При цьому сам по собі факт подачі на вирок апеляційної скарги із вимогою про його скасування не свідчить про те, що суд апеляційної інстанції автоматично зобов`язаний переглянути справу у повному обсязі, як це здійснював суд першої інстанції.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Такий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі №127/14811/17 (провадження 51-5046км20).

Натомість, апеляційний суд приймає до уваги, що в поданій стороною захисту апеляційній скарзі зазначалось, що судом 1-ої інстанції надана невірна оцінка фактичним обставинам справи та доказам у провадженні, натомість, ними не вказано, в чому підлягає неповнота або порушення судом 1-ої інстанції при досліджені всіх обставин, та на яких, передбачених законом підставах, а всі їх доводи фактично зводились до незгоди із прийнятим судовим рішенням.

Апеляційний суд враховує, що під час судового розгляду судом 1-ої інстанції ретельно були досліджені та вирішені по суті клопотання сторони обвинувачення та захисту щодо дослідження доказів та надана ним оцінка. Апеляційним судом не надається інша оцінка доказам у справі, у зв`язку з чим немає необхідності у допиті свідків, які не допитувались судом 1-ої інстанції, оскільки в клопотанні не міститься обґрунтування, яким чином їх покази або повторне дослідження всіх письмових доказів можуть вплинути на встановлення фактичних обставин провадження.

Також колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі сторона захисту не наводить відповідних обґрунтувань щодо необхідності повторного дослідження всіх доказів, в той час коли всі клопотання та доводи захисника стосуються незгоди із встановленими фактичними обставинами та визнанням ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, а вказані вище порушення вимог КПК, під час апеляційного розгляду не встановлені.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.

Таким чином, ст. 404 КПК України не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. Коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Також, апеляційний суд враховує те, що фактично вказані докази досліджені судом 1-ої інстанції та ним надана відповідна оцінка у вироку, у зв`язку з чим єдиною підставою для повторного дослідження доказів, захисти ОСОБА_7 вказує про неналежний захист адвоката ОСОБА_13 інтересів обвинуваченого в суді 1-ої інстанції, що не може свідчити про необхідність задоволення клопотання, оскільки доводи адвоката ОСОБА_8 про неналежний захист не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд приходить до висновку, що суд 1-ої інстанції відповідно до приписів ст. 65 КК України врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини справи, які пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості.

Згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65-67 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, наслідки злочину.

Відповідно до ст. 66 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд визнає щире каяття та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім як обставини які пом`якшують покарання.

Відповідно до ст. 67 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд встановив відсутність обтяжуючих обставин.

При вивченні особи обвинуваченого судом було встановлено, що ОСОБА_7 раніше не судимий, офіційно не працює, навчається, характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває.

Враховуючи вищезазначені обставини в сукупності, за глибоким переконанням суду, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації покарання, ставлення обвинуваченого до скоєного, ставлення сторони потерпілої до обвинуваченого, а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі.

Також суд 1-ої інстанції прийняв до уваги, що в своїй промові в судових дебатах прокурор просила призначити обвинуваченому покарання без позбавлення його волі із застосуванням ст.ст.75, 104 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, приймаючи до уваги визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому і доведеному злочині, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, висновку органу пробації, суд 1-ої інстанції визнав ці обставини такими, що істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, та враховуючи особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується, прийшов до висновку про можливість призначення покарання з випробуванням, враховуючи вимоги ст. 75, 104 КК України.

Також, суд врахував наявність пом`якшуючих покарання обставин, даних про особу ОСОБА_7 , негативне відношення до вчиненого ним кримінального правопорушення та критичної оцінки свої дій.

Водночас, в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_7 змінив своє ставлення до вчиненого, повністю заперечуючи свою вину, що свідчить про відсутність щирого каяття та осуду своєї поведінки, однак, за відсутності апеляційної скарги прокурора або потерпілого на м`якість покарання, апеляційний суд позбавлений можливості погіршити становище обвинуваченого, отже приходить до висновку, що покарання без позбавлення його волі із застосуванням ст.ст.75, 104 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про необхідність відмови в задоволенні цивільного позову, апеляційний суд приходить до таких висновків.

В ході судового розгляду потерпілим по справі подано цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням 156 155,72 грн. та 100 000 гривень в якості моральної шкоди.

В ході судового розгляду встановлено, що неповнолітній потерпілий ОСОБА_19 від злочинних дій обвинуваченого неповнолітнього ОСОБА_20 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню та лікувався в Інституті стоматології та щелепно-лицевої хірургії НАМИ України на стаціонарному лікуванні. Згідно медичної документації вбачається, що у ОСОБА_14 наступний діагноз: перелам альвеолярного відростка верхньої щелепи, Повний вивих 21,22,23,24 зубів; неповний вивих 11,12 зубів; рвана рана нижньої губи.

Крім того, з медичної документації вбачається, що ОСОБА_21 проведено оперативне лікування, накладання швів, протезування (копії медичної документації надаються), на яке витрачено 9 753,72 грн.

Згідно медичної документації вбачається, що ОСОБА_21 необхідно пройти ще не одне лікування після отримання вказаних тілесних ушкоджень.

Судом встановлено, що ні обвинувачений ні його законні представники не вибачилися перед ОСОБА_12 та його батьками, не надали будь-якої матеріальної допомоги на першому етапі лікування.

Та фактично метою апеляційного перегляду вироку є намагання законних представників обвинуваченого зменшити суму шкоди, що з них стягнута, що вони підтвердили в судовому засіданні апеляційного суду.

За змістом ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Апеляційний суд вважає, що з урахуванням характеру правопорушення яке є умисним, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини ОСОБА_7 , потерпілому, який є неповнолітнім була спричинена не лише глибока моральна травма, а ще й фізична травма, яка, в подальшому може мати негативні наслідки для його здоров`я, які передбачити неможливо, моральну шкоду по якій позивачі оцінили в сумі 100000 грн., яку суд визнав обґрунтованою, з урахуванням того що здоров`я людини безцінне і неможливо в грошовому розмірі оцінити глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого.

Таким чином, потерпілою стороною доведено, що внаслідок злочинних і протиправних дій обвинуваченого, за яких потерпілому спричинені тілесні ушкодження, останній зазнав моральних втрат через порушення своїх цивільних прав, які він як потерпілий має право відновити.

З огляду на викладене, з урахуванням положень ст.ст. 23, 1168 ЦК України та Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, враховуючи обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав ОСОБА_22 , характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням характеру кримінального правопорушення, ставлення до нього обвинуваченого, суд дійшов висновку про відповідність суми моральної шкоди у розмірі 100000 грн., спричиненої потерпілому внаслідок завдання йому тілесних ушкоджень.

Відтак, зазначений розмір задоволених судом позовних вимог, на думку апеляційного суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого (його законних представників), з одного боку, та інтересами потерпілого, з іншого.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Разом з тим, ретельно перевіривши всі доводи апеляційних скарг сторони захисту, апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Отже апеляційний суд вважає вирок суду законним та справедливим, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду 1-ої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд -

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 02.07.2025 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4