Номер провадження: 11-сс/813/514/26
Справа № 947/2362/26 1-кс/947/979/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2026 року про арешт майна ву кримінальному провадженні №0001470 від 02.12.2025 року,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 про арешт майна в кримінальному проваджені №0001470 від 02.12.2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.4 ст.189, ч. 3 ст. 368 КК України та накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на майно, вилучене під час проведення обшуку 15.01.2026 року за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- грошові кошти 18 купюр кожна номіналом 100 доларів США, з наступними номерами: PF59799346J, QF11299794B, QF11299793B, QF11299795B, QL41438852A, QK49215832B, MK10326018B, QL41438851AM LB00532350S, MB83840530C, QL41438858A, QL41438856A, QL41438854A, QL41438853A, QK49215833B, QK49215831B, MK1032608B, QL41438859A;

- предмет схожий на пістолет FORT-12PM НОМЕР_1 з магазином та 9 патронів з гумовими кулями;

- мобільний телефон Xiaomi Redme note 12 pro+, імеі: НОМЕР_2 , імеі2: НОМЕР_3 ;

- документи на 56 аркушах; червоне посвідчення на ім`я ОСОБА_7 ; військово-обліковий документ №1 на ім`я ОСОБА_7 на 1 аркуші.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що вилучене майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки воно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, є всі підстави вважати, що було знаряддям вчинення злочину, грошові кошти отримані в результаті вчинення кримінально-протиправних дій, є предметами, що вилучені з вільного обігу на території України та потребують спеціальних дозвільних документів, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна. Також слідчий суддя зазначив, що накладення арешту на мобільний телефон та документи необхідно для їх детального дослідження, виконання судових експертиз, які неможливо буде провести без наявності у органу досудового розслідування вилученого майна, з метою встановлення наявності доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволені клопотання прокурора в повному обсязі.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, апелянт зазначає, що слідчий суддя належним чином не дослідив та не перевірив наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, яке належить ОСОБА_7 . Представник вважає, що будь-які правові підстави для арешту відсутні, тому арешт накладено необґрунтовано, оскільки майно не відповідає критеріям речових доказів, визначених ст.98 КПК.

Крім того, представник зазначає, що на час звернення з відповідним клопотанням про арешт майна, прокурором не було долучено ухвалу слідчого судді про надання дозволу на обшук, який, на переконання апелянта, проведено в порушення ч.3 ст.233 КПК.

Апелянт також стверджує, що слідчий суддя не надав належної оцінки доводам сторони захисту, які були зазначені в письмових запереченнях представника, визнав обґрунтованим клопотання прокурора, яке містило лише декларативні посилання на можливе знищення чи приховування майна, а також припущення та абстрактні твердження про причетність майна до обставин кримінального провадження, що на думку представника, свідчить про порушення принципів законності та правової визначеності.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Заслухавши суддю-доповідача; представника ОСОБА_8 та власника майна ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що серед вилучених грошових коштів було виявлено три купюри номіналом по 100 доларів США, які відповідають поміченим; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційним судом встановлено, що розглядаючи клопотання слідчого, слідчий суддя не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, а висновок про наявність підстав для накладення арешту на вилучений військово-обліковий документ №1 на ім`я ОСОБА_7 , є необґрунтованим, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 173 КПК визначено, що слідчий суддя вправі відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК.

Ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на предмети та документи, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Клопотання слідчого про арешт військово-облікового документу №1 на ім`я ОСОБА_7 не відповідає вимогам ч.2 ст. 171 КПК, оскільки відсутнє належне обґрунтування підстав та мети його арешту.

Так, до клопотання не додано доказів, якими прокурор обґрунтовує наявність підстав для накладення арешту військово-облікового документу на ім`я ОСОБА_7 .

Як убачається з матеріалів судової справи, СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001470 від 02.12.2025року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.4 ст.189, ч.3 ст.368 КК України.

15.01.2026 року в порядку ч.3 ст.233 КПК України, проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено зазначені в клопотанні слідчого предмети, документи та грошові кошти.

16.01.2026 року прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на зазначене майно.

Клопотання прокурора мотивоване тим, що накладення арешту необхідне з метою забезпечення досягнення дієвості кримінального провадження та збереження речових доказів, оскільки виявлене та вилучене в ході обшуку майно, може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Разом з тим, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи клопотання про існування підстав для накладення арешту на військово-обліковий документ №1 на ім`я ОСОБА_7 , з посиланням на те, що вказане майно є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Так, в клопотанні прокурор вказує, що вилучені в ході обшуку, грошові кошти, предмети та документи можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, потребують дослідження та збереження.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що матеріали клопотання не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що вилучений військово-обліковий документ №1 на ім`я ОСОБА_7 відповідає вимогам ст.98 КПК.

Клопотання прокурора не містить належного обґрунтування підстав та мети накладення арешту на вказаний документ, окрім посилання на загальні норми кримінального процесуального законодавства, які регламентують застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що свідчить про формальність цього процесуального документу.

За наведених обставин апеляційний суд констатує, що органом досудового розслідування не доведено наявність законних підстав для накладення арешту на військово-обліковий документ №1 на ім`я ОСОБА_7 , тому відсутні підстави для застосування обмежувальних заходів щодо вказаного майна.

Апеляційний суд звертає увагу, що ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на вилучений в ході обшуку зазначений військово-обліковий документ, без підтвердження доказами яке відношення він має до кримінального провадження, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини та порушують права володільця майна, в інтересах якого подана апеляційна скарга.

Таким чином, колегія суддів вважає, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно поза увагою слідчого судді залишилося те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Вимоги апелянта щодо скасування ухвали слідчого судді в цілому, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки в апеляційній скарзі не наведеного переконливих доводів стосовно незаконності накладення арешту на вилучені предмети, документи та грошові кошти, які на даному етапі досудового розслідування, можуть вважатися речовим доказом, а їх відношення до обставин справи, які підлягають доказуванню потребують додаткової перевірки. Крім того, частина вилучених грошових коштів, за версією сторони обвинувачення, відповідають грошовим коштам, які були надані для проведення слідчих дій в даному кримінальному провадженні, як предмет неправомірної вигоди.

Колегія суддів також враховує той факт, що на теперішній час ОСОБА_7 має статус підозрюваного в даному кримінальному провадженні, тому доводи сторони обвинувачення про існування підстав для накладення арешту на вилучене майно заслуговують на увагу.

За наведених обставин, апеляційна скарга в частині скасування арешту на вилучені речі, документи та грошових коштів, окрім військово-облікового документу №1 на ім`я ОСОБА_7 , задоволенню не підлягає.

Доводи представника власника майна про відсутність правових підстав для проведення обшуку, колегія суддів оцінює критично, оскільки 20.01.2026 року слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси було задоволено клопотання прокурора та надано дозвіл на проведений 15.01.2026 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на вказані обставини та приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржену увалу в частині накладення арешту на військово-обліковий документ №1 на ім`я ОСОБА_7 , та постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання в частині накладення арешту на вказаний документ.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2026 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001470 від 02.12.2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.4 ст.189, ч.3 ст.368 КК України, якою накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користуванняна майно вилучене під час проведення обшуку 15.01.2026 року за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати в частині накладення арешту на військово-обліковий документ №1 на ім`я ОСОБА_7 .

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 , про накладення арешту на військово-обліковий документ №1 на ім`я ОСОБА_7 , який було виявлено та вилучено 15.01.2026 року під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2026 року, щодо накладення арешту на майно, вилучене 15.01.2026 року під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0001470 від 02.12.2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4