УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/4383/25

09 лютого 2026 року

Костопільський районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

з участю секретаря: ОСОБА_2

прокурора: ОСОБА_3 (дистанційно)

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні в м.Костопіль в режимі відеоконференції клопотання прокурора Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 в межах кримінального провадження №0000622 від 25 січня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що на розгляді Костопільського районного суду Рівненської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000622 від 25 січня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України .

ОСОБА_4 , обвинувачується у тому, що у порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1, ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 58, 59, 115, 116 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації на особливий період Збройних Сил України, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за призовом під час мобілізації на особливий період та перебуваючи на посаді курсанта навчального взводу навчальної роти 3 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із метою тимчасово ухилитися від військової служби в умовах воєнного стану, 12 жовтня 2024 року о 14 годині 00 хвилин (точніше досудовим розслідуванням не встановлено, однак саме в цей час виявлено його відсутність на військовій службі) самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 в пункті постійної дислокації за адресою: АДРЕСА_1 та проводив час на власний розсуд не пов`язаний із проходженням військової служби та обов`язки військової служби не виконував до 28.08.2025, а саме до моменту його затримання працівниками правоохоронного органу.

У своєму клопотанні прокурор звертає увагу суду на наявність обґрунтованої підозри та ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, на те, що підозрюваний спробує: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадження іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Оскільки на даний час закінчується строк дії ухвали Костопільського районного суду Рівненської області від 17.12.2025, відповідно до якої обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, зокрема строком до 14.02.2026, просив продовжити застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 діб.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане клопотання та вважає за необхідне продовжити щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою з підстав, наведених у клопотанні та без визначення можливості внесення застави.

Захисник адвокат ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, просив суд розглядати клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без його участі. У задоволенні вказаного клопотання просив відмовити та обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладанням на нього обов`язків, передбачених ч. ч. 5 та 6 ст. 194 КПК України.

Присутній в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника.

Дослідивши клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що на розгляді Костопільського районного суду Рівненської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000622 від 25 січня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 14 лютого 2026 року включно.

Судом встановлено, що строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 спливає 14 лютого 2026 року, судовий розгляд кримінального провадження не розпочато.

Відповідно до ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявних ризиків, зазначених в ст.177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні , у вчиненні якого він обвинувачується, вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше, а також вагомість наявних доказів, яким обґрунтовуються відповідні обставини.

Так, на переконання суду, на день розгляду клопотання ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, долученими прокурором до клопотання.

Оцінюючи наявність ризиків, обумовлених статтею 177 КПК України, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадження іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Твердження того, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду обґрунтовується тим, що особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який, передбачено безальтернативне понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 10 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання. При цьому, можливі посилання сторони захисту на відсутність на даний час спроб втечі обвинуваченого будуть безпідставними, оскільки його належна процесуальна поведінка наразі обумовлена не його правосвідомістю, а наявністю запобіжного заходу, що жодним чином не свідчить про неможливість переховування обвинуваченого у разі не обрання йому запобіжного заходу.

Ризик незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні підтверджується тим, що обвинувачений може вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування. Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України.

Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

У такий спосіб, обвинувачений як особисто, такі і через інших осіб, будучи обізнаним із колом осіб, котрим відомо або може бути відомо згадані обставини, шляхом умовлянь, чиненням тиску, погрозами та/або будь-яким іншим чином може вплинути на цих осіб з метою серед іншого зміни показань про обставини провадження, або взагалі відмови, як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду.

Ризик того, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином підтверджується тим, що обвинувачений, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, при цьому як військовослужбовець маючи певну підтримку серед інших військовослужбовців може будь-яким чином здійснювати вплив на свідків. Імовірність впливу на свідків за допомогою насилля складатиме суть ризику вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджання кримінальному провадженню будь-яким чином. Крім цього, обвинувачений перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом.

Також ризик того, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ґрунтується на тому, що обвинувачений, вчиняючи самовільне залишення місця служби в умовах воєнного стану, фактично відмовився виконувати будь-які накази командира підрозділу щодо виконання свої службових обов`язків в умовах воєнного стану, та у подальшому вибув за межі дислокації військової частини, а отже знизив можливість функціонування підрозділу у випадку надходження наказу про виконання бойового завдання та тим самим сприяв у підриві обороноздатності Збройних Сил України, демонстрування перед іншими військовослужбовцями у відкритій формі можливість відмовитися від проходження від військової служби, що підсилює його схильність до вчинення протиправних дій.

Фактично, обвинувачений вчинив це кримінальне правопорушення під час виконання службових обов`язків, порушуючи вимоги ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності й територіальної цілісності України, що у подальшому і слугувало причинно-наслідковим зв`язком настанню негативних наслідків для держави України під час відсічі збройної агресії рф та дискредитації Збройних Сил України.

Суд також враховує, що кримінальне правопорушення, в скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_4 вчинено останнім під час того, як в Україні введений воєнний стан, тому є підстави вважати, що під загрозою покарання з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності він може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, тобто наявний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Вказані обставини підтверджуються наявними матеріалами кримінального провадження, долученими до клопотання прокурора.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України» тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд вважає, що наявність ризиків, передбачених п. п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України дають підстави вважати, що на даній стадії судового розгляду інші запобіжні заходи, крім тримання під вартою, не можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та забезпечити його належну поведінку.

Враховуючи вказане, суд вважає що в разі зміни ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, останній може переховуватися від суду, впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Під час розгляду клопотання було доведено, що вищевказані ризики, які попередньо були встановлені при винесені Костопільським районним судом Рівненської області від 17 грудня 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися.

При цьому суд враховує, що доказів на підтвердження протилежного стороною захисту не надано і судом таких доказів під час розгляду клопотання не здобуто.

Вирішуючи клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує тяжкість інкримінованого злочину, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого та характеризуючі його особу дані, те що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, зважає на те, що в судовому засіданні підтверджено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України і приходить до переконання, що клопотання слід задовольнити.

Крім того, згідно ч.8 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених 402, 405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України, тобто тримання під вартою.

З метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, запобігання переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадження іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, суд вважає необхідним продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 в межах строку, встановленого ст.331 КПК України, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вищезазначеним ризикам.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, на думку суду, є недостатнім для запобігання вказаним ризикам, оскільки не забезпечує постійного контролю за поведінкою обвинуваченого та не виключає можливості його повторного зникнення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки саме такий захід на даному етапі відповідає меті забезпечення ефективного судового розгляду та принципу пропорційності між інтересами суспільства та правами обвинуваченого

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442.

Керуючись ст.ст.176-178, 183, 206, 208, 369-372 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця села Черниця Бродівського району Львівської області, громадянина України, українеця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовеця військової служби за призовом під час мобілізації, курсанта навчального взводу навчальної роти 3 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «рядовий», раніше не судимого, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням у ДУ "Рівненський слідчий ізолятор", на 60 (шістдесят) діб, тобто до 09 квітня 2026 року(включно), без визначення розміру застави.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню і подання апеляційної скарги на ухвалу не зупиняє її виконання.

СуддяОСОБА_1