УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 712/12226/20

провадження № 51-385 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 жовтня 2020 року за № 0003559, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Єгорівки Прилуцького району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Ухвалено зарахувати строк попереднього ув`язнення з 14 жовтня 2020 року по 19 травня 2021 року в строк відбутого покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі. Строк відбуття покарання рахувати з моменту фактичного затримання після вступу вироку в законну силу. Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком ОСОБА_5 визнано винуватим, у тому, що він 14 жовтня 2020 року близько 18 год. 30 хв., перебуваючи за адресою: м. Черкаси, вул. Нарбутівська, буд. 112, у стані алкогольного сп`яніння, умисно, з корисливих мотивів, повторно, маючи незняту судимість за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, наблизився до неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і наніс один удар долонею лівої руки в праву щоку ОСОБА_6 , проникнув до кишені кофти потерпілого лівою рукою, звідки дістав грошові кошти в сумі 200 грн, якими відкрито заволодів. Потім утримуючи ноги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , наніс один удар долонею правої руки в ліву щоку ОСОБА_7 та проникнув до кишені кофти потерпілого правою рукою, звідки дістав грошові кошти в сумі 100 грн, якими відкрито заволодів.

Після вчинення вказаного діяння ОСОБА_5 залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденими коштами на власний розсуд, чим завдав потерпілим матеріальної шкоди ОСОБА_6 - у розмірі 200 грн, ОСОБА_7 - у розмірі 100 грн.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим просить оскаржені вирок та ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вважає, що судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України. Зазначає, що судовий розгляд проведено з обвинувальним ухилом, що в подальшому відобразилось у рішеннях, вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не доведена, позицію сторони захисту проігноровано.

При розгляді справи суд формально підійшов до оцінки доказів, не дотримався вимог ст. 94 КПК України. Не врахував доводів захисника щодо оцінки окремих доказів, зокрема, показань потерпілих, свідків, протоколів впізнання.

Суд також не взяв до уваги, що досудове розслідування проводилось неуповноваженими особами, зокрема слідчим 14 жовтня 2020 року було видано доручення, а не винесено постанову, як це визначено п. 1 ч. 1 ст. 39 КПК України.

Крім того, на стадії досудового розслідування не здійснювалось належне процесуальне керівництво з боку прокурора, що підтверджується тим, що на момент відкриття матеріалів у порядку ст. 290 КПК України, постанова про визначення групи прокурорів була не підписана, а рішення про об`єднання кримінальних проваджень до виконання цих вимог не приймалося.

Вирок місцевого суду не відповідає вимогам ст. 373 КПК України, оскільки у резолютивній його частині застосовано термін «винний» замість «винуватий», як це передбачено КПК України.

Судом першої інстанції порушено вимоги ст. 20, п. 6 ч. 4 ст. 42, ст. 376, ч. 15 ст. 615 КПК України з огляду на те, що копію вироку засудженому вручено 18 вересня 2024 року, що вплинуло на можливість реалізації ним своїх прав.

Апеляційний суд формально розглянув апеляційну скаргу, в оскарженій ухвалі не надав вичерпних відповідей на доводи захисника щодо незаконності і необґрунтованості вироку.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Підстав вважати, що цих вимог судами попередніх інстанцій не дотримано за змістом касаційної скарги захисника ОСОБА_4 не встановлено.

Поза увагою захисника залишилось те, що касаційний суд з огляду на положення ст. 433 КПК України позбавлений можливості самостійно досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, а лише виходить із фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, а тому не перевіряє судові рішення у цій частині.

Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах поданої апеляційної скарги, доводи якої здебільшого були аналогічними до тих, що наведені у касаційній скарзі.

Так, не погодившись з ухваленим щодо ОСОБА_5 вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_4 звернувся до Черкаського апеляційного суду з апеляційною скаргою. Предметом перевірки апеляційного суду були в тому числі доводи захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оцінки доказів, неповноти судового розгляду.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника, суд апеляційної інстанції навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу.

Стосовно доводів захисника щодо недоведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, то вони є необґрунтованими.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні цього кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій суд першої інстанції зробив із додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

У ході судового провадження засуджений ОСОБА_5 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повною мірою не визнав, виклавши при цьому свою версію подій, яка судом була спростована на підставі всебічно досліджених у судовому засіданні доказів із дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, вина засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, доведена: показаннями неповнолітніх потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ; ОСОБА_11 , даними протоколів слідчих дій та іншими доказами.

Дослідивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вони є взаємоузгодженими, належними, допустимими та у своїй сукупності і взаємозв`язку доводять винуватість ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім того, суд дослідив докази сторони захисту, однак визнав їх такими, що не свідчать про невинуватість ОСОБА_5 .

Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи захисника щодо порушень ст. 94 КПК України при оцінці доказів та визнав їх безпідставними.

Так, стосовно показань потерпілих та свідків, колегія суддів вказала, що ці показання були належним чином проаналізовані судом, не викликають сумнівів у їх правдивості, а дані, які б спростовували показання та свідчили, що вказані учасники кримінального провадження обмовляють обвинуваченого, у матеріалах справи відсутні.

Більш того, суд зазначив, що аналіз технічних записів судових засідань дає підстави вважати, що показання викладено в оскарженому судовому рішенні з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження за приписами ст. 91 КПК України.

Суд правильно зауважив в ухвалі, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілих або свідків. Таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що і було зроблено у розглядуваній справі. Порушень КПК України при дослідженні цих доказів не встановлено.

Касаційні доводи захисника про порушення порядку допиту свідків є невмотивованими.

Відповідно до ст. 95 КПК України показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.

При цьому суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 336 КПК України судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі: 1) неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин; 2) необхідності забезпечення безпеки осіб; 3) проведення допиту малолітнього або неповнолітнього свідка, потерпілого; 4) необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження; 4-1) введення воєнного стану або під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України; 5) наявності інших підстав, визначених судом достатніми.

Частиною 7 цієї статті закріплено, що допит свідка, потерпілого, спеціаліста може здійснюватися у судовому засіданні в режимі відеоконференції виключно у приміщенні суду, визначеному судом. У виключних випадках в умовах воєнного або надзвичайного стану суд має право допитати свідка, потерпілого в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у порядку, передбаченому ч. ч. 4-6 ст. 336 КПК України.

Слід зазначити, що проведення судового засідання у режимі відеоконференції є одним із видів участі особи в судовому засіданні, оскільки вона має можливість у режимі реального часу сприймати те, що відбувається під час судового розгляду, вчасно реагувати на будь-які слова чи дії учасників, висловлювати власну позицію, ставити запитання та користуватися усіма правами, передбаченими законом.

Статтею 352 КПК України встановлено вимоги, які ставляться до допиту свідків, зокрема, що вони попереджаються про відповідальність за відмову від давання показань, завідомо неправдиві показання, та приводяться до присяги.

У касаційній скарзі захисник не наводить, у чому конкретно полягає порушення наведених вимог КПК України, а також яким саме чином проведення судового засідання у режимі відеоконференції перешкодило учасникам донести до свою позицію до суду.

Твердження захисника щодо сумнівів у правдивості показань допитаних свідків, необхідності забезпечити їх особисту участь задля виключення можливості впливу на них та оцінки їх поведінки, жодним чином об`єктивно не підтверджені, а є виключно обраною тактикою захисту.

Не спростовує захисник у скарзі і того факту, що його клопотання щодо участі окремих учасників були заслухані судом першої інстанції та щодо них було прийнято рішення. Незгода ж з таким рішенням не свідчить про його незаконність.

З долучених до касаційної скарги матеріалів, не вбачається, що захисник ставив питання під час апеляційного розгляду щодо порушень порядку допиту свідків, хоча у разі переконання, що обставини, встановлені під час кримінального провадження, досліджені місцевим судом з порушеннями, мав можливість звернутися до суду апеляційної інстанції з клопотанням згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України.

Захисник наполягає на порушенні встановленого ст. 228 КПК України порядку пред`явлення особи для впізнання, однак така позиція захисника є безпідставною.

Судами були досліджені протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 жовтня 2020 року, згідно з якими усі особи, яким пред`являвся ОСОБА_5 , впізнали у ньому особу, яка заволоділа коштами потерпілих, та порушень при проведенні цієї слідчої дії не встановлено.

Апеляційний суд оцінюючи, доводи, які є ідентичними до касаційних доводів захисника, вказав, що з матеріалів справи вбачається, що потерпілим і свідкам з дотриманням вимог ст. 228 КПК України було пред`явлено чорно-білі фотознімки обвинуваченого ОСОБА_5 разом з трьома іншими фотознімками осіб, які не мали різких відмінностей у віці та зовнішності, у тому числі кольору одягу, які б значно виділяли обвинуваченого серед інших осіб. Крім того, під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілі та свідки засвідчили, що особу ОСОБА_5 впізнали за зовнішніми рисами обличчя, формою носу, губ, розрізу очей.

Усі твердження захисника щодо допущених порушень, у тому числі стосовно незначного розриву в часі між проведенням впізнання та огляду на стан сп`яніння, пред`явлення фотознімків особи, яку впізнавачі бачили раніше, відмінності від інших осіб, відсутності опису ознак, за якими впізнано ОСОБА_5 , судом апеляційної інстанції було спростовано в ухвалі. Доводи захисника про протилежне неприйнятні.

Не заслуговують на увагу зауваження захисника, що апеляційний суд вдався до припущень, вказавши, що проведення впізнання та огляду на стан сп`яніння відбулися у місцях, які розміщені на невеликій відстані одне від одного, а тому незначне не співпадіння часу в протоколах слідчих дій не свідчить про їх фальсифікацію.

Вказані протоколи складені відповідно до ст. 104 КПК України, а тому містять обов`язкові реквізити щодо місця проведення слідчої дії, особи, яка її проводила тощо, місцезнаходження Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області та Черкаського обласного наркологічного диспансеру є загальновідомими, а тому ті чи інші висновки апеляційного суду щодо віддаленості цих установ задля обґрунтування незначних розбіжностей у часі, не є припущеннями, а факти на яких вони ґрунтуються не потребують їх встановлення під час апеляційного розгляду, як про це стверджує захисник.

Судом також оцінено апеляційні доводи щодо належності і допустимості протоколів слідчих експериментів у якості доказів.

Що стосується тверджень захисника, що суди пристали на сторону обвинувачення, виклавши докази у певній послідовності, що була вигідна в обвинувальному вироку, то вони не заслуговують на увагу.

Підготовку судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження покладено на суд, а тому саме він вправі на власний розсуд приймати рішення щодо структури судового рішення, його мотивів, обґрунтування тощо, що є проявом інтелектуально-вольової діяльності судді. При цьому обов`язковим є дотримання тих вимог, що ставляться до певного виду судових рішень кримінальним процесуальним законом.

Викладення обґрунтування прийнятих рішень тим чи іншим чином не свідчить про те, що суди в цьому конкретному випадку виявили обвинувальний ухил, тим більше з урахуванням їх правової природи.

Що стосується проведення досудового розслідування кримінального провадження неуповноваженими особами та відсутності процесуального керівництва з боку прокурора на цій стадії, то така позиція захисника є необґрунтованою.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 214 цього Кодексу керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Скаржник зазначає, що прийняття рішення про визначення групи слідчих у формі доручення, а у подальшому її зміна постановою суперечить КПК України.

Як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, хоча за статтями 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК України формою рішення про визначення слідчого керівником органу досудового розслідування є постанова, однак ухвалення цього рішення у формі доручення, яке має відповідні реквізити та відповідає закріпленим кримінальним процесуальним вимогам, не є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Такий підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, який в тому числі відображено у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 серпня 2021 року у справі № 663/267/19, постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року у справі № 724/86/20, на які послалися суди, а також у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі № 336/941/19, від 22 липня 2025 року у справі № 350/1444/19, від 22 січня 2026 року у справі № 759/4302/22.

Стосовно відсутності у матеріалах кримінального провадження на етапі їх відкриття за ст. 290 КПК України належно оформлених документів, які б підтверджували здійснення процесуального керівництва на стадії досудового розслідування, то такі твердження сторони захисту були вмотивовано визнані судами безпідставними.

У вироку зазначено, що судом перевірено постанову від 14 жовтня 2020 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003559, яка відповідає вимогам КПК України. Не встановлено порушень і в частині об`єднання кримінальних проваджень.

Заслуговує на увагу й те, що Верховний Суд послідовно дотримується позиції, що прокурор може надати процесуальні документи щодо наявності у нього повноважень на певному етапі руху кримінального провадження до суду будь-якої інстанції, навіть під час касаційного розгляду, адже така оцінка є ретроспективною.

Наведене узгоджується правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/17), від 07 квітня 2025 року (справа № 349/508/16-к).

Крім того, колегія суддів акцентує увагу, що підставою для скасування судового рішення, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, про яку зазначає скаржник, за усталеною позицією Верховного Суду, є не будь-яке процесуальне порушення, а лише таке, що істотно позначилося чи могло позначитися на результаті розгляду.

При цьому визнання ОСОБА_5 у резолютивній частині «винним», а не «винуватим», що на думку захисника не узгоджується з вимогами статей 91, 373, 374 КПК України, а також суперечить значенню цих слів, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки не перешкодило та не могло перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Те саме стосується і вручення засудженому копії вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2024 року всупереч статей 376, 615 КПК України через два дні після його ухвалення та проголошення резолютивної частини.

Доводи касаційної скарги, що недотримання цих положень КПК України призвело до порушення гарантованих статтями 20, 42 КПК України прав засудженого на захист, оскарження судових рішень, є неприйнятними.

Зі змісту оскаржених судових рішень та доданих до касаційної скарги документів, убачається, що впродовж майже усього кримінального провадження захист інтересів ОСОБА_5 здійснював професійний адвокат ОСОБА_4 , який активно брав участь у судовому розгляді та під час апеляційного провадження. При цьому захисник подав як апеляційну, так і касаційну скаргу.

За таких обставин, незрозуміло, у чому полягає порушення прав засудженого, особливо, враховуючи тривалість строку на апеляційне оскарження вироку за ст. 395 КПК України, затримки у видачі рішення всього в два дні, а також того, що обвинувачений таки скористався своїм правом на оскарження вироку, однак не усунув недоліків залишеної без руху ухвалою від 21 жовтня 2024 року апеляційної скарги, будь-яких матеріалів на виконання цього рішення до суду не надіслав, у результаті чого скаргу йому було повернуто 02 грудня 2024 року.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 у межах доводів апеляційної скарги його захисника, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без зміни.

Сама по собі незгода з мотивами оскаржених судових рішень не є підставою для їх скасування чи зміни.

Постановлені у кримінальному провадженні вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3