Справа №583/5653/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/801/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження №0000932 від 04 листопада 2025 року за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2026 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Охтирка Сумської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, військовослужбовця, РНОКПП НОМЕР_1 , в силу вимог ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ),

захисника - адвоката ОСОБА_7 (в режимі ВКЗ),

УСТАНОВИЛА:

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.01.2026 ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк на 1 (один) рік.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вирішено обчислювати з дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі. На підставі п. б. ч. 1 та ч. 5 ст. 72 КК України зарахувано у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 04.11.2025 по 06.11.2025 із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідають два дні обмеження волі.

На підставі ч. 1, 5, 7 ст. 72 КК України зараховано у строк відбуття покарання термін перебування під цілодобовим домашнім арештом з 07.11.2025 по 06.01.2026 включно із розрахунку, що півтора дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню обмеження волі.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Також цим вироком з обвинуваченого стягнута моральна шкода у розмірі 10000 грн на користь потерпілого ОСОБА_9 , вирішено питання про скасування арешту на майно, стягнення процесуальних витрат та подальшу долю речових доказів.

Згідно з указаним вироком, 04.11.2025 дільничний офіцер поліції сектору превенції Охтирського РВП ГУНП в Сумській області старший лейтенант поліції ОСОБА_9 , який призначений на вказану посаду відповідно до наказу начальника ГУНП в Сумській області №243о/с від 01.05.2025, та поліцейський-водій взводу №2 роти реагування батальйону Управління поліції охорони в Сумській області капрал поліції ОСОБА_10 , який призначений на вказану посаду відповідно до наказу начальника УПО в Сумській області №264 о/с від 31.10.2024, перебували на службі у складі спільного наряду УПО в Сумській області та Охтирського РВП ГУНП в Сумській області по охороні громадського порядку та оперативного реагування на тривожні сповіщення з охоронюваних УПО в Сумській області об`єктів «Естафета 25», та виконували свої службові обов`язки, перебуваючи в однострої поліцейського, з табельною вогнепальною зброєю, на закріпленому за УПО в Сумській області службовому автомобілі «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_2 .

04.11.2025 о 19 год 39 хв, під час виконання службових обов`язків та патрулювання у м. Охтирка Сумської області, зазначений наряд працівників поліції отримав службове завдання №244694419 про спрацювання технічних засобів охорони в магазині «Світ Продуктів» за адресою: Сумська область, м. Охтирка, пров. Миколи Хвильового, 1, причиною якого стало непорозуміння між працівником зазначеного магазину та одним із його відвідувачів.

04.11.2025 о 19 год 47 хв, після прибуття на місце події до магазину «Світ Продуктів» за адресою: Сумська область, м. Охтирка, пров. Миколи Хвильового, 1, дільничний офіцер поліції ОСОБА_9 та поліцейський - водій ОСОБА_10 виявили у торговому залі зазначеного магазину ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та не розрахувався з продавцями магазину за придбаний товар, причиною чого став виклик до магазину працівників поліції.

У подальшому під час перевірки працівниками обставин, які стали причиною виклику працівників поліції, 04.11.2025 о 19 год 55 хв ОСОБА_6 , будучи на вулиці біля входу до магазину «Світ Продуктів», що розташований за вищевказаною адресою, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи, що перед ним перебувають поліцейські, які виконують свої службові обов`язки, маючи умисел на заподіяння шкоди здоров`ю працівнику правоохоронного органу, посягаючи на здоров`я дільничного офіцера поліції ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, тобто діючи з прямим умислом, кулаком правої руки заподіяв один удар ОСОБА_9 в ліву частину обличчя, чим умисно спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді: в ділянці верхньої повіки ліворуч по зовнішньому її краю з переходом на нижню повіку синець; в ділянці спинки носа ліворуч синець; забійні синці лівої надбрівної дуги, щелепової ділянки зліва, які по тривалості розладу здоров`я кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я, так як мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше як шість днів.

Отже, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, а саме в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Не погодившись із вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.01.2026, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких:

- обвинувачений ОСОБА_6 просив змінити вирок та призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, з установленням випробувального строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 також просив змінити вирок та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що суд не застосував положення ст. 75 КК України, хоча матеріали кримінального провадження та встановлені обставини свідчать про наявність підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Суд не мотивував належним чином, чому саме це положення не підлягає застосуванню у його випадку, що є порушенням вимог ст. 370 КПК України. Вказує, що він раніше не судимий (ст. 89 КК України) , повністю визнав свою винуватість та щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання , має статус учасника бойових дій та державні відзнаки . Злочин, за який його визнано винуватим, відповідно до ст. 12 КК України належить до нетяжких, потерпілому повністю відшкодована ним моральна шкода на підставі вироку. Призначення реального покарання у виді обмеження волі без розгляду можливості застосування ст. 75 КК України не відповідає принципу індивідуалізації покарання та не є необхідним для досягнення його мети.

Захисник ОСОБА_7 обґрунтував свою апеляційну скаргу тим, що оскаржений вирок занадто суворий, а тому він підлягає зміні. Суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував декілька обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире дієве каяття, активне сприяння розкриттю злочину , активну участь у відбитті збройної агресії рф у складі ЗСУ, наявність державних нагород за активну участь у відбитті збройної агресії РФ, а також те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, до адміністративної чи іншого виду відповідальності не притягувався, потерпілий не наполягав на застосуванні до підзахисного реальної мірі покарання. Обвинувачений має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, у нього травмована психіка внаслідок участі в активних бойових діях. Тому йому слід призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Інші учасники провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

16.02.2026 надійшли заперечення прокурора ОСОБА_8 на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , у якому він зазначив, що твердження захисту про суворість призначеного ОСОБА_6 покарання є безпідставними, а доводи про можливість виправлення останнього без відбування покарання мають бути відхилені, оскільки насильство з боку ОСОБА_6 вчинено у стані алкогольного сп`яніння щодо поліцейського ОСОБА_9 під час виконання останнім своїх службових обов`язків. Подібне діяння демонструє зневагу до соціальних норм поведінки і вчинено ОСОБА_6 не вперше, бо вироком Охтирського міськрайонного суду від 17.06.2020 його було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн. Повторення агресивної поведінки за подібних обставин свідчить про те, що належних висновків ОСОБА_6 не зробив, а покарання за попереднім вироком у виді штрафу своєї мети (запобігти вчиненню нового злочину) не досягло. Відсутність судимості у ОСОБА_6 не є доказом можливості його виправлення без відбування призначеного покарання. Згідно з доповіддю командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_6 безпідставно відсутній за місцем проходження військової служби з 29.05.2024. Наявність державних нагород обвинуваченого, який порушив військову присягу в умовах воєнного стану та у стані алкогольного сп`яніння в публічному місці вчинив насильство щодо поліцейського під час охорони ним громадської безпеки та порядку, не запобігли вчиненню ним цього злочину. Сукупність указаних обставин характеризує ОСОБА_6 негативно і свідчить про його схильність до ігнорування закону та не формують беззаперечного переконання про можливість його виправлення без відбування призначеного покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подані ними апеляційні скарги, прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти доводів сторони захисту та просив вирок суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг, заперечення на апеляційну скаргу, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду відносно фактичних обставин справи, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, кваліфікації його дій в апеляційних скаргах не заперечуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про суворість призначеного покарання та необхідності застосування положень ст. 75 КК, то колегія суддів уважає їх необґрунтованими, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з його класифікації, що передбачена нормами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення та обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене справедливість розглядається як рівновага між кримінальним правопорушенням і наслідками для особи, що вчинила це діяння.

Отже, на несправедливість покарання має вказувати істотне порушення рівноваги між визначеним судом видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначення покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно з якою, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_6 , обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла переконання про недоцільність звільнення його від відбування призначеного судом покарання у виді обмеження волі з випробуванням.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК є нетяжким злочином, дані про його особу, який свою винуватість визнав, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його молодий вік, сімейний стан та стан здоров`я, позитивну характеристику за місцем проживання, а також те, що він має статус учасника бойових дій та нагороджений медалями Ветеран війни та Незламним героям російсько - української війни.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття, а обтяжуючою - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням указаних обставин, суд призначив ОСОБА_6 саме м`яке покарання та у мінімальному розмірі, що передбачено санкцією ч. 2 ст. 345 КК України, у виді обмеження волі.

Щодо такої пом`якшуючої обставини як активне сприяння розкриттю злочину, про яку зазначає захисник в апеляційній скарзі, то така обставина як пом`якшуюча судом першої інстанції не врахована, посилання на неї у обвинувальному акті теж відсутнє, що дає підстави зробити висновок про її відсутність.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений, будучи військовослужбовцем, 29.05.2024 самовільно залишив військову частину НОМЕР_3 , в якій проходив службу, та до цього часу не повернувся до виконання службових обов`язків, що підтверджується поясненнями самого обвинуваченого та доповіддю командира в/ч НОМЕР_3 .

Що стосується відшкодування обвинуваченим моральної шкоди в розмірі 10000 грн потерпілому, то ця обставина, з урахуванням наведених вище висновків, сама по собі не може розцінюватися як достатня підстава для застосування положень ст. 75 КК.

Окрім того, такий переказ грошових коштів потерпілому був здійснений не під час досудового розслідування чи в ході судового розгляду, коли обвинувачений мав реальну можливість добровільно продемонструвати щирий жаль і прагнення компенсувати завдану шкоду, а лише після постановлення вироку, тобто вже в умовах усвідомлення неминучості юридичних наслідків.

Здійснена виплата моральної шкоди після ухвалення вироку з боку обвинуваченого виглядає як спроба пом`якшити власне становище після ухвалення обвинувального вироку, а не як прояв реального усвідомлення вчиненого чи добровільного бажання усунути наслідки вчиненого.

З приводу того, що потерпілий під час розгляду справи в суді першої інстанції не наполягав на реальній мірі покарання для обвинуваченого, то колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілого щодо призначення покарання підлягає врахуванню, однак така позиція не є вирішальною при прийнятті відповідного рішення судом, з огляду на конкретні обставини справи, і вона враховується у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК України.

Окрім того, апеляційному суду потерпілий направив заяву, в якій просив вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Також колегія суддів зазначає, що злочин обвинуваченим вчинений відносно працівника поліції під час виконання останнім своїх службових обов`язків, спрямованих саме на припинення протиправних дій обвинуваченого, який не хотів розраховуватися за придбаний товар у магазині. У працівника поліції особливий авторитет, оскільки на нього покладається захист конституційного ладу, територіальної цілісності та боротьби зі злочинністю під час надзвичайних ситуацій, тим більше, в період введення на території України воєнного стану внаслідок протидії збройній агресії російської федерації, що в сукупності з викладеним вище свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого.

Урахувавши всі зазначені обставини в сукупності, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, характер та наслідки його діяння, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання, яке він має відбувати реально, передбачене санкцією ч. 2 ст. 345 КК України, у виді обмеження волі на строк 1 рік. Висновок суду про необхідність призначення обвинуваченому саме такого покарання належно вмотивований.

Окрім того, апеляційний суд уважає за необхідне зазначити, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені судом у цьому кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість заподіяння тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, та погоджується з призначеним покаранням, оскільки судом першої інстанції враховані всі наявні у кримінальному провадженні обставини та факт неможливості виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом першої інстанції під час розгляду цього провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили б під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

З урахування наведеного, оскаржений вирок є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2026 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13