КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

представника: ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах Приватного підприємства «КВО-Д» на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2025 року щодо арешту майна у кримінальному проваджені №0000055 від 18 червня 2025 року, за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною другою статті 203-2 КК України та за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 369 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2025 року клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на нежитлову будівлю з приміщеннями загальною площею 863,9 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ПП «КВО-Д» () та фактично використовувалася підозрюваною ОСОБА_12 , а також іншими невстановленими особами, підконтрольними організатору ОСОБА_13 , з метою надання доступу до азартних ігор як гральний заклад з комп`ютерними симуляторами гральних автоматів, з метою забезпечення збереження речового доказу, з позбавленням права на відчуження, розпоряджання та користування вказаним майном та запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Не погоджуючись з указаною ухвалою представник ОСОБА_7 в інтересах ПП «КВО-Д» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вказане майно.

Уважає, що оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням вимог КПК України, за відсутності належного та достатнього правового обґрунтування, без дотримання принципу розумності та співрозмірності втручання у право власності, що зумовлює необхідність її скасування.

У мотивування скарги зазначає, що ПП «КВОД-Д» є єдиним власником зазначеного об`єкта нерухомого майна, право власності на яке набуте на підставі двох договорів купівлі-продажу, згідно з якими зареєстровано дві частки по за ПП «КВОД-Д», що у сукупності становить 100% права власності.

Зауважує, що ПП «КВОД-Д» не є юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження, а її посадові особи або власник не є підозрюваними/обвинуваченими у кримінальному провадженні, тобто ПП «КВОД-Д» виступає у справі як власник майна, третя особа щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Вказує, що слідчий суддя не врахував, що спірна нежитлова будівля фактично використовується не одним суб`єктом, а перебуває у користуванні декількох орендарів на підставі чинних договорів оренди, укладених до постановлення оскаржуваної ухвали, які здійснюють у відповідних приміщеннях законну господарську діяльність.

Стверджує, що накладення арешту на всю будівлю із забороною користування призведе не лише до обмеження прав власника, але й до фактичного припинення виконання зобов`язань за чинними договорами оренди, що тягне за собою негативні майнові наслідки: втрату орендних платежів, ризик нарахування штрафних санкцій та неустойок, можливість пред`явлення до власника вимог про відшкодування збитків з боку добросовісних орендарів.

На переконання представника, за відсутності співмірності втручання у право власності та пов`язаних із цим економічних наслідків для власника і добросовісних орендарів арешт майна набуває характеру надмірного та непропорційного, що суперечить вимогам статті 132 КПК України та загальним засадам кримінального провадження.

Щодо приміщення, в якому здійснювалась незаконна діяльність з проведення азартних ігор, вказує, що відповідно до договору оренди №5 від 01 вересня 2025 року ПП «КВОД-Д» передало у користування частину нежитлової будівлі (об`єкт оренди) на першому поверсі, площею 322 м2, для ведення господарської діяльності, при цьому власник вжив заходів для припинення користування приміщенням після отримання інформації від слідчого про можливе використання орендованої площі не за цільовим призначенням, у незаконний спосіб.

Уважає, що цією обставиною підтверджується добросовісність поведінки власника та відсутність будь-яких підстав припускати його причетність до протиправної діяльності, що істотно знижує (фактично усуває) ризик продовження використання об`єкта для здійснення незаконної діяльності, на який посилається сторона обвинувачення при арешті майна.

Посилається на те, що у даному випадку сторона обвинувачення та слідчий суддя фактично ототожнили місце можливого вчинення діяння з речовим доказом без встановлення які саме сліди кримінального правопорушення містить будівля як нерухомість, які відомості містить об`єкт нерухомості і чому вони не можуть бути зафіксовані процесуальними діями без арешту, чому саме будівля, а не конкретні предмети та/або обладнання, є носієм доказової інформації.

Зазначає, що у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали відсутній належний аналіз відповідності будівлі критеріям статті 98 КПК України та ні прокурором, ні судом не обґрунтовано яким чином ненакладення арешту на нерухоме майно унеможливить повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин діяння у рамках кримінального провадження, які сліди містить нерухоме майно, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення адвоката ОСОБА_7 в інтересах ПП «КВО-Д», який вимоги апеляційної скарги підтримав, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним підрозділом детективів Бюро економічної безпеки України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000055 від 18 червня 2025 року за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною другою статті 203-2 КК України, та за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 369 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_8 (організатор) не пізніше травня 2025 року, більш точний час у ході досудового слідства не встановлено, перебуваючи у невстановленому місці, маючи умисел, спрямований на вчинення злочинів у сфері господарської діяльності, діючи з корисливих мотивів, з метою систематичного отримання прибутку від незаконної діяльності, діючи всупереч вимог вказаного Закону, а саме: за відсутності ліцензії щодо наявності у суб`єкта господарювання права на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у залах гральних автоматів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, розробив детальний (поступовий) злочинний план, неухильно дотримуючись умов якого був упевнений у неможливості викриття його злочинної діяльності, уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

При цьому, ОСОБА_8 (організатор), розраховуючи на систематичність передбачених таким планом злочинних дій, спрямованих на отримання значних прибутків шляхом вчинення злочинів у сфері господарської діяльності, виражених в організації та проведенні азартних ігор у залах гральних автоматів без відповідних ліцензій, усвідомлюючи, що самостійне, без залучення інших осіб, вчинення злочинів неможливе, володіючи якостями лідера та організатора, маючи для цього фінансовий ресурс, протягом травня-липня 2025 року, більш точного часу та місця в ході досудового слідства не встановлено, організував та очолив стійку організовану групу, до складу якої в якості пособника залучив ОСОБА_9 (пособник) та невстановлених у ході досудового слідства осіб, до відома яких довів деталі розробленого ним плану протиправної діяльності, шляхи його впровадження та узгодив з ними виконання відведених їм ролей під час його реалізації, а також частки винагороди.

Також, в якості виконавців (співвиконавців) злочину залучив через невстановлених осіб, які входять до складу організованої групи, адміністраторів-касирів залів гральних автоматів ОСОБА_10 (співвиконавець), ОСОБА_11 (співвиконавець) та ОСОБА_12 (співвиконавець), яким також довів до відома деталі розробленого ним плану протиправної діяльності в частині, необхідній для виконання кожним співвиконавцем окремо, шляхи його впровадження та узгодив з ними виконання відведених їм ролей під час його реалізації, а також частки винагороди.

Досягнувши між собою домовленості про здійснення систематичної протиправної діяльності у вигляді проведення азартних ігор у залах гральних автоматів без отримання відповідних ліцензій, визнавши лідером ОСОБА_8 (організатор) та погодившись, що підготовка до вчинення кримінальних правопорушень, їх безпосереднє скоєння будуть відбуватися виключно за вказівкою, керівництвом ОСОБА_8 (організатор), за координації ним злочинних дій всіх учасників організованої групи та кожного окремо, члени організованої групи, а саме ОСОБА_9 (пособник), ОСОБА_10 (співвиконавець), ОСОБА_11 (співвиконавець), ОСОБА_12 (співвиконавець) та інші невстановлені особи на чолі з ОСОБА_8 (організатор), об`єднані єдиним планом з розподілом функцій, спрямованих на досягнення вищевказаного плану, відомого всім учасникам групи, разом розпочали втілювати в життя заздалегідь розроблений ОСОБА_8 (організатор) злочинний план.

При цьому, кожен з вищезазначених учасників організованої групи усвідомлював свою безпосередню участь в організованій групі, був обізнаний про свою особисту роль та функції у вчинюваних ними кримінальних правопорушеннях, усвідомлював факт існування організованої групи та добровільно погодились на участь у систематичному вчинені кримінальних правопорушень саме у складі цієї групи, а конкретними злочинними діями кожен учасник групи підтвердив реальність своїх намірів.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів нежитлова будівля з приміщеннями загальною площею 863,9 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, на праві власності належить ПП «КВО-Д» ().

Постановою детектива Головного підрозділу детективів Бюро економічної безпеки України ОСОБА_14 нежитлова будівля з приміщеннями загальною площею 863,9 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, яка на праві власності належить за ПП «КВО-Д» (), визнана речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегла в собі його сліди, а також містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

24 листопада 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному проваджені №0000055 від 18 червня 2025 року, за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною другою статті 203-2 КК України та за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 369 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2025 року клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на нежитлову будівлю з приміщеннями загальною площею 863,9 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ПП «КВО-Д» () та фактично використовувалася підозрюваною ОСОБА_12 , а також іншими невстановленими особами, підконтрольними організатору ОСОБА_13 , з метою надання доступу до азартних ігор як гральний заклад з комп`ютерними симуляторами гральних автоматів, з метою забезпечення збереження речового доказу, з позбавленням права на відчуження, розпоряджання та користування вказаним майном та запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За змістом частини шостої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно вимог статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач, де повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора та наклав арешт на нежитлову будівлю з приміщеннями загальною площею 863,9 кв.м, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ПП «КВО-Д» () та фактично використовувалася підозрюваною ОСОБА_12 , а також іншими невстановленими особами, підконтрольними організатору ОСОБА_13 , з метою надання доступу до азартних ігор як гральний заклад з комп`ютерними симуляторами гральних автоматів, з метою забезпечення збереження речового доказу, з позбавленням права на відчуження, розпоряджання та користування вказаним майном та запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, з тих підстав, що вказане майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло в собі його сліди, а також містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апелянта, що у даному випадку сторона обвинувачення та слідчий суддя фактично ототожнили місце можливого вчинення діяння з речовим доказом без встановлення які саме сліди кримінального правопорушення містить будівля як нерухомість, які відомості містить об`єкт нерухомості і чому вони не можуть бути зафіксовані процесуальними діями без арешту, чому саме будівля, а не конкретні предмети та/або обладнання, є носієм доказової інформації; у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали відсутній належний аналіз відповідності будівлі критеріям статті 98 КПК України та ні прокурором, ні судом не обґрунтовано яким чином ненакладення арешту на нерухоме майно унеможливить повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин діяння у рамках кримінального провадження, які сліди містить нерухоме майно, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вказане нежитлове приміщення є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло в собі його сліди, а також містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Аргументи скаржника, що ПП «КВО-Д» не є юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження, а її посадові особи або власник не є підозрюваними/обвинуваченими у кримінальному провадженні, тобто ПП «КВО-Д» виступає у справі як власник майна, третя особа щодо майна якої вирішується питання про арешт, а також що спірна нежитлова будівля фактично використовується не одним суб`єктом, а перебуває у користуванні декількох орендарів на підставі чинних договорів оренди, укладених до постановлення оскаржуваної ухвали, які здійснюють у відповідних приміщеннях законну господарську діяльність, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що накладення арешту на всю будівлю із забороною користування призведе не лише до обмеження прав власника, але й до фактичного припинення виконання зобов`язань за чинними договорами оренди, що тягне за собою негативні майнові наслідки: втрату орендних платежів, ризик нарахування штрафних санкцій та неустойок, можливість пред`явлення до власника вимог про відшкодування збитків з боку добросовісних орендарів, а також доводи про те, що за відсутності співмірності втручання у право власності та пов`язаних із цим економічних наслідків для власника і добросовісних орендарів арешт майна набуває характеру надмірного та непропорційного, що суперечить вимогам статті 132 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, не є достатньою підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження та матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Посилання представника на те, що приміщення, в якому здійснювалась незаконна діяльність з проведення азартних ігор, відповідно до договору оренди №5 від 01 вересня 2025 року ПП «КВОД-Д» передано у користування для ведення господарської діяльності, при цьому власник вжив заходів для припинення користування приміщенням після отримання інформації від слідчого про можливе використання орендованої площі не за цільовим призначенням, у незаконний спосіб, у зв`язку з чим, на переконання представника, такими діями підтверджується добросовісність поведінки власника та відсутність будь-яких підстав припускати його причетність до протиправної діяльності, що істотно знижує (фактично усуває) ризик продовження використання об`єкта для здійснення незаконної діяльності, на який посилається сторона обвинувачення при арешті майна, не свідчить про відсутність підстав для накладення арешту на вказане у клопотанні прокурора нерухоме майно та не є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді і відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано, а тому відповідні доводи апелянта не є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах Приватного підприємства «КВО-Д» - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4