ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 442/733/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/85/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.187 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2026 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу прокурора Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_9 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000941 від 11 грудня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст.187 КК України

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та, із застосуванням ст.69 КК України, призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки, зобов`язавши в силу п.п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід, обраний обвинуваченій ОСОБА_7 у виді нічного домашнього арешту - залишено до вступу вироку в законну силу.

Скасовано арешт на земельну ділянку з кадастровим номером №:04:000:0155 площею 0,15 га, яка на праві приватної власності належить підозрюваній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_10 від 01.02.2022.

Вирішено питання речових доказів та судових витрата.

Згідно вироку суду, 10 грудня 2021 року приблизно о 18 год. 00 хв., ОСОБА_7 , переслідуючи корисливий мотив, спрямований на протиправне заволодіння чужим майном (грошовими коштами), під приводом зняття показників лічильника газу прийшла в господарство ОСОБА_11 , що розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , де, з метою убезпечитись від ідентифікації своєї особи, одягнула на обличчя захисну маску, представилася працівницею газової служби та назвалася іменем ОСОБА_12 , тим самим ввівши в оману власника домоволодіння ОСОБА_11 , тобто незаконно увійшла в приміщення житлового будинку, здійснила фотографування показників лічильника, який встановлений в кухонній кімнаті, а після цього попросила ОСОБА_11 пригостити її чаєм, щоб тимчасово відволікти його увагу, вирішила вчинити розбійний напад.

Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_13 , в цей же час, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій, переслідуючи корисливий мотив, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, що поєднано із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, скориставшись моментом коли ОСОБА_14 повернувся до неї спиною ставлячи на плиту черпак з водою, з підлоги в коридорі підняла дерев`яну колоду (поліно), взяла її обома руками за торці та вчинила напад на ОСОБА_11 , нанісши нею один удар в потиличну ділянку його голови, від якого той ледь втримався на ногах, розвернувся до ОСОБА_13 , схопив її за руки та став з нею боротись, однак не встояв на ногах і впав обличчям на підлогу. Тоді ОСОБА_13 , утримуючи двома руками цим же поліном нанесла ОСОБА_11 ще декілька ударів по потиличній ділянці голови та шиї, тим самим заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді синців на шиї ззаду у верхній третині, на правій щоці, навколо обох очей, крововиливу в склері правого ока біля зовнішнього кута, садна на правій брові, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, та забійної рани лівої брови, забійної рани м`яких тканин чола, масивної підапоневротичної гематоми, двобічно плащевидної субдуральної гематоми правої гемісфери головного мозку, забою головного мозку легкого ступеню тяжкості, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Продовжуючи свої протиправні дії, поєднані єдиним злочинним умислом, ОСОБА_13 , переконавшись в тому, що ОСОБА_11 лежить на підлозі та не в змозі чинити опору, відчинила сидіння дерев`яної канапи, яка стояла в цій же кухонній кімнаті, виявила в ній поліетиленовий пакет із грошовими коштами у сумі 100200 гривень, забрала їх, а також зі столу мобільний телефон марки «Nomi» моделі «і244» imei: НОМЕР_1 вартістю 292 гривні, з якими вийшла з будинку, перед тим виключивши світло у будинку потерпілого з метою приховати факт вчиненого, та направилась до міста Дрогобича Львівської області, де з метою знищити докази вчинення нею кримінального правопорушення у невстановленому досудовим слідством місці викинула мобільний телефон ОСОБА_11 марки «Nomi» моделі «і244» та сім карту № НОМЕР_2 , якою користувалась та узгоджувала з потерпілим час зняття показника лічильника, а грошові кошти в подальшому заховала у гаражному приміщенні за місцем свого проживання, тобто умисно, проникнувши у житло, вчинивши напад, незаконно заволоділа грошовими коштами та мобільним телефоном, привласнила їх та розпорядилася ними на свій розсуд, тим самим завдала потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 100492 гривні.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинила напад на ОСОБА_11 з метою заволодіння грошовими коштами та мобільним телефоном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, із проникненням у житло, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 187 КК України - розбій.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_15 , не оспорюючи фактичні обставини, які суд визнав доведеними, та кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у безпідставному застосуванні ст.69 та ст.75 КК України, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість.

Звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попереджання нових злочинів. При цьому, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

На переконання апелянта, судом першої інстанції не наведено у вироку вагомих підстав для застосування до обвинуваченої положень ст.69 та ст.75 КК України.

Апелянт зазначає, що ст.69 КК України застосовується у виняткових (особливих) випадках, за наявності визначених у ній підстав у їх сукупності. Вважає, що застосування ст.69 КК України є неприпустимим у разі установлення судом лише обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, при відсутності даних, які позитивно характеризують особу винної, тобто виключають підстави вважати, що призначення більш м`якого покарання здатне забезпечити виправлення обвинуваченого.

Встановлення в судовому засіданні лише обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину при відсутності даних, які позитивно характеризують особу винної, тобто виключають підстави вважати, що призначення більш м`якого покарання здатне забезпечити виправлення обвинуваченої, не можуть слугувати підставою для застосування ст. 69 КК України, а в подальшому і ст. 75 КК України.

Стверджує, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , не дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального законів; не врахував у повній мірі і не надав об`єктивної та всебічної оцінки всім обставинам, які мають значення для призначення особі покарання, а саме ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам вчинення злочину і даним про особу обвинуваченої; належних і достатніх мотивів застосування ст.69 КК України не навів.

Вважає, що суд не розмежував і не вказав, які саме обставини справи і дані про особу є такими, що пом`якшують покарання, а які з них такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а відтак рішення про застосування ст.69 КК України не можна вважати обґрунтованим та вмотивованим.

Також, вважає висновок суду про можливість виправлення обвинуваченої без відбуття покарання невмотивованим, таким, що суперечить положенням ст.75 КК України та встановленим під час судового провадження даним про особу винної та іншим обставинам справи.

Наголошує, що судом не враховано, що ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення відносно особи похилого віку. Вважає, відшкодування шкоди потерпілому є обов`язком особи, яка вчинила злочину, а відшкодування такої шкоди не свідчить про істотне зниження ступня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а лише про усунення його наслідків.

Зазначає, що у вироку відсутні будь-які дані про наявність у ОСОБА_7 законних джерел доходів чи хоча б про намір знайти такі, що є основною причиною вчинення нею корисливого злочину.

На переконання сторони обвинувачення, вищенаведеним обставинам суд першої інстанції не дав відповідної оцінки, передусім з точки зору суспільної небезпечності винної особи, а тому звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме досягненню мети покарання.

Просить вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року відносно ОСОБА_7 скасувати, в частині застосування ст. 69 КК України та звільнення її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, внаслідок безпідставного застосування ст. 69 та ст. 75 КК України. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, та призначити їй покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією належного їй майна. У решті вирок залишити без змін.

Апеляційний розгляд проводиться за відсутності потерпілого ОСОБА_11 , якому направлялося повідомлення про день, час та місце розгляду справи, проте кореспонденція була повернута до апеляційного суду із зазначенням відмітки ДП "Укрпошта" про те, що ОСОБА_11 помер.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; міркування прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просить скасувати вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року, в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_7 покарання, вид, розмір та форму відбування якого вказано в апеляційній скарзі сторони обвинувачення; обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, і просять вирок суду першої інстанції залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанцій не було дотримано в повній мірі.

Відповідно до ч.1 ст.409 КПК України однією з підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції є неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність.

Згідно ст.413 КПК України неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, в тому числі, застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Висновок суду про винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які належно оцінені судом і в апеляційній скарзі не оскаржується.

Як убачається з апеляційної скарги прокурора, він не оспорює та не заперечує факту вчинення кримінального правопорушення, доведеності винуватості ОСОБА_7 і правильності кваліфікації її дій за ч.3 ст.187 КК, проте вважає, що суд першої інстанції неправильного застосував закон про кримінальну відповідальність, при призначенні покарання ОСОБА_7 , в частині застосування статей 69, 75 КК України.

Оцінюючи доводи апелянта щодо застосування судом першої інстанції, при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , положень ст.69 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Приписами ч. 1 ст. 69 КК визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Як вбачається зі змісту вироку, місцевий суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , з дотриманням зазначених вимог закону, врахував наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме те, що вона повністю визнала свою вину; щиро покаялась; активно сприяла розкриттю злочину. Також суд врахував дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка кримінальне правопорушення вчинила вперше; здійснювала догляд за хворим свекром, має на утриманні двох малолітніх дітей; на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває; виключно позитивно характеризується за місцем свого проживання; думку потерпілого, який просив не позбавляти її волі; повне відшкодування заподіяної злочином шкоди.

Колегія суддів вважає, що з огляду на наведені судом першої інстанції обставини що пом`якшують покарання, а також дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , в своїй сукупності та співвідношенні, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, а тому рішення суду про застосування положень ст.69 КК України та призначення їй покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.3 ст. 187 КК, є обґрунтованим, ґрунтується на положеннях ст.ст.50 і 65 КК та відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про неправильне застосування місцевим судом положень ст.69 КК України щодо ОСОБА_7 , оскільки наведені судом мотиви її застосування, з урахуванням інформації, що характеризує обвинувачену, дає підстави для висновку, що наведені форми посткримінальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_7 свідчать про те, що в особі винної відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

З огляду на викладене, аналіз матеріалів кримінального провадження не дає колегії суддів підстав для висновку, що обраний судом першої інстанції вид та строк покарання у виді п`яти років позбавлення волі не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і є несправедливим внаслідок м`якості, оскільки таке покарання обране із врахуванням всіх обставини, які підлягають доказуванню і не містить диспропорції чи відмінності принципового характеру щодо покарання, яке повинно бути необхідне й достатнє для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Водночас, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора щодо безпідставності застосування ст. 75 КК України та звільненням ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Так, відповідно до вироку суду першої інстанції, приймаючи рішення щодо можливості застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання, суд врахував обставин, які пом`якшають покарання, до яких суд відніс відсутність судимостей, визнання вини, щире каяття, здійснення догляду за хворим свекром та наявність двох неповнолітніх дітей; особу винної, яка на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, виключно позитивно характеризується за місцем свого проживання; думку потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинувачену; аналізу особи винної як у загально-соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки; встановлених судом конкретних обставин події.

За наведених обставин, суд першої інстанції вважав, що виправлення і перевиховання обвинуваченої ОСОБА_7 можливе без її ізоляції від суспільства та при застосуванні покарання у виді позбавлення волі застосував ст.75 КК України, звільнивши її від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладення обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Проте, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком місцевого суду, а доводи прокурора щодо необґрунтованого застосування ст.75 КК України вважає слушними, з огляду на наступне.

Положеннями ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має не меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим так і іншими особами.

Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст.2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

За правилами ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Із системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням і, при цьому, належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, при призначенні місцевим судом покарання ОСОБА_7 , із застосуванням приписів ст.75 КК України та звільненням її від відбування покарання з випробовуванням, суд першої інстанції повною мірою не врахував ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за класифікацією (ст. 12 КК) належить до категорії особливо тяжких. Не отримали належної оцінки зміст винних дій та спосіб життя ОСОБА_7 , котра не працює, із корисливих мотивів, під вигаданим приводом, увівши в оману потерпілого, проникла до його житла, застосувала небезпечне для здоров`я насильство, цілеспрямовано завдавши ударів дерев`яною колодою по голові та шиї потерпілого ОСОБА_16 та заволоділа його майном на суму 100 492 грн., після чого намагалася знищити докази вчиненого нею злочину. Не зважив місцевий суд належним чином і на те, що ОСОБА_7 вчинила злочин стосовно особи похилого віку, хоча й визнав цю обставину обтяжуючою згідно з п. 6 ч. 1 ст. 67 КК.

З огляду на сукупність наведених обставин, які підлягають обов`язковому врахуванню, апеляційний суд вважає, що підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не вбачає, оскільки обставини, які суд першої інстанції поклав у основу свого висновку про застосування положень вказаної правової норми, самі собою не знижують ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу, що виправлення засудженого є таким впливом покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, зокрема і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого покарання в його особистості відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії.

Окрім того, колегія суддів вважає, що, навіть попри думку потерпілої сторони, на що також місцевий суд зіслався у вироку, враховуючи обставини та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, у суду першої інстанції, не було підстав стверджувати, що обрана ОСОБА_7 форма відбування покарання в умовах суспільства буде виваженою, справедливою та такою, що відповідатиме вимогам статті 65 КК.

Отже, звільнивши обвинувачену ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, що призвело до безпідставного звільнення обвинуваченої від відбування покарання і, з урахуванням положень п.4 ч.1 ст.409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням за ст.78 КК України у зв`язку із закінченням іспитового строку, на підставі ухвали Дрогобицького районного суду Львівської області від 25.04.2025 р., на що звертає увагу сторона захисту, не впливає на висновки апеляційного суду щодо неправильного застосування місцевим судом положень ст. 75 КК України, оскільки триває апеляційний розгляд і вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 ще не набрав законної сили.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.420 КПК України у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, слід скасувати та постановити новий вирок, яким призначити їй покарання, за ч.3 ст.187 КК України у виді позбавлення волі.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія судів, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке вона вчинила умисно та який вчинений з корисливих мотивів і внаслідок його вчинення заподіяна шкода потерпілому; особу винної, яка вперше притягається до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, утримує двох малолітніх дітей,.

До обставин, що пом`якшують покарання суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування завданої потерпілому шкоди, про що свідчать письмова заява потерпілого ОСОБА_11 (а.п.32).

До обставини, що обтяжують покарання суд віднести вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Вирішуючи питання щодо виду та строку покарання, яке слід обрати обвинуваченій ОСОБА_7 , колегія суддів враховує також приписи ч.1 ст. 69 КК, якими визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Приймаючи до уваги наявні пом`якшуючі обставини, а саме - усвідомлення обвинуваченою ОСОБА_7 негативність вчиненого нею суспільно небезпечного діяння, про що свідчить визнання нею вини як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції та щире каяття; активне сприяння розкриттю вчиненого нею злочину; відшкодування завданої потерпілому шкоди; враховуючи також інші обставини, які характеризують особу обвинуваченої, а саме - перебування на її утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується долученими свідоцтвами про народження Серія НОМЕР_3 та Серія НОМЕР_4 ; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; позитивно характеризується за місцем свого проживання; думку потерпілого, який висловив її у суді першої інстанції і просив не позбавляти волі обвинувачену, колегія суддів вважає їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину і вважає за можливе застосувати положення ч.1 ст.69 КК України та призначити обвинуваченій ОСОБА_7 основне покарання за ч.3 ст.187 КК України нижче від найнижчої межі, встановлене в санкції даної частини статті обвинувачення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000941 від 11 грудня 2021 року, в частині призначеного покарання ОСОБА_7 - скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.3 ст.187 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

В решті вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2022 року відносно ОСОБА_7 - залишити без змін.

На вирок може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді