У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002020, за апеляційними скаргами прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Миколаївської області ОСОБА_5 та представника потерпілої ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мардарівка Ананівського району Одеської області, проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Рихватинці Рибницького району Республіки Молдова, раніше не судимої, проживає в АДРЕСА_2 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9 ,

обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2019 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 визнано невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченими.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25.05.2021 р. вказаний вирок залишений без змін.

Постановою Верховного суду від 24.04.2023 р. ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25.05.2021 р. скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, у сумі 850 грн. На підставі п. «б» ч. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити від відбування покарання;

ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначити їй покарання у виді 150 годин громадських робіт.

Цивільний позов, заявлений потерпілою, задовольнити в повному обсязі.

Представник потерпілої просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок є незаконним через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , та що під час досудового розслідування слідчим не забезпечено право обвинувачених на захист з моменту повідомлення їм про підозру.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов такого висновку лише зі слів обвинувачених, що ОСОБА_7 є неграмотною, не вміє читати і писати, не має будь-якої освіти, а ОСОБА_8 має неповну середню освіту, та вважає себе малограмотною. Не погоджується з думкою суду що, ця обставина є підставою для обов`язкової участі захисника, та що було порушено право обвинувачених на захист, що є істотним порушенням прав людини.

На думку апелянта, до істотних психічних або фізичних вад не віднесено відсутність освіти або наявність неповної середньої освіти, та зазначені обставини не вказують на нездатність особи повною мірою реалізувати свої права і не може слугувати безумовною підставою для обов`язкового залучення захисника.

В рамках даного кримінального провадження не міститься даних, які б слугували достатніми підставами для суду ставити під сумнів здатність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повною мірою самостійно реалізувати свої процесуальні права. На стадії досудового розслідування та судового розгляду обвинувачені не перебували під вартою, отже, і мали можливість самостійно залучити захисника. Після вручення пам`яток про права та обов`язки, від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 жодних клопотань, заяв чи повідомлень про залучення захисника не надходило.

Також, в протоколах допитів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в якості підозрюваних, протоколах про надання доступу до матеріалів досудового розслідування ними власноручно здійсненні записи. Слідчим роз`яснено право на захист, ознайомившись з яким, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заявили, що відмовляються від послуг захисника, про що складені відповідні протоколи.

Проте, суд першої інстанції, на думку апелянта, проявляючи упередженість, безпідставно відмовив прокурору у дослідженні під час судового засідання цих процесуальних документів, чим допустив неповноту судового розгляду, яка істотно вплинула на висновки суду у даному кримінальному провадженні.

Звертає увагу, що під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вину визнали та зі змісту їх показань вбачається повне розуміння ними як суті пред`явленого обвинувачення, так і їх психологічна здатність надавати критичну оцінку своїм діям.

Також не погоджується з висновком суду першої інстанції про недопустимість висновку експерта № 1053 від 14.08.2017 р., протоколу проведення слідчого експерименту від 18.09.2017 р., висновку експерта №1438/1053-17 від 26.09.2017 р., як отриманих внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, а саме порушення права на захист.

Вказує, що інші докази обвинувачення показання потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суд визнав допустимими та належними, проте оцінки їм не надав та безпідставно не врахував при прийнятті рішення.

На думку апелянта, виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції безпідставно і необґрунтовано послався на відсутність формулювання обвинувачення, оскільки викладені в обвинуваченні фактичні дані дають повне уявлення щодо кожного з елементів складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини, мети, що дозволяє зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Представник потерпілої вважає, що виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ухвалено внаслідок допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки досліджені докази достатні для висновку про доведеність вчинення останніми кримінального правопорушення.

Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги показання потерпілої та свідків, не оцінив їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, чим грубо порушив засади законності та верховенства права у кримінальному провадженні.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

25.05.2017 р. приблизно об 11.00 год., більш точного часу під час судового розгляду встановити не виявилось можливим, ОСОБА_12 знаходилась біля будинку №22 по вул. 3-й Ялтинської в м. Миколаєві. В цей час ОСОБА_12 побачила ОСОБА_7 , яка знаходилась біля будинку №26 по вул. 3-й Ялтинської в м. Миколаєві та між ними почалась словесна сварка на підставі давніх неприязних стосунків.

В результаті сварки у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

Так, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , підбігла до останньої, схопила її двома руками за голову та почала бити її головою об бетонний паркан, який знаходився позаду ОСОБА_12 .

В цей момент з будинку АДРЕСА_3 вийшла ОСОБА_8 . Побачивши, що ОСОБА_7 наносить тілесні ушкодження ОСОБА_12 , у ОСОБА_8 , на підставі давніх неприязних стосунків, раптово виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілої, ОСОБА_8 підбігла до ОСОБА_7 і ОСОБА_12 та почала наносити удари руками в область голови ОСОБА_12 . В результаті чого ОСОБА_12 впала на землю, а ОСОБА_8 і ОСОБА_7 почали наносити удари ногами в область голови ОСОБА_12 .

Згідно висновку експерта № 1053 від 14.08.2017 р. у ОСОБА_12 мають місце тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, посттравматичного розриву бубенцової перетинки праворуч, рани обличчя, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Дії обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Виправдовуючи обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив, що під час досудового розслідування встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 є неграмотною, а ОСОБА_8 малограмотною, тобто не здатні повною мірою самостійно реалізувати свої права, зокрема на захист.

Проте їх право мати захисника під час досудового розслідування слідчим не роз`яснювалось та захисник до участі у кримінальному провадженні на досудовому розслідуванні не залучався, чим порушено їх право на захист, що є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, згідно ст. 87 КПК України. Призначення захисника вже під час судового засідання не може відновити порушене право на захист під час досудового розслідування.

Суд першої інстанції зазначив, що докази обвинувачення (висновок експерта № 1053 від 14.08.2017 р., протокол проведення слідчого експерименту від 18.09.2017 р., висновок експерта № 1438/1053-17 від 26.09.2017 р.) є недопустимим доказом в розумінні ст. 86, 87 КПК України, які отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме: порушення права на захист.

Суд зазначив, що хоча показання потерпілої ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 є належними, допустимими та достовірними доказами, проте, самі по собі та у своїй сукупності і взаємозв`язку, вони не є достатніми для підтвердження обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України, а лише є свідченням, що між обвинуваченими та потерпілою була бійка. Тому ці докази не можуть бути покладені в основу визнання винуватості обвинувачених, за відсутності інших допустимих доказів.

На думку суду першої інстанції, в обвинувальному акті обставини, що мають істотне значення для кримінального правопорушення, викладені не чітко, не конкретно і не детально, тому є незрозумілими для обвинувачених, що також порушує їх право на захист. Так, ОСОБА_8 і ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення щодо умисного спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілій, проте в обвинувальному акті не зазначено, яким способом та хто саме наніс тілесні ушкодження потерпілій, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, зокрема, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, інших учасників кримінального провадження, зокрема ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які визнали свою провину повністю просили закрити кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2019 року, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність достатніх та переконливих, поза розумним сумнівом, доказів винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та виправдав останніх, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченими.

Разом з тим, з огляду на наявність клопотання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про їх звільнення від кримінальної відповідальності, на підставі ст. 49 КК України, апеляційний суд не вбачає достатніх правових підстав для продовження апеляційного розгляду апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої, оскільки закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності є обов`язком, а не правом суду.

Заявляючи клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, встановлених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не тільки надали свою згоду на закриття кримінального провадження з цієї підстави, а й наполягали на його невідкладному розгляді, незважаючи на те, що вказана підстава для закриття кримінального провадження не є реабілітуючою.

Відповідно до вимог, передбачених ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує вирок і закриває кримінальне провадження.

Згідно з приписами, передбаченими п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Як прямо передбачено ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

За змістом положень ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що інкриміноване ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 125 КК України, було вчинено 25.05.2017 р.

Тобто з дня вчинення ними зазначеного кримінального правопорушення і до цього часу, враховуючи ту обставину, що вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2019 року не набрав законної сили, минули строки притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з чим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають звільненню від кримінальної відповідальності, оскільки останні не тільки надали свою згоду на їх звільненні від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а й подали про це відповідне клопотання, яке, відповідно до вимог ч. 4 ст. 286 КПК України, має бути розглянуто невідкладно.

Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність підстав для зупинення перебігу строку давності, зокрема даних про вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 нового кримінального правопорушення чи вчинення умисних дій, направлених на ухилення від досудового розслідування або суду, апеляційним судом не встановлено.

Отже, клопотання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про їх звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності та закриття з цих підстав кримінального провадження підлягає задоволенню, оскільки воно ґрунтується на вимогах закону та не суперечить даним, які наявні у матеріалах кримінального провадження № 0002020 за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

У зв`язку з наведеним, апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої у кримінальному провадженні підлягають задоволенню частково, як такі що містили вимогу про скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 49 КК України, ст. ст. 376, 284, 405, 407, 417, 419 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Миколаївської області ОСОБА_5 та представника потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Клопотання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про їх звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття у зв`язку з цим кримінального провадження задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2019 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , скасувати в частині виправдання останніх за ч. 2 ст. 125 КК України.

В порядку ст. 404 КПК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3