ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року

м. Київ

справа № 148/744/15-к

провадження № 51-5505 км 19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого

адвоката ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, а також засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000605, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця смт. Шпиків Тульчинського району Вінницької області, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 365 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь законного представника потерпілого ОСОБА_10 5 961,26 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди,

50 000 грн моральної шкоди, а також витрати за надання юридичних послуг в сумі 8 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати з оплати судового збору в сумі 551, 20 грн щодо задоволених вимог про відшкодування матеріальної шкоди, 1378 грн щодо задоволених вимог про відшкодування моральної шкоди, пропорційно до задоволених вимог, а також витрати за проведення комісійної судово-медичної експертизи в сумі 1357, 45 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній - особисте зобов`язання.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він відповідно до наказу начальника УМВС України у Вінницькій області від 19.06.2014 № 101о/с призначений на посаду дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Тульчинського районного відділу УМВС України у Вінницькій області , на момент вчинення кримінального правопорушення знаходився при виконанні службових обов`язків, а саме, з метою забезпечення належної охорони громадського порядку та безпеки громадян в період підготовки та проведення позачергових виборів народних депутатів України, був закріплений за виборчою дільницею № 051174 в смт Шпиків Тульчинського району Вінницької області на підставі службового доручення начальника Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області № 293 від 23.10.2014.

Усвідомлюючи, що в силу займаної посади він є працівником правоохоронного органу, а саме дільничним інспектором міліції сектору дільничних інспекторів міліції Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області , 25.10.2014, близько

24 год, ОСОБА_7 , перебуваючи неподалік від закладу громадського харчування « Щедра Хата », що розташований по вул. Леніна, б. 53 у смт Шпиків Тульчинського району Вінницької області , самовільно залишивши приміщення виборчої дільниці, яке перебувало під його охороною, перевищуючи свої службові повноваження, передбачені «Положенням про службу дільничних інспекторів міліції в системі Міністерства внутрішніх справ України », а саме п. 8.14, щодо порядку застосування заходів фізичного впливу, діючи в порушення ст. ст. 2, 12 Закону України «Про міліцію», відповідно до яких, співробітник міліції зобов`язаний забезпечувати особисту безпеку громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів, запобігати правопорушенням та припиняти їх, здійснювати охорону та забезпечення громадського порядку, порушуючи порядок застосування фізичної сили, без необхідності, діючи умисно, нехтуючи загальноприйнятими нормами поведінки та моралі, на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність та небезпечність своїх дій, перебуваючи у форменому одязі працівника міліції, маючи при собі табельну зброю - пістолет, тримаючи в руках заздалегідь заготовлений та спеціально пристосований засіб для нанесення тілесних ушкоджень - гумовий кийок, підійшов до неповнолітнього

ОСОБА_9 та наніс йому два удари вказаним знаряддям в життєво важливий орган, а саме голову, та один удар ногою в область тулуба, проти чого останній опору не чинив. Після цього, на автомобілі марки «Mazda 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , залишив місце вчинення злочину.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 01 червня 2021 року вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 на підставі ч. 2 ст. 404 КПК України змінено.

Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду першої інстанції на ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України - «перевищення влади якщо воно супроводжувалось погрозою застосування насильства або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, за відсутності ознак катування».

Пом`якшено призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 365 КК України до

4 років позбавлення волі.

В решті вирок суду залишений без змін.

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28 вересня 2022 року ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01.06.2021 щодо ОСОБА_7 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 з-під варти.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_7 змінено, перекваліфіковано дії останнього з ч. 2 ст. 365 КК України на ч. 1 ст. 122 КК України.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_7 від покарання призначеного за ч. 1 ст. 122 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Апеляційний суд вважав встановленим, що ОСОБА_7 25.10.2014, близько

24 год, перебуваючи неподалік від закладу громадського харчування « Щедра Хата », що розташований по вул. Леніна, б. 53 у смт. Шпиків Тульчинського району Вінницької області , діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність та небезпечність своїх дій та можливість настання шкідливих наслідків для здоров`я неповнолітнього ОСОБА_9 , підійшов до нього та наніс йому два удари кулаками рук в життєво важливий орган, а саме в голову, та один удар ногою в область тулуба, проти чого останній опору не чинив. Після чого, на автомобілі марки «Mazda 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , залишив місце вчинення злочину.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 заподіяв неповнолітньому потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я (понад 21 день).

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах:

захисник ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2

ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що у порушення ст. 419 КПК України апеляційним судом в ухвалі не надано оцінки доводам апеляційних скарг щодо спотворення судом першої інстанції у вироку показань потерпілого, свідків, ОСОБА_7 , які не відповідають їх змісту, зафіксованому на аудіозаписі судового засідання 06.05.2015, в ході якого потерпілий ОСОБА_9 та його представник

ОСОБА_10 надали пояснення щодо неприязного ставлення потерпілого до засудженого внаслідок сімейних обставин, а також свідка ОСОБА_11 від 21.10.2015, який також підтвердив вказані неприязні стосунки, неодноразові провокації конфлікту стосовно ОСОБА_7 , ворожого та агресивного ставлення ОСОБА_9 .

Крім цього, не надано жодної оцінки доводам сторони захисту з приводу суперечностей показань свідка ОСОБА_12 з показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ; потерпілого ОСОБА_9 щодо часу перебування ОСОБА_7 біля кафе « Щедра хата »; свідка ОСОБА_12 з показами потерпілого ОСОБА_9 щодо наявності інших осіб на вулиці біля кафе « Щедра хата » в момент конфлікту між

ОСОБА_7 та потерпілим; свідка ОСОБА_16 з показами свідків ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_9 та його законного представника ОСОБА_10 щодо часу перебування потерпілого в кафе « Щедра хата », часу виявлення у нього тілесних ушкоджень; показань свідка ОСОБА_17 з показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , потерпілого

ОСОБА_9 та його законного представника щодо наявності у потерпілого тілесних ушкоджень близько 24 год 25.10.2014; потерпілого ОСОБА_9 з показами свідка ОСОБА_18 щодо виникнення раніше між потерпілим та ОСОБА_7 конфліктних ситуацій, зокрема, з ініціативи потерпілого.

Також, у порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом не надано оцінки доводам сторони захисту щодо неможливості перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні, оскільки з висновку комісійної судово-медичної експертизи № 39 вбачається, що експертами досліджувалась медична карта стаціонарного хворого Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні на ім?я ОСОБА_9 за № 12877 з щелепно-лицьового відділення, а не з хірургічного відділення корекції вроджених вад, який було вказано в ухвалі слідчого судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 04.11.2014 про тимчасовий доступ до речей і документів. При цьому із зазначених медичних карт вбачається, що термін перебування ОСОБА_9 у двох різних відділеннях, які не пов?язані між собою та знаходяться у різних будівлях, розташованих на відстані більше

300 м, в той самий час, що є взаємовиключним. У вказаній медичній картці ОСОБА_9 відсутній епікриз, що є неприпустимим, а також лікуючим лікарем та завідувачем відділення підписано пустий аркуш, на якому лише надруковані, але не заповнені графи: «Основний клінічний діагноз», «Ускладнення основного», «Супутний», «Лікування, «Лікувальні та трудові рекомендації».

Із даної медичної карти також вбачається, що ОСОБА_9 поступив до щелепно-лицьового відділення о 17.15 год 28.10.2014, а 30.10.2014 вже був виписаний. Проте, 29.10.2014 ОСОБА_9 не перебував на стаціонарному лікуванні в м. Вінниці, тобто у Вінницькій обласній дитячій клінічній лікарні , оскільки перебував в м. Тульчин, а саме в Тульчинському РВ УМВС України Вінницької області , де приймав участь у слідчих діях та надавав слідчому ОСОБА_19 заяву про залучення його до провадження як потерпілого, яку особисто підписав та прописом вказав дату - 29.10.2014, що підтверджується заявою ОСОБА_9 про залучення до провадження як потерпілого, а також протоколом його допиту від 29.10.2014.

При цьому, з відповіді директора Шпиківської загальноосвітньої школи І - III ступенів Тульчинської районної ради від 16.12.2016 слідує, що « ОСОБА_9 в період з 01.09.2014 по 31.11.2014 не відвідував школу 5 днів, а саме: 13.10.2014, 17.10.2014, 11.11.2014, 14.11.2014, 28.11.2014 року», тобто у період з 27.10.2014 по 31.10.2014 відвідував заняття у школі, що також вказує на неможливість перебування ОСОБА_9 з 28.10.2014 по 30.10.2014 на стаціонарному лікуванні.

Зазначає, що викладені в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду обґрунтування про те, що в місцевому суді та під час слідчого експерименту ОСОБА_7 визнавав, що наніс два удари кулаками рук в область голови потерпілого, і можливо один удар ногою в область тулуба та показав механізм нанесення ударів, не узгоджується з його показаннями у судовому засіданні 06.05.2015, що призвело до безпідставних висновків суду апеляційної інстанції щодо оцінки доводів захисту про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому в інший час та іншою особою, а також не надання оцінки доводам сторони захисту з приводу наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 та наявності пошкоджень його автомобіля.

Судами попередніх інстанцій безпідставно не взято до уваги особливості і локалізацію тілесних ушкоджень, які характерні під час захисту від ударів в голову шляхом підставлення рук, а також, відповідно, не надано юридичної оцінки експертному висновку № 244 від 17.02.2015 про заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень у вигляді множинних крововиливів обох надпліч та ділянки лівого плечового суглобу та медичним документам головного лікаря Тульчинської центральної районної лікарні Вінницької області від 26.01.2015, наданим на запит слідчого прокуратури Вінницької області, якими підтверджується наявність у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Проігноровано протокол огляду автомобіля «MAZDA», яким встановлено механічні пошкодження на кузові в районі багажного відділення, та яким підтверджено показання ОСОБА_7 , який намагаючись уникнути конфлікту, сів до автомобіля, щоб поїхати, але ОСОБА_9 , провокуючи, підбіг до автомобіля і наніс два удари ногою в багажне відділення, тоді як суд робить висновок, що потерпілий не міг нанести два удари в одне і те ж місце автомобіля, який рухається. Однак, згідно протоколу огляду вбачаються різні місця прикладення удару, а автомобіль не рухався, так як ОСОБА_7 в цей час заводив двигун.

Судом першої інстанції не отримано достатньо доказів, які б вказували на час вчинення кримінального правопорушення, а значна кількість доказів, досліджених в судовому засіданні, які б вказували на час можливого отримання

ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, судом умисно відображена у вироку в спотвореному вигляді або не відображена взагалі, що свідчить про обвинувальний ухил щодо ОСОБА_7 .

Вважає, що матеріалами справи підтверджується лише факт інциденту між ОСОБА_9 та засудженим 25.10.2014, який мав місце приблизно о

24 год біля кафе « Щедра хата », однак відсутні докази, які б вказували на заподіяння останнім потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень під час вказаного інциденту, тому не погоджується з висновком апеляційного суду щодо наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Посилається й та те, що у цивільному позові ОСОБА_20 зазначено, що витрачено на придбання ліків та лікарських засобів 10 000 грн, а на пальне для проїзду з м. Тульчин до м. Вінниці 5 000 грн. При цьому з медичних документів, наявних у справі, вбачається, що ОСОБА_9 перебував у Вінницькій обласній дитячій клінічній лікарні всього неповних три дні. Проте, до цивільного позову долучені чеки на купівлю пального датовані 21.11.2014, 28.11.2014, 02.12.2014, 18.02.2015, як доказ витрачення коштів для проїзду із смт Шпиків до м. Вінниця до ОСОБА_9 під час перебування останнього на стаціонарному лікуванні, що повністю спростовується матеріалами справи. Вартість комп?ютерної томографії становить 500 грн, а не 2 096 грн, як зазначено у вироку. Шаблонним, а не належно підтвердженим, є також обгрунтування у цивільному позові щодо заподіяної моральної шкоди.

Вказує, що жодної операції ОСОБА_9 зроблено не було, що підтверджується численними документами, наявними в матеріалах даної справи, зокрема, всіма висновками судово-медичних експертиз, та не оспорюється жодним учасником провадження, проте у вироку зазначено, що потерпілий «переніс операцію на обличчі»;

засуджений ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2

ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Зазначає, що під час апеляційного розгляду стороною захисту було подано клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи та вичерпанням можливостей їх отримати, однак суд вказане клопотання по суті не розглянув, не зазначив мотивів відмови у його задоволенні.

Обґрунтовуючи висновок про наявність тривалих особистих неприязних відносин на сімейному підґрунті між ним та потерпілим, вибірково відтворив окремі фрагменти апеляційних скарг захисників, не провівши їх повного та всебічного аналізу і не встановивши фактичного змісту таких відносин. При цьому не з`ясовано, чи були ці стосунки взаємними чи односторонніми, хто був їх ініціатором, якими саме сімейними обставинами вони могли бути зумовлені та чи мав він будь-яке негативне ставлення до потерпілого.

Також суд залишив поза увагою інші обставини, які вказують на можливу недостовірність показів потерпілого щодо обставин справи. Матеріали провадження містять доповнення до апеляційної скарги адвоката ОСОБА_21 , які чітко вказують на суттєві розбіжності щодо часу та місця події. В матеріалах справи є низка доказів, які ставлять під сумнів факт отримання вказаних тілесних ушкоджень ОСОБА_9 саме в цей час.

В порушення вимог ст. 419 КПК України апеляційний суд обмежився загальним твердженням про відсутність необхідності звернення до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, підмінивши перевірку дотримання процесуального порядку отримання та використання доказів абстрактним посиланням на право потерпілого надавати документи. За таких обставин відхилення доводів сторони захисту щодо недопустимості висновків судово-медичних експертиз є передчасним та необґрунтованим, оскільки, з огляду на доводи апеляційної скарги, суд не здійснив первинної оцінки допустимості медичних документів як вихідного доказу.

Крім цього, наводить доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, щодо безпідставного зазначення у цивільному позові вартості ліків, лікарських засобів, комп?ютерної томографії та затрат на пальне, а також не проведення ОСОБА_9 жодної операції;

прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через назаконність, необгрунтованість та допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що апеляційний суд, посилаючись на особистий характер конфлікту та відсутність прямого зв`язку дій ОСОБА_7 з виконанням ним службових обов`язків щодо охорони громадського порядку на виборчій дільниці, дійшов безпідставного висновку про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, що суперечить практиці Верховного Суду щодо кваліфікації дій працівників правоохоронних органів (постанова від 22.05.2024 у справі № 749/19/22; постанова від 30.08.2023 у справі № 633/195/17, постанова від 05.12.2018 у справі № 301/2178/13-к).

Зокрема, суд апеляційної інстанції проігнорував встановлені в ході досудового розслідування та судового розгляду обставини, а саме те, що ОСОБА_7 перебував на службі з охорони громадського порядку під час виборів, був у форменому одязі, з табельною зброєю, самовільно залишив пост охорони виборчої дільниці, застосував фізичне насильство до неповнолітнього, не маючи на те жодних службових підстав, що вказує на ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України;

потерпілий ОСОБА_9 просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, оскільки допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що апеляційний суд вийшов за межі апеляційних вимог, переоцінив встановлені фактичні обставини та змінив правову оцінку діяння обвинуваченого. Крім цього, неодноразово заявлялися клопотання, однак судом вони не були оголошені в судовому засіданні, не розглядалися по суті, щодо них не постановлено жодних ухвал. Також безпідставно зазначено про нібито наявність неприязних відносин між ним та ОСОБА_7 , хоча жоден із них таких показань не надавав, проігноровано його та свідків показання щодо перебування обвинуваченого у форменому одязі, який мав при собі табельну зброю та судом неправильно викладено зміст показань окремих свідків, зокрема, ОСОБА_22 .

Стверджує, що дії засудженого безпідставно перекваліфіковані з ч. 2 ст. 365 КК України, з огляду на його статус, як працівника правоохоронного органу, використання ним службового становища, застосування насильства щодо неповнолітнього, перебування у форменому одязі, наявність у нього табельної зброї, а також показань свідків про виконання ОСОБА_7 службового обов`язку при чергуванні на виборчій ділянці із забороною покидати дільницю;

представник потерпілого - адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через незаконність, необґрунтованість, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що не викладено жодних обґрунтувань, з яких виходив суд апеляційної інстанції при спростуванні доводів, викладених у описовій частині вироку місцевого суду щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого, не взято до уваги показання свідків, які підтверджували наявність форменого одягу та табельної зброї у ОСОБА_7 , показання останнього, який не заперечував наявність конфлікту в момент, коли він повинен був здійснювати охорону громадського порядку на виборчій дільниці, а також, що наносив тілесні ушкодження потерпілому.

Водночас, вказаний суд не вказав, якими доказами підтверджується наявність неприязних відносин до конфлікту, оскільки такі не були встановлені судами, а сам висновок зроблений на непідтверджених нічим свідченнях обвинуваченого. Крім цього, у порушення положень ст. ст. 350, 405 КПК України, колегія суддів апеляційного суду не розглядала клопотання учасників провадження, обмежуючись оголошенням результату без винесення на обговорення та виходу до нарадчої кімнати. У порушення принципу ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції не дослідив безпосередньо докази щодо питання наявності/відсутності «службового становища» у ОСОБА_7 та надав іншу оцінку доказам, ніж місцевий суд у цьому питанні, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Також вважає, що судом безпідставно застосовано положення ст. 49 КК України, оскільки строк притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2

ст. 365 КК України станом на 25 жовтня 2024 року не минув, так як на стадії досудового розслідування ОСОБА_7 оголошувався у розшук та у загальнодержавний розшук з 22.06.2021 до 23.06.2022.

На думку представника, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. 419 КПК України, в своїй ухвалі вказані вище доводи потерпілої сторони і прокурора належним чином не перевірив та не навів відповідних мотивів для їх спростування.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 просили задовольнити касаційні скарги сторони захисту, а інші касаційні скарги залишити без задоволення.

Прокурор вважав, що касаційні скарги сторони обвинувачення, потерпілого та його представника підлягають до задоволення, тому просив оскаржувану ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, у задоволенні касаційних скарг сторони захисту просив відмовити.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_8 підтримав доводи касаційних скарг зі сторони потерпілого та прокурора, а скарги захисника та засудженого

ОСОБА_7 вважав безпідставними.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Приписами ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.

Статтею 412 КПК Українипередбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і вона повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.

Згідно з положеннями ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення поданої скарги без задоволення суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість судового рішення не має викликати сумнів. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 цього Кодексу завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас, у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім як у випадках, передбачених зазначеним Кодексом.

Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає вимогу закону про дослідження судом усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звуко- та відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, суд першої інстанції послався на докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, зокрема, показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 та його законного представника ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_12 , ОСОБА_25 ,

ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 , а також витяг із наказу начальника УМВС України у Вінницькій області № 101 о/с про призначення на посаду дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Тульчинського районного відділу УМВС України у Вінницькій області , висновок судово-медичної експертизи № 2001 від 30.12.2014, протоколи слідчих експериментів від 24.12.2014 проведених зі свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та потерпілим ОСОБА_9 , висновок комісійної судово-медичної експертизи № 39 від 16.03.2015.

Разом із тим, апеляційний суд, повторно дослідивши висновки експертиз, допитавши обвинуваченого ОСОБА_7 , а також судово-медичних експертів ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , дійшов висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 365 на ч. 1 ст. 122 КК Україниу зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм кримінального законодавства, а саме встановлення наявності у діях ОСОБА_7 ознак перевищення влади або службових повноважень.

При цьому суд апеляційної інстанції, крім іншого, в обгрунтування зазначив, що:

- до показів потерпілого, свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які є друзями потерпілого, а також свідка ОСОБА_12 в частині нанесення ОСОБА_7 ударів потерпілому ОСОБА_9 по обличчю гумовим кийком, ставиться критично, оскільки події відбувалися у темний період доби, вночі, на відстані від кафе 30-40 м згідно показів свідка ОСОБА_14 , покази потерпілого та свідків дуже ідентичні, вказані свідки могли сприймати події зі слів свого товариша - потерпілого, під час слідчих експериментів не з`ясовувалось місце перебування свідків та можливість детально бачити з цього місця на такій відстані побиття потерпілого та механізм нанесення йому ударів, наявність освітлення вулиці, при тому, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зазначали, що світло було від кафе;

- з урахуванням тривалих неприязних стосунків між обвинуваченим і потерпілим, не можуть братись до уваги тільки покази потерпілого ОСОБА_9 та не враховувати показання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо механізму нанесення ним ударів потерпілому кулаками рук.

Таким чином, апеляційний суд, в порушення вимог ст. 23 КПК України, надав іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, показанням свідків ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_9 , не допитавши їх безпосередньо під час апеляційного розгляду, а також слідчим експериментам зі свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та потерпілим ОСОБА_9 .

При цьому вказаний суд обмежився формальним посиланням на показання потерпілого ОСОБА_9 та вказаних свідків у суді першої інстанції, попри те, що їх оцінка оспорювалася разом із висновками місцевого суду.

Також, як слідує із вироку, обґрунтовуючи доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК України, суд першої інстанції, крім іншого, послався на показання законного представника ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 , тоді як апеляційним судом вказані докази безпосередньо не досліджувались та їм не надана відповідна оцінка за критеріями, визначеними у

ч. 1 ст. 94 КПК України.

Таким чином, в порушення вимог кримінального процесуального законодавства України, судом апеляційної інстанції не надана оцінка сукупності всіх доказів по даному кримінальному провадженню, на підставі яких місцевий суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що під час апеляційного розгляду допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, тому висновки суду апеляційної інстанції про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК України є передчасними.

Таким чином, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

З наявності вказаних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, Суд не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам касаційних скарг, оскільки оцінка таким доводам може бути надана лише після усунення зазначених порушень.

Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду слід врахувати зазначене, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту, та оцінити сукупність зібраних доказів з точки зору належності, допустимості та достатності в їх взаємозв`язку для ухвалення законного, обґрунтованого і вмотивованого судового рішення відповідно до вимог ст. ст. 370, 419 КПК України.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3