Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2909/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/380/26
Категорія ст. 422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали судового провадження №278/2909/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 04.02.2026, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, до 04.04.2026 року включно,

ВСТАНОВИВ:

Зміст ухвали колегії суддів першої інстанції

Оскаржуваною ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 04.02.2026 року, в межах кримінального провадження №0000039 від 16.03.2025 року по обвинуваченню, зокрема, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.127, ч.4 ст.187 КК України, обвинуваченому ОСОБА_8 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 04.04.2026 включно без визначення розміру застави.

Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується, у тому числі, у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, за які відповідними частинами та статтями КК України передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі, відповідно, на строк від 5 до 10 років та від 8 до 15 років, з додатковим покаранням у виді конфіскації майна. З огляду на наведене, можливість бути засудженими до зазначеного виду покарання на досить тривалий строк з додатковим безальтернативним покаранням, у разі доведення стороною обвинувачення вини обвинувачених, а також відсутність в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, доводить, що заявлений прокурором ризик щодо можливості переховуватися обвинуваченим від суду продовжує існувати та є достатньо високим. На час розгляду клопотання розгляд кримінального провадження по суті триває, проте учасники судового провадження колегією суддів безпосередньо ще не допитувались, а тому ризик незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків, у разі звільнення з-під варти, також продовжує існувати. Відповідно до пред`явленого прокурором обвинувачення, ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні 3-х епізодів кримінально-протиправної діяльності, які посягають на різні суспільні відносини, та, два з яких, є тяжким та особливо тяжким злочинами, а тому ризик вчинити інше кримінальне правопорушення також не зник. Суд також врахував позицію потерпілих, висловлену в попередніх судових засіданнях, які наполягали на продовженні вказаного виду запобіжного заходу обвинуваченим, оскільки побоюються за своє життя та здоров`я, а також життя і здоров`я своїх близьких, у разі звільнення обвинувачених з-під варти.

Доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій послався на необгрунтованість та незаконність ухвали.

Щодо існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ст. 177 КПК зазначив наступне.

Подія кримінальних правопорушень мала місце 16.03.2025 року. 20.03.2025 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру. 07.04.2025 року слідчим було вручене клопотання про обрання запобіжного заходу, яке розглянуте 09.04.2025 року. Як до, так і після повідомлення ОСОБА_8 про підозру, він з`являвся своєчасно на всі виклики до слідчого, прокурора та, згодом, до суду жодного разу не спізнившись, що свідчить про відсутність ризиків переховування, так як з дня повідомлення про підозру він усвідомлював тяжкість можливого покарання в майбутньому, однак жодної спроби переховування з його боку не було.

Підозрюваний є раніше не судимим, інших подібних протиправних дій не вчиняв та під час розгляду справи висловився, що жалкує про вчинене. Отже існування ризику зазначеного в п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК нічим не підтверджується і є лише безпідставним припущенням.

З часу події до звернення із клопотанням про обрання запобіжного заходу підозрюваному минуло 3 тижні і в цей час жодних спроб з його боку чинити вплив на потерпілих не було, як і чинити вплив на свідків і доказів цього ні органом досудового розслідування ні прокурором слідчому судді не надано.

Про відсутність намірів переховуватися від суду свідчить поведінка обвинуваченого після вчиненого та до обрання запобіжного заходу з`являвся до слідчого і прокурора, жодним чином не впливав на свідків та потерпілих, а саме в період з 20.03.2025 по 08.04.2025 року, коли йому був обраний запобіжний захід.

Прокурором дуже узагальнено зазначено про можливість продовження кримінального правопорушення обвинуваченим, не наведено жодних конкретних обставин та фактів, які б вказували на схильність обвинуваченого вчинити інше правопорушення і не надано жодних доказів.

Щодо твердження суду про відсутність міцних соціальних зв`язків, то сторона захисту звертає увагу, що ОСОБА_8 проживав з матір`ю і братами та сестрами, має житло в якому зареєстрований, раніше не судимий, працював, хоч і не офіційно.

За відсутності належного обгрунтування, аналізу особистих обставин і посилання на конкретні докази які б підтверджували доводи клопотання прокурора, захисник просить скасувати ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 31.07.2025 року в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб ОСОБА_8 та постановити нову, якою відмовити в задоволенні виключного запобіжного заходу і обрати інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. В разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою сторона захисту просить визначити грошову заставу у розмірі 20 м.п.м.

Оскільки повний текст ухвали надійшов до електронного кабінету 12.02.2026 року, захисник просить поновити строк на оскарження ухвали.

Позиція учасників справи

В судовому засіданні захисник адвокат ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, зазначених в ній. Просив замінити запобіжний захід або визначити розмір застави.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення клопотання. Вказав, що на даний час в суді ще не допитані ні обвинувачені, ні свідки чи потерпілі, що підтверджує ризики впливу на них. Крім того, наголосив на тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 .

Обвинувачений в судове засідання не доставлений у зв`язку з задоволенням клопотання про його участь в режимі відеоконференції, однак з технічних причин його участь не була забезпечена. За згодою захисника, судом було постановлено здійснювати розгляд без участі обвинуваченого.

Мотиви апеляційного суду

Розглянувши клопотання захисника про поновлення строку на апеляційне осткарження ухвали суду від 04.02.2026 року, апеляційний суд приходить до висновку, що у зв`язку з отриманням захисником тексту ухвали в електронному кабінеті 12.02.2026 року, що є поважною причиною пропуску такого строку, та з метою забезпечення права на захист обвинуваченого, строк на апеляційне оскарження зазначеної ухвали необхідно поновити.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив щодо її задоволення, перевіривши ухвалу суду в межах, передбачених ст. 404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Суд зазначає, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Тобто ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Водночас Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. При чому ризик кримінального провадження як критерій застосування запобіжного заходу має прогностичний характер, спрямований на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому лише тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

При цьому, застосування до обвинуваченого будь-якого запобіжного заходу першочергово передбачає наявність обґрунтованої підозри.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебуває на початковій стадії розгляду справи в суді.

Вищевикладеного достатньо для висновку, що підозра є обґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра». З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри.

Стосовно зазначеного стороною обвинувачення ризику переховування від суду, органу досудового розслідування, суд зазначає наступне.

Однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування, є суворість покарання, яке загрожує особі у випадку визнання її винною. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

Вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особу обвинуваченого, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

Дослідивши відомості про особу ОСОБА_8 , а також фактичні обставини справи, суд вважає, що перебуваючи на свободі він може переховуватись від суду, оскільки відповідно до наявних матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачується, у тому числі, у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років та від 8 до 15 років з конфіскацією майна, офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків.

Проживання з матір`ю, братами та сестрами жодним чином не свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків, оскільки дані обставини існували до 16.03.2025 року та не були стримуючим фактором для ОСОБА_8 .

Також судом враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими.

Усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчать про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Отже, наведений прокурором ризик, визначений п. 1 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, суд вважає доведеним.

Стосовно зазначеного стороною обвинувачення ризику незаконного впливу на учасників провадження, суд зазначає наступне.

На даний час розгляд кримінального провадження по суті триває, проте учасники судового провадження судом безпосередньо ще не допитувались.

Оцінюючи можливість впливу на свідків, суд виходить із передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 Кримінального процесуального кодексу України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 Кримінального процесуального кодексу України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 Кримінального процесуального кодексу України).

За таких обставин, ризик впливу на учасників провадження існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень та дослідження їх судом.

Вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу зі сторони обвинуваченого на інших учасників провадження з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань.

Апеляційний суд зауважує, що хоч норми КПК України не містять вимоги щодо обов`язкового врахування думки потерпілих під час вирішення питання продовження запобіжного заходу, однак суд не може залишити поза увагою позицію потерпілих щодо застосування, у тому числі, до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у зв`язку із побоюванням за своє життя і здоров`я та життя і здоров`я своїх близьких у разі звільнення обвинувачених з-під варти.

За таких обставин, наведений прокурором ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України апеляційний суд вважає доведеним.

Стосовно зазначеного стороною обвинувачення ризику вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, суд зазначає наступне.

Обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, не має законних джерел доходу, що, з урахуванням особливостей вчинених кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується (зокрема, незаконне проникнення до житла, нанесення тілесних ушкоджень, спричинення побоїв, залякування, завдання сильного фізичного болю та страждання, вимагання вибачень шляхом нанесення потерпілим ударів руками і ногами, піддаючи катуванню впродовж близько 20 хвилин без розриву в часі, напад з метою вимагання у потерпілих надати грошові кошти, з погрозою фізичної розправи, вчинення насильства із застосуванням ножа) дозволяє зробити висновок про його схильність до девіантної поведінки та ігнорування загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві, здатність до пошуку нелегальних засобів заробітку коштів у тому числі із застосуванням насильства, що створює підґрунтя до вчинення обвинуваченим нових правопорушень.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами колегії суддів про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З приводу того, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлені раніше ризики не зменшились або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів вірно прийшла до висновків, що вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ризики не зменшились та продовжують існувати.

Стосовно того, чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України, апеляційний суд зазначає наступне.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України (частина 1 статті 184 Кримінального процесуального кодексу України).

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому, Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 , та зможе запобігти ризикам, які передбачені ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, та які були встановлені судом.

Оскільки ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, в тому числі тяжкого та особливо тяжкого злочину, колегія суддів обгрунтовано дійшла висновку, що інтереси суспільства у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого переважають інтереси забезпечення поваги до їх особистих свобод, а посилання захисника на перебування обвинуваченого під вартою близько року та відсутність впливу на потерпілих в період з 20.03.2025 року по 08.04.2025 року ще не спростовує наявність встановлених ризиків.

Враховуючи зазначене та доведеність прокурором неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

На підставі наведеного, суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, ухвалена у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, підстав для зміни запобіжного заходу апеляційний суд на даний час не вбачає, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 04.02.2026 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, до 04.04.2026 року включно, - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ