ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/389/26 Справа № 705/4984/24 Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону ОСОБА_6 на ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 02 лютого 2026 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, з визначенням застави,

в с т а н о в и л а :

В провадженні Городищенського районного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000704 від 06.05.2025 щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 5 ст. 407 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів без визначення розміру застави.

02.02.2026 ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області клопотання прокурора задоволено частково та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, з визначенням застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 332800 грн. з покладанням відповідних обов`язків у разі її внесення.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просив її скасувати частково в частині визначення розміру застави, залишити щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без альтернативи внесення застави.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що ухвала суду в частині визначення розміру застави є незаконною та такою, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України , застава не застосовується у випадках, коли особа обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів проти статевої свободи та недоторканості малолітніх осіб, а також за наявності підвищених ризиків.

Обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину зґвалтування малолітньої особи, яке за матеріалами кримінального провадження носило системний характер.

Тяжкість інкримінованого злочину, спосіб його вчинення та вразливість потерпілої обґрунтовано свідчать про високий рівень суспільної небезпеки обвинуваченого.

Суд першої інстанції у своїх ухвалах встановив наявність ризиків: переховування від суду, незаконного впливу на потерпілу та свідків, вчинення інших кримінальних правопорушень. При цьому суд прямо зазначив, що вказані ризики не зменшились.

За таких обставин визначення застави суперечить логіці запобіжних заходів та не відповідає меті їх застосування, оскільки застава не здатна нейтралізувати зазначені ризики.

Суд першої інстанції формально застосував принцип альтернативності запобіжних заходів, не врахувавши, що у даному кримінальному провадженні наявні виняткові обставини, які обґрунтовують необхідність тримання обвинуваченого під вартою без можливості внесення застави.

Системний характер протиправних дій щодо малолітньої особи свідчить про стійку кримінальну поведінку та реальну загрозу повторного вчинення злочину у разі звільнення обвинуваченого.

Перебування обвинуваченого на свободі навіть за умови внесення застави створює реальну загрозу психологічного тиску на потерпілу, спроб уникнення кримінальної відповідальності, підриву довіри суспільства до правосуддя у справах щодо злочинів проти дітей.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили ухвалу суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, виділені матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався не в повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду першої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 5 ст. 407 КК України, які є умисними, класифікуються як особливо тяжкі та тяжкий злочин, відповідно, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, максимальне покарання довічне позбавлення волі.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Під час розгляду клопотання прокурора суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, які недопитані в судовому засіданні, продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Отже, враховуючи особливості інкримінованих ОСОБА_7 особливо тяжких та тяжкого злочину проти статевої свободи та недоторканості малолітньої особи, що за матеріалами кримінального провадження носило системний характер та проти встановленого порядку несення військової служби, вчинених в найуразливіший для країни час в умовах воєнного стану, зважаючи на загрозу суворого покарання, адже найвища міра покарання за вчинення особливо тяжкого злочину - довічне позбавлення волі, страх перед чим може викликати в особи бажання вчинити дії задля уникнення відбування покарання та вчинити спробу втечі, стадію розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, де потерпіла та свідки не допитані, тому ризик впливу на даних осіб є високим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених п. 1 ч. 1,3,5 ст. 177 КПК України в даному кримінальному провадженні, які зберігають свою актуальність на теперішній час та що є підставою для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що сторона захисту не оскаржувала ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу та не оспорювала існування та актуальність в цьому кримінальному провадженні вище зазначених ризиків.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення клопотання прокурора в частині продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , з чим погоджується апеляційний суд.

Разом з тим, суд першої інстанції вирішуючи питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою додатково визначив обвинуваченому ОСОБА_7 заставу в розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На переконання апеляційного суду, визначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у виді застави, суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини даного кримінального провадження та положення ч. 4 ст. 183 КПК України, відповідно до якої слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, а також під час дії воєнного стану злочину, передбаченого, в тому числі, ст. 407 КК України.

Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти статевої свободи та недоторканості малолітньої особи, а саме зґвалтування малолітньої особи, яке за матеріалами кримінального провадження носило системний характер, а також нез`явленні військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Отже, враховуючи специфіку інкримінованих ОСОБА_7 умисних особливо тяжких та тяжкого злочину, вчиненого в умовах воєнного стану проти статевої свободи та недоторканості малолітньої особи та проти встановленого порядку несення військової служби, обставини, викладені в обвинувальному акті, системність діянь, які інкримінують обвинуваченому, ступінь його суспільної небезпеки, наявність суспільного інтересу, обумовленого вище наведеним, на переконання апеляційного суду, підстави для визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави обвинуваченому ОСОБА_7 відсутні.

Будь-яких істотних, виключних обставин, які б надавали підстави для зворотних висновків в даному кримінальному провадженні відсутні.

Апеляційний суд звертає увагу, що тривалий розгляд справи дійсно є вагомою підставою для перегляду виду обраного запобіжного заходу або ж для розгляду можливості застосування альтернативного запобіжного заходу, однак виходячи з обставин та специфіки цього кримінального провадження, застосування альтернативного запобіжного заходу обвинуваченому не узгоджується із особливостями інкримінованого діяння, завданнями цього кримінального провадження та запитом суспільного інтересу.

За таких обставин, апеляційний суд в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , однак вважає безпідставним висновок про визначення йому застави.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора ОСОБА_6 та продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Керуючись ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 02 лютого 2026 року якою ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід тримання під вартою на 60 днів з визначенням застави скасувати.

Постановити нову ухвалу якою задовольнити клопотання прокурора ОСОБА_6 , продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 02 квітня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді