ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/1386/23 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/581/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.111-1, ч.1 ст.263 КК України
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 22.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 22.12.2025 року клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 263 КК України, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, з 22 грудня 2025 року до 19 лютого 2026 року включно, в державній установі «Харківський слідчий ізолятор».

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою захисник ОСОБА_6 подала апеляційна скаргу, якою просить скасувати ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 22.12.2025 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, а саме запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду першої інстанції невмотивована, стан здоров`я обвинуваченого за період перебування під вартою значно погіршився, обвинувачений ОСОБА_7 є особою пенсійного віку, потребує відновлення стану здоров`я.

Крім того, захисник звертає увагу на відсутність існування ризиків, які були подані у клопотанні сторони обвинувачення, вплив на свідків з боку ОСОБА_7 неможливий, адже всі свідки вже допитані судом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений та захисник підтримували вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, звертали увагу суду на незадовільний стан здоров`я обвинуваченого. Наголошували, що ризики жодним чином недоведені та судом не встановлені, а клопотання прокурора не містить доказів щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 .

Прокурор в кримінальному провадженні, будучи належним чином повідомлений, до початку судового засідання жодних заяв чи клопотань до канцелярії Харківського апеляційного не надав, на участі не наполягав, тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд апеляційної скарги захисника за відсутності сторони обвинувачення.

Заслухавши суддю доповідача, доводи захисника обвинуваченого, думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно даного обвинуваченого, суд вважав доведеними стороною обвинувачення ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 263 КК України, за найтяжче з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від трьох до семи років.

Враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому, усвідомлюючи, яке покарання йому загрожує, з метою його уникнення, він може вчинити дії, направлені на переховування від суду.

Разом із цим, злочин, передбачений ч.4 ст.111-1 КК України, є спрямованим проти основ національної безпеки України та становить найбільш небезпечне посягання на суспільні відносини, що забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни та її конституційний лад в умовах воєнного стану.

Як вбачається з клопотання, прокурор аргументував необхідність продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, вказав, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, надав оцінку протиправності дій, скоєних останнім, тяжкості покарання, у разі доведення його винуватості, характеризуючи особу обвинуваченого відомостям та навів підстави, які вказують про необхідність продовження строку дії обраного раніше запобіжного заходу, що повністю спростовує апеляційні доводи захисника обвинуваченого.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_7 , а також їхньої тяжкості та спрямованості, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції по даній справі, колегія суддів бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 в тій його частині, де звернуто увагу на необхідність дотримання вимог п.1 ч.1 ст.178 КПК України щодо оцінки в сукупності всіх обставин, у тому числі вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення.

Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого стосовно недоведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора, спростовуються відомостями, наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення судом першої інстанції обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст.370 КПК України.

Доводи захисника, пов`язані з неможливістю перебування під вартою обвинуваченого внаслідок наявності захворювань, на думку колегії суддів, не є обов`язковою підставою для зміни останньому запобіжного заходу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що обвинувачений позбавлений можливості отримувати необхідне лікування в умовах слідчого ізолятора. Не надано також апелянтом і доказів неможливості, у зв`язку із хронічними захворюваннями, перебування обвинуваченого в умовах СІЗО.

Крім того, відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України. Крім того, сторона захисту має право звертатися з відповідними клопотаннями про забезпечення лікування до адміністрації установи, де ОСОБА_7 перебуває під вартою, та у випадку відсутності відповідного реагування з боку посадових осіб адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» оскаржувати такі дії чи бездіяльність у встановленому законом порядку.

Додатково колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, що ОСОБА_7 обвинувачується за ч.4 ст.111-1 КК України, а саме інкримінується передача матеріальних ресурсів незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора, та/або провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, що карається штрафом до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна. Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 вже більше 3 років перебуває під вартою, що співставно та фактично перевищує мінімальний строк покарання у виді позбавлення волі, передбачений санкцією ч.4 ст.111-1 КК України.

Разом із тим, відповідно до положень ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану щодо осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема, ст.111-1 КК України, застосовується запобіжний захід виключно у вигляді тримання під вартою. Однак у даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 інкримінується також ч.1 ст.263 КК України, санкція якої не містить обмежень щодо можливості визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, а сама по собі не підпадає під імперативні приписи ч.6 ст.176 КПК України.

Фактичне тримання ОСОБА_7 під вартою понад три роки, що є співставним із покаранням за ч.4 ст.111-1 КК України, за відсутності вироку суду, свідчить про необхідність особливо ретельної оцінки суду першої інстанції щодо доцільності подальшого застосування найбільш суворого запобіжного заходу без визначення альтернативи.

Колегія суддів наголошує, що навіть з урахуванням приписів ч.6 ст.176 КПК України, суд першої інстанції не позбавлений обов`язку перевірити можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема застави, у межах обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України, якщо така альтернатива здатна забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та мінімізувати ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

У п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року наголошено, що тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого в п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не позбавлений можливості у конкретному випадку перевіряти, чи є подальше тримання ОСОБА_7 під вартою об`єктивно необхідним та пропорційним поставленій меті та перевірити можливість застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу у виді застави, що буде відповідати принципу пропорційності та зможе забезпечити баланс між інтересами правосуддя і правом особи на свободу.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування домашнього арешту в нічний час доби щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Крім того, колегія судів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, передбачених статтею 28 КПК України, з урахуванням тривалого перебування обвинуваченого під вартою.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 22.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, передбачених статтею 28 КПК України, з урахуванням тривалого перебування обвинуваченого під вартою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: