Справа № 135/1818/25
Провадження № 1-кс/135/75/26
У Х В А Л А

іменем України

24.02.2026 м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі: слідчого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , розглянувши в режимі відекоконференції у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Ладижин клопотання прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

І. Обставини справи та суть клопотання

20 лютого 2026 року до Ладижинського міського суду Вінницької області надійшло кримінальне провадження № 0001633 від 18.04.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 5 ст. 407 КК України. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 20.02.2026 вказане провадження визначено до розгляду головуючому судді ОСОБА_6 .

Ухвалою судді від 23.02.2026 у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання на 10 березня 2026 року.

Ухвалою слідчого судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2025 щодо обвинуваченого ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 26 лютого 2026 року включно без визначення розміру застави.

24 лютого 2026 року, у порядку ч. 6 ст. 199 КПК України, прокурор Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 на 60 днів у зв`язку із закінченням строку дії попередньої ухвали до дати підготовчого судового засідання.

Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану) та ч. 1 ст. 382 КК України (умисне невиконання ухвали суду, що набрала законної сили), за які передбачене покарання у виді позбавлення волі, і що ризики, визначені ст. 177 КПК України, з урахуванням індивідуальної поведінки обвинуваченого, станом на час звернення з клопотанням не зменшилися.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.02.2026, клопотання прокурора передано для розгляду слідчому судді ОСОБА_1 .

Слідчим суддею встановлено, що клопотання подане у строки та в порядку, передбачені ч. 6 ст. 199 КПК України, і за змістом відповідає вимогам ч. 3 ст. 199 КПК України, оскільки містить, зокрема, виклад обставин, які, на думку прокурора, свідчать про те, що раніше встановлені ризики не зменшилися, та обставини, що перешкоджають завершенню кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали.

Копію клопотання з доданими матеріалами обвинуваченому ОСОБА_4 та його захиснику адвокату ОСОБА_5 вручено 23.02.2026, що підтверджується письмовими розписками про отримання, долученими до матеріалів судового провадження.

ІІ. Позиції сторін у судовому засіданні

2.1. Позиція сторони обвинувачення (прокурора)

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявлене клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у клопотанні, та надані до нього матеріали. Прокурор зазначив, що на час розгляду клопотання продовжують існувати та не зменшилися ризики, передбачені пунктами 1, 3 та 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме: обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Обґрунтовуючи необхідність саме продовження тримання під вартою, прокурор послався, зокрема, на тяжкість інкримінованого ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, попередню тривалу модель його ухилення від проходження військової служби та невиконання ухвали суду, а також на дію в Україні воєнного стану, який, на думку прокурора, ускладнює контроль за поведінкою обвинуваченого в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

2.2. Позиція сторони захисту (обвинуваченого та його захисника)

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив не продовжувати строк його тримання під вартою та застосувати щодо нього більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Він вказав, що, на його думку, відсутні факти його переховування від органу досудового розслідування чи суду після обрання запобіжного заходу, а також будь-які дії з боку обвинуваченого, спрямовані на незаконний вплив на свідків.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 повністю підтримала позицію свого підзахисного, зазначила, що прокурором не наведено конкретних даних, які б свідчили про наявність реальних, а не абстрактних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не доведено неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу. У зв`язку з цим захисник вважала клопотання таким, що не відповідає вимогам ст. 199 КПК України в частині належного обґрунтування актуальності ризиків і просила відмовити у його задоволенні.

ІІІ. Установлені судом обставини, положення закону, яким суд керувався, та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали

Суд, дослідивши клопотання прокурора та додані до нього матеріали, заслухавши думку прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, оцінивши наведені сторонами доводи у їх сукупності, дійшов висновку, що клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню з огляду на таке.

3.1. Норми права, якими керується суд

Відповідно до частини першої статті 333 Кримінального процесуального кодексу України, під час судового провадження заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, визначених у розділі ІІІ.

Згідно з частиною першою статті 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення його дієвості. Відповідно до пункту 9 частини другої цієї ж статті, одним із таких заходів є запобіжний захід.

Метою застосування запобіжного заходу, відповідно до частини першої статті 177 КПК України, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначеним цією статтею. Підставою застосування чи продовження запобіжного заходу згідно з частиною другою статті 177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2025 щодо ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26 лютого 2026 року включно без визначення розміру застави, з огляду на встановлені тоді ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 перебуває на розгляді Ладижинського міського суду Вінницької області, водночас строк дії попередньої ухвали про тримання під вартою закінчується 26 лютого 2026 року, тобто до проведення призначеного на 10 березня 2026 року підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 6 ст. 199 КПК України у разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами цієї статті .

Зі змісту ухвали слідчого судді від 30.12.2025 убачається, що підставою для її постановлення було встановлення ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме: ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду, ризику незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а також ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_4 .

Згідно з частинами першою та другою статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності сторін, які самостійно обстоюють свої правові позиції, а також користуються рівними правами на збирання та подання доказів, клопотань, скарг та реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини п`ятої статті 131 КПК України, при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони зобов`язані надати суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з частинами третьою п`ятою статті 199 КПК України, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені раніше ризики не зменшились або не зникли, чи що з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання під вартою, а також не наведе обставин, що перешкоджають завершенню кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали.

Відповідно до частини першої статті 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний установити, чи доводять надані сторонами докази: 1) наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, на які посилається прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання відповідним ризикам.

При вирішенні питання про обрання чи продовження запобіжного заходу суд на підставі наданих сторонами матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності й інші обставини, перелік яких визначено статтею 178 КПК України (вік і стан здоров`я обвинуваченого, його сімейний стан, наявність постійного місця проживання, роботи, репутацію, наявність судимостей, поведінку до та після вчинення інкримінованого діяння тощо).

Стаття 177 КПК України визначає, що ризики, які виправдовують застосування запобіжного заходу, можуть полягати, зокрема, у переховуванні від суду або органів досудового розслідування, спробах незаконного впливу на свідків, можливості вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа обвинувачується.

Наявність таких ризиків передбачає встановлення обґрунтованої ймовірності вчинення відповідних дій у майбутньому, а не їх безумовного настання. КПК України не вимагає доведення того, що обвинувачений обов`язково здійснить такі дії, однак вимагає доведення реальної можливості їх вчинення у конкретному кримінальному провадженні з урахуванням індивідуальних особливостей особи та її попередньої поведінки.

З огляду на наведене, суд повинен перевірити, чи довів прокурор наявність хоча б одного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, їх актуальність на час розгляду клопотання та неможливість запобігти цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а також оцінити співмірність обраного запобіжного заходу поставленим процесуальним цілям з урахуванням вимог статей 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та 29 Конституції України щодо винятковості позбавлення свободи та необхідності наявності «релевантних і достатніх» підстав для тримання особи під вартою.

3.2. Оцінка наявності ризиків, передбачених статтею 177 КПК України

3.2.1. Ризик переховування від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України)

Суд оцінює ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду як реальний, обґрунтований та такий, що не зменшився з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

ОСОБА_4 обвинувачується, зокрема, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. З огляду на положення Загальної частини Кримінального кодексу України, вказаний злочин відноситься до таких, за які закон не передбачає можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, за ст. 69 КК України, що зумовлює для обвинуваченого реальну перспективу відбуття тривалого строку позбавлення волі.

Водночас суд бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сама по собі суворість можливого покарання не може бути єдиною підставою для висновку про наявність небезпеки переховування від правосуддя; така небезпека повинна оцінюватися з урахуванням додаткових індивідуалізованих факторів, що або посилюють, або нівелюють ризик переховування (п. 33 рішення у справі «W v. Switzerland», заява № 14379/88, від 26.01.1993). Отже, обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину має значення для оцінки ризику переховування лише у поєднанні з конкретними даними про особу та її попередню поведінку.

У даному кримінальному провадженні таким істотним індивідуалізованим фактором є попередня поведінка обвинуваченого. З матеріалів провадження вбачається, що після самовільного залишення військового лікувального закладу 07.01.2024 ОСОБА_4 протягом майже року перебував поза місцем служби, не вчинив жодних дій щодо добровільного повернення до військової частини чи повідомлення командування про своє місцезнаходження, і був затриманий 14.12.2024 не за власною ініціативою, а в порядку, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України, в умовах воєнного стану.

Надалі, ухвалою суду ОСОБА_4 був звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 407 КК України на підставі ч. 5 ст. 401 КК України у зв`язку з декларуванням наміру добровільно повернутися до військової частини, при цьому на нього було покладено обов`язок прибути до військової частини протягом 72 годин з дня набрання ухвалою законної сили. Однак, як убачається з матеріалів провадження, 13.03.2025 ОСОБА_4 цей обов`язок не виконав, до військової частини не прибув та понад вісім місяців знову перебував поза місцем служби, не повідомляючи командування про своє місцезнаходження, і вдруге був затриманий 29.12.2025 також не за власною ініціативою, а в порядку п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України.

Така послідовна модель поведінки тривале перебування поза місцем служби без будь-яких спроб добровільно врегулювати свій статус, невиконання судового рішення, ухилення від обов`язку з`явитися до військової частини після звільнення від кримінальної відповідальності свідчить про готовність обвинуваченого протягом тривалого часу ухилятися від виконання покладених на нього обов`язків і уникати контролю з боку військового командування та державних органів. У сукупності з тяжкістю інкримінованого злочину та реальністю загрози призначення значного строку позбавлення волі це об`єктивно підсилює ризик його переховування саме від суду на стадії судового провадження.

Додатковим фактором, який посилює цей ризик, є дія в Україні воєнного стану, запровадженого Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України № 2402-ІХ, строк дії якого неодноразово продовжувався і який на час розгляду клопотання продовжує діяти. В умовах воєнного стану можливості державних органів щодо контролю за пересуванням та поведінкою осіб, зокрема на територіях, наближених до районів бойових дій або з обмеженою інфраструктурою, є об`єктивно ускладненими, що створює сприятливі умови для ухилення від правосуддя для осіб, які вже виявляли схильність до тривалого ухилення від виконання своїх обов`язків.

З урахуванням наведених обставин суд доходить висновку, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду є актуальним і доведеним, а характер та тривалість попередньої протиправної поведінки обвинуваченого у поєднанні з дією воєнного стану не дають підстав вважати, що застосування будь-якого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, здатне забезпечити його безперервну участь у судових засіданнях та належне виконання ним процесуальних обов`язків.

3.2.2. Ризик незаконного впливу на свідків (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК)

Оцінюючи можливість незаконного впливу обвинуваченого на свідків, суд виходить із того, що відповідно до передбаченої КПК України процедури показання свідків спочатку отримуються на стадії досудового розслідування шляхом їх допиту слідчим чи прокурором, а надалі, після направлення обвинувального акта до суду, підлягають безпосередній перевірці в ході судового розгляду шляхом допиту свідків у судовому засіданні (статті 23, 224, 352 КПК України). Згідно з частиною четвертою статті 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав у судовому засіданні або отриманих у порядку, визначеному статтею 225 КПК України, і не має права покладати в основу рішення показання, надані слідчому чи прокурору, як самостійне джерело доказів, оскільки жоден доказ не має наперед встановленої сили.

За таких умов ризик незаконного впливу на свідків об`єктивно зберігається до моменту їх безпосереднього допиту судом, а встановлення обмежень щодо контактів обвинуваченого з певними особами може бути необхідним для забезпечення належного отримання та збереження доказової інформації. Водночас сам по собі факт того, що свідки ще не допитані судом, не може автоматично свідчити про існування такого ризику; він має оцінюватися з урахуванням конкретних обставин провадження та особи обвинуваченого.

З наданих слідчому судді матеріалів убачається, що на момент розгляду клопотання відсутні дані про вчинення ОСОБА_4 конкретних дій, спрямованих на незаконний вплив на свідків (погроз, вмовлянь, підкупу, інших форм тиску), після повідомлення йому про підозру та обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Водночас суд враховує характер інкримінованих обвинуваченому злочинів, пов`язаних із ухиленням від виконання обов`язків військової служби та невиконанням судового рішення, мотив обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності, а також те, що обвинувачений, будучи військовослужбовцем, об`єктивно обізнаний з організацією служби, структурою військової частини та може знати коло осіб, які виступають свідками у даному провадженні, і місце їх перебування.

Крім того, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини за статтею 5 Конвенції, ризик впливу на свідків може визнаватися релевантним за наявності обставин, які свідчать, що, перебуваючи на волі, обвинувачений має реальну можливість і мотив вплинути на осіб, показання яких мають істотне значення для результатів провадження, навіть якщо випадки вже вчиненого впливу документально не зафіксовані.

З огляду на зазначені обставини незавершеність судового допиту свідків, потенційно значущу роль їх показань для доведення обставин вчинення інкримінованих злочинів, обізнаність обвинуваченого з організацією служби та колом можливих свідків, а також наявність у нього очевидного мотиву уникнути відповідальності, суд оцінює ризик незаконного впливу ОСОБА_4 на свідків як реальний, хоча і визнає, що на час розгляду клопотання цей ризик не підтверджується конкретними фактами вже вчиненого впливу. У сукупності з іншими встановленими ризиками це обумовлює необхідність збереження максимально ефективного контролю за поведінкою обвинуваченого, який забезпечується саме запобіжним заходом у вигляді тримання під вартою.

3.2.3. Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України)

Слідчий суддя визнає обґрунтованим ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 може продовжити інкриміновану йому злочинну діяльність або вчинити інше кримінальне правопорушення.

ОСОБА_4 обвинувачується у самовільному залишенні військової частини або місця служби в умовах воєнного стану (ч. 5 ст. 407 КК України), що за своєю суттю полягає в ухиленні від виконання обов`язків щодо проходження військової служби в особливий період, коли забезпечення обороноздатності держави має критичне значення. Окрім того, йому інкримінується умисне невиконання ухвали суду, що набрала законної сили (ч. 1 ст. 382 КК України), тобто свідоме ігнорування обов`язку виконати судове рішення.

Матеріали провадження свідчать, що ОСОБА_4 , хоча формально є особою, яка раніше не судима, вже притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, і був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України у зв`язку з заявленим добровільним наміром повернутися до військової частини для продовження проходження військової служби. На нього було покладено обов`язок прибути до військової частини не пізніше 72 годин з моменту набрання відповідною ухвалою законної сили, однак цей обов`язок він не виконав, до військової частини не прибув і протягом тривалого часу знову ухилявся від служби, що й стало підставою для нового кримінального переслідування за ч. 1 ст. 382 КК України та ч. 5 ст. 407 КК України.

Така послідовна модель поведінки повторне ухилення від військової служби після наданого судом шансу бути звільненим від кримінальної відповідальності, невиконання судового рішення, що покладало на нього чіткі й конкретні обов`язки свідчить про стійку установку обвинуваченого на ігнорування покладених на нього законом і судом обов`язків у сфері військової служби. За цих умов ризик того, що, опинившись на волі, ОСОБА_4 продовжуватиме самовільно не з`являтися до військової частини чи вчинить інші дії, спрямовані на ухилення від виконання своїх військових обов`язків або судових рішень, є реальним, а не лише гіпотетичним.

З урахуванням особливостей дії воєнного стану, коли значна частина території держави є зоною активних бойових дій або має обмежені можливості для ефективного контролю за пересуванням осіб, покладення на обвинуваченого обов`язків, пов`язаних із більш м`якими запобіжними заходами (обов`язок з`являтися за викликом, не відлучатися з населеного пункту, повідомляти про зміну місця проживання тощо), за відсутності надійних механізмів їх реального контролю не здатне належним чином нейтралізувати встановлений ризик продовження ухилення від служби та повторного вчинення кримінальних правопорушень відповідного спрямування.

За таких обставин суд приходить до висновку, що ризик, передбачений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, є доведеним і у сукупності з іншими встановленими ризиками слугує додатковою самостійною підставою для продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

IV. Оцінка особи обвинуваченого відповідно до ст. 178 КПК України

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування чи продовження запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, зокрема: вік і стан здоров`я обвинуваченого, тяжкість покарання, що йому загрожує, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання і роботи, репутацію, наявність судимостей, дотримання умов раніше застосованих запобіжних заходів тощо.

З наданих матеріалів убачається, що ОСОБА_4 є повнолітнім, офіційно не працевлаштованим, не одруженим, сім`ї не створив, неповнолітніх дітей чи інших утриманців не має, що свідчить про відсутність у нього міцних сімейних зв`язків у місці постійного проживання. Даних про стан здоров`я обвинуваченого, який би перешкоджав утриманню під вартою чи вимагав застосування менш суворого запобіжного заходу з міркувань медичного характеру, суду не надано.

Попри відсутність судимостей, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 двічі протягом тривалого часу ухилявся від виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишаючи місце служби і не вживаючи жодних законних заходів для врегулювання свого статусу, а також не виконав судове рішення, яким він був звільнений від кримінальної відповідальності за попередній епізод за ч. 5 ст. 407 КК України та зобов`язаний прибути до військової частини у визначений судом строк. Така поведінка характеризує його як особу, схильну до ігнорування покладених на нього законом і судом обов`язків.

За відсутності відомостей про інші обставини, які могли б істотно зменшити інтенсивність установлених ризиків (наприклад, тривале стабільне працевлаштування, наявність осіб на утриманні, бездоганна репутація, добровільне з`явлення до органів влади тощо), наведені характеристики особи обвинуваченого не нівелюють ризики переховування, незаконного впливу на свідків та продовження інкримінованого кримінального правопорушення.

Наявність у ОСОБА_4 лише формального місця проживання за відсутності сім`ї, утриманців і стабільної правомірної зайнятості не свідчить про існування таких сталих соціальних зв`язків, які могли б ефективно стримувати його від подальшого ухилення від військової служби або неявки до суду. У сукупності з даними про тривале та повторне ухилення від служби і невиконання судового рішення це підтверджує, що саме застосування найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою є необхідним і пропорційним для досягнення мети запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні.

V. Неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. За загальним правилом суд зобов`язаний перевірити можливість досягнення мети запобіжного заходу шляхом застосування менш суворих обмежень, дотримуючись принципу презумпції свободи особи, що випливає зі ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас частина восьма статті 176 КПК України встановлює спеціальне імперативне правило, згідно з яким під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого, зокрема, статтею 407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, передбачений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України, тобто тримання під вартою. Оскільки ОСОБА_4 є військовослужбовцем та обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у період дії воєнного стану, застосування щодо нього будь-якого іншого, більш м`якого запобіжного заходу (у тому числі домашнього арешту чи особистого зобов`язання) законодавець прямо виключив.

Водночас, суд, виконуючи вимоги ст. 183 КПК України та стандартів ст. 5 Конвенції, оцінив, чи здатні були б гіпотетично більш м`які запобіжні заходи навіть за відсутності згаданого імперативу запобігти встановленим ризикам. З урахуванням: тяжкості інкримінованого злочину за ч. 5 ст. 407 КК України, повторного ухилення обвинуваченого від військової служби після наданого судом звільнення від кримінальної відповідальності, невиконання ухвали суду, якою на нього було покладено обов`язок прибути до військової частини, відсутності міцних соціальних зв`язків, офіційної зайнятості та осіб на утриманні,а також дії воєнного стану, що істотно ускладнює контроль за дотриманням обмежень, передбачених більш м`якими запобіжними заходами, суд доходить висновку, що навіть за умови відсутності спеціальної норми ч. 8 ст. 176 КПК України жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зміг би належно нейтралізувати наявні ризики переховування, незаконного впливу на свідків та продовження інкримінованого правопорушення.

Отже, з урахуванням імперативних вимог ч. 8 ст. 176 КПК України, встановлених у даному провадженні ризиків, а також особи обвинуваченого, суд вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є єдиним заходом, здатним забезпечити досягнення мети запобіжного заходу, визначеної ст. 177 КПК України. За таких обставин, на підставі комплексного дослідження матеріалів клопотання, наданих доказів і заслуханих пояснень сторін, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення клопотання прокурора.

VІ. Питання про визначення застави

Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як загальне правило, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

Частина четверта статті 183 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави, зокрема, під час дії воєнного стану у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи питання про доцільність визначення застави у даному кримінальному провадженні, суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, пов`язаного з тривалим самовільним залишенням місця служби в умовах воєнного стану, а також у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (умисне невиконання ухвали суду). Суд бере до уваги високий ступінь суспільної небезпеки інкримінованих діянь, повторний характер ухилення від військової служби після звільнення від кримінальної відповідальності за попередній епізод, невиконання судового рішення, а також встановлені у цій ухвалі ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків та продовження інкримінованого кримінального правопорушення.

З огляду на попередню тривалу та повторну модель ухилення обвинуваченого від військової служби, ігнорування ним судового рішення, відсутність міцних соціальних зв`язків, а також обмежені можливості ефективного контролю за його поведінкою в умовах воєнного стану, внесення застави у будь-якому розмірі не створило б належних гарантій належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не усунуло б зазначених ризиків.

За таких обставин, керуючись ч. 4 ст. 183 КПК України в її чинній редакції, з урахуванням дії воєнного стану та того, що інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_4 кримінальне правопорушення відноситься до злочинів, передбачених ст. 407 КК України, суд вважає за необхідне реалізувати своє право не визначати розмір застави при продовженні щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Керуючись статтями 176-199, 309, 369-372, 376, 532 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 5 ст. 407 КК України - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 24 квітня 2026 року (включно).

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду через Ладижинський міський суд протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя