ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 444/2070/20

провадження № 51 - 3193 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

виправданого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 7 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000076, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовківського районного суду Львівської області від 7 грудня 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК та виправдано у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він 4 лютого 2019 року приблизно о 8:00, керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «ToyotaYaris» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), в порушення вимог пункту 12.4 ПДР, рухаючись з орієнтовною середньою швидкістю послідовно від 90,2 км/год до 73,2 км/год, в межах с. Сопошин Львівської області, автодорогою «Львів- Рава- Руська» (26 км + 500 м) в напрямку міста Рава-Руська, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змін, вчинив на своїй смузі руху наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перебігав дорогу зліва направо відносно руху зазначеного автомобіля, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду -без зміни.

Постановою Верховного Суду від 28 січня 2025 року частково задоволено касаційну скаргу прокурора, скасовано ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд ухвалою від 24 березня 2025 року залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду-без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Зазначає, що поза увагою апеляційного суду залишились доводи сторони обвинувачення про те, що посилаючись на висновки експертиз №СЕ19/114-21/6529-ІТ, №СЕ19- 114- 22/10356- ІТ та виправдовуючи ОСОБА_7 місцевим судом не спростована повна їх суперечність усім обставинам, встановленим у ході досудового розслідування. Вказує, що судом апеляційної інстанції не було надано належної оцінки показанням експерта ОСОБА_9 , а дослідження звукозапису його показань, наданих в суді першої інстанції, відбулося без участі сторін провадження. Зазначає, що місцевим судом не було надано прокурору в повній мірі виконати вимоги ч. 3 ст. 23 КПК і, як наслідок, не було допитано єдиного безпосереднього очевидця ДТП-свідка ОСОБА_10 , при цьому, попри одержання довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 про мобілізацію вказаного свідка, не було з`ясовано місце фактичного його перебування і можливості забезпечення його участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Вказує, що апеляційний суд, в порушення вимог ч. 2 ст. 439 КПК, під час нового розгляду лише формально частково виконав вказівки суду касаційної інстанції. Зазначає, що колегія суддів, залишаючи виправдувальний вирок без зміни, взяла до уваги необ`єктивні показання обвинуваченого та малоінформативні показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про обставини ДТП, а також суд апеляційної інстанції маніпулятивно відокремив окремі вирази із висновків судових експертиз, проведених у кримінальному провадженні. Вказує, що судом апеляційної інстанції жодним чином не спростовано доводів сторони обвинувачення про те, що у висновку експерта №СЕ19- 114- 22/10356- ІТ взято за основу показання обвинуваченого, а також вихідні дані, які отримано при проведенні слідчого експерименту за його участі, які жодним чином не відрізняються від показань, наданих ним в ході проведення досудового розслідування та визнані експертом у висновку №20-1298 не спроможними, оскільки суперечать обставинам, наявним на відеозаписі події. Зазначає, що апеляційний суд не дослідивши суперечливі висновки експертиз, не допитавши експертів, приступив до вирішення питання щодо доцільності призначення комісійної автотехнічної експертизи обставин наїзду, про призначення якої клопотала сторона обвинувачення. Вказує, що суд апеляційної інстанції, не погодившись із апеляційною скаргою прокурора, зосередився виключно на висновках, викладених у вироку, при цьому обґрунтованих мотивів залишення апеляційної скарги без задоволення не навів, а обмежився формальним переліченням доказів, показань свідків та документів, які наведені у вироку місцевого суду.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисники виправданого ОСОБА_7 -адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , просять залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити. Виправданий та його захисник заперечували проти її задоволення.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а при здійсненні перегляду виходить з обставин, установлених судами нижчого рівня.

Як убачається зі змісту касаційної скарги прокурора, суть наведених у ній доводів фактично зводиться до неналежної оцінки доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтями 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора, про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, які призвели до безпідставного виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 КПК.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Перевіривши матеріали кримінального провадження щодо виправданого ОСОБА_7 за доводами касаційної скарги прокурора, які фактично є аналогічними доводам його апеляції, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення постановлені у цьому провадженні відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК, визнаного судом недоведеним, підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов такого висновку.

За встановлених місцевим та апеляційним судами фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених у судових засіданнях доказів, висновок суду про недоведеність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, колегія суддів вважає правильним.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд у судовому засіданні відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані на досудовому слідстві докази винуватості ОСОБА_7 , на які посилалася сторона обвинувачення, та згідно з положеннями ст. 94 КПК оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність складу вчиненого кримінального правопорушення, яке інкримінувалося ОСОБА_7 , ґрунтуються на повно досліджених доказах, зокрема, належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведених у вироку: показання обвинуваченого ОСОБА_7 ; свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ; дані, які містяться у: - протоколах огляду місця події; протоколі слідчого експерименту;- висновках судової інженерно-транспортної та автотехнічної експертиз.

Так, об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень або заподіяння смерті); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в ст. 286 частинах 1, 2 або 3 КК, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції встановлено, щовідповідно до висновку № СЕ-19/114-22/10356-ІТ від 4 липня 2022 року, який на відміну від висновків судових експертів № 20-1298 та № 19- 3017/3018/5406 був наданий з врахуванням встановлених слідчим експериментом від 25 травня 2022 року обставинами події, причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стали дії пішохода ОСОБА_8 , котрий вибіг на смугу руху автомобіля марки «Toyota Yaris» р.н. НОМЕР_1 із-за задньої частини зустрічного мікроавтобуса в такий момент, з якого водій ОСОБА_7 , рухаючись своїм автомобілем марки «Toyota Yaris» (р.н. НОМЕР_1 ) із визначеними швидкостями безпосередньо перед наїздом на пішохода та з заданого моменту виникнення небезпеки для руху 51 км/год, 73,7...76,7 км/год, 71,8...76,5 км/год, так і в випадку обрання максимально допустимої в населених пунктах швидкості в 50 км/год, вже був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на вказаного пішохода, шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування.

При цьому місцевий суд зауважив, що висновки експерта, надані у висновку № СЕ- 19/114-22/10356-ІТ щодо неможливості уникнення наїзду на пішохода в даній ДТП, підтверджуються також і свідком ОСОБА_11 , який в судовому засіданні вказав, що якби пішохода не збив водій автомобіля «Toyota Yaris», то напевно його би збив він, бо пішохід вийшов перед автомобілем дуже раптово.

Водночас суд першої інстанції відхилив як докази обвинувачення висновки судових експертів № 20-1298 та № 19-3017/3018/5406 в частині встановлення причинного зв`язку між порушенням обвинуваченим правил дорожнього руху та фактом дорожньо-транспортної пригоди, а також в частині того, що водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, мотивуючи це тим, що вказані висновки були проведені на підставі вихідних даних тільки відеозапису, без даних слідчого експерименту, без дослідження руху зустрічного автомобіля, без дослідження моменту потрапляння пішохода в оглядове поле водія ОСОБА_7 .

З врахуванням вищенаведеного, оскільки достатніх належних та допустимих доказів того, що саме порушення Правил дорожнього руху обвинуваченим спричинило смерть потерпілого, суду надано не було та встановивши відсутність прямого причинного зв`язку між порушеннями Правил дорожнього руху обвинуваченим та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведенням у його діянні складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Вирок місцевого суду є обґрунтованим та відповідає вимогам статей 370, 374КПК.

Не погодившись із виправдувальним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просив апеляційний суд скасувати оспорюване судове рішення та ухвалити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 .

На обґрунтування вимог своєї скарги прокурор наводив доводи (аналогічні доводам у його касаційній скарзі), зокрема, зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновків експертів ОНДІСЕ та КНДІСЕ, якими встановлено причини, що послугували спричиненню ДТП, не допитано єдиного безпосереднього очевидця ДТП свідка ОСОБА_10 . Також вказував, що висновок № СЕ-19/114-22/10356-ІТ, який покладений в основу виправдувального вироку, суперечить обставинам, встановленим в ході досудового розслідування, оскільки експертом взято за основу технічно неспроможні покази обвинуваченого, а також неправильні вихідні дані, зокрема, щодо відстаней, встановлених в ході огляду місця пригоди та траєкторії руху пішохода, його швидкості руху, які суперечать відеозапису.

Суд апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду, всупереч твердженням сторони обвинувачення, переглянувши кримінальне провадження в межах, визначених ст. 404 КПК, у порядку, встановленому ст. 405 КПК, повторно дослідив висновки експертиз, які були зазначені у клопотанні сторони обвинувачення, ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, з наведенням в ухвалі відповідних мотивів обґрунтовано визнав їх безпідставними та дійшов висновку про законність вироку місцевого суду щодо виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК.

Так колегія суддів зазначила, що суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК всебічно, повно та неупереджено дослідив усі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до правильного висновку про відсутність в діянні ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину та його виправдання.

При цьому апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що саме порушення Правил дорожнього руху обвинуваченим спричинило смерть потерпілого, тобто не доведено причинного зв`язку між діянням та наслідком, що є обов`язковою ознакою складу злочину, а згідно висновку № СЕ- 19/114- 22/10356- ІТ, причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стали дії пішохода ОСОБА_8 .

Також колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції про те, що у кримінальному провадженні вичерпано можливість отримати докази на підтвердження вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, оскільки, згідно висновку судової комплексної автотехнічної та відеотехнічної експертизи № КСЕ-19/114-21/6529 встановити величину швидкості автомобіля марки "Toyota Yaris" та автомобіля, котрий рухався у зустрічному напрямку безпосередньо перед настанням автопригоди, дійсне місце роз`їзду автомобіля марки "Toyota Yaris", із автомобілем, котрий рухався у зустрічному напрямку, а також темп руху пішохода ОСОБА_8 перед пригодою, не видається за можливе.

Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими твердження прокурора про безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про проведення додаткового огляду місця події, проведення слідчого експерименту з урахуванням наявного відеозапису ДТП, а також проведення повторної комісійної автотехнічної експертизи обставин наїзду, мотивуючи це тим, що з огляду на те, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення, зокрема, слідчих дій, які, за загальним правилом, повинні проводитися на стадії досудового розслідування, а не судового провадження, а також те, що судом вже надавалася слідству можливість проведення слідчого експерименту за участю судового експерта, тому судом першої інстанції мотивовано було відмовлено у задоволенні вказаних клопотань сторони обвинувачення.

Щодо доводів сторони обвинувачення про те, що судом першої інстанції не було допитано єдиного безпосереднього очевидця дорожньо-транспортної пригоди - свідка ОСОБА_10 , то колегія суддів зазначила, що оскільки в матеріалах справи є довідка ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до якої ОСОБА_10 був призваний на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_4 3 березня 2022 року у військову частину НОМЕР_2 , а тому останній не може бути викликаний в судове засідання.

Також суд апеляційної інстанції, визнав безпідставними доводи сторони обвинувачення про те, що експерт ОСОБА_14 в ході допиту визнав, що ним надано неправильний висновок, мотивуючи це тим, що в судовому засідання суду першої інстанції експерт ОСОБА_14 надав пояснення щодо наданого ним висновку судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/114-22/10356-ІТ, підтримавши такий в повному обсязі.

Доводи касаційної скарги прокурора щодо необхідності прослуховування аудіозапису судового засідань суду першої інстанції, де було допитано експерта ОСОБА_14 безпосередньо в судовому засіданні апеляційного суду, суд касаційної інстанції вважає безпідставними, оскільки такі вимоги в чинному КПК не містяться.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Разом з тим, стороною обвинувачення під час апеляційного розгляду не заявлялося клопотання про дослідження звукозапису допиту експерта ОСОБА_14 місцевим судом, як і не було зазначено такої вимоги у клопотанні прокурора про дослідження доказів.

З такими висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд та вважає, що відсутні підстави вважати зазначені висновки апеляційного суду сумнівними чи необґрунтованими.

Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

За доводами касаційної скарги не вбачається процесуальних порушень при дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

У цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а тому судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Жовківського районного суду Львівської області від 7 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора-без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3