ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/3467/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/698/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.152 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника потерпілого - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 08 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 08.12.2025 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Балаклія Харківської області, українця, громадянина України, неодруженого, із середньо спеціальною освітою, раніше не судимого, який працює тваринником на дільниці молочно-товарній в агрофірмі ТОВ «Надія», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає як внутрішньо перемішена особа за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 рахується з моменту взяття його під варту, а саме з 18.07.2023.

Зараховано ОСОБА_9 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 18.07.2023 по день набрання цим вироком законної сили.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ "Харківський слідчий ізолятор" до набрання цим вироком законної сили.

Цивільний позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_12 , моральну шкоду, спричинену злочином, в розмірі 250 000 грн. 00 коп., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. 00 коп.

Скасовано арешт на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні ЄРДР №0000318 від 17.07.2023, накладений ухвалою слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 19.07.2023.

Вирішено долю речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі п.2 ч.4 ст.374 КПК України, включено інформацію про обвинуваченого ОСОБА_9 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Цим вироком встановлено, що 17.06.2023, приблизно о 20 год. 00 хв., ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував разом із ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його мешкання у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло потерпілої з використанням своїх геніталій..

З метою реалізації свого злочинного умислу, в цей же день і час, а саме 17.06.2023, приблизно о 20 год. 00 хв., ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою задоволення статевої пристрасті, посягаючи на статеву свободу ОСОБА_12 , та достовірно знаючи, що потерпіла є малолітньою особою, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, проти волі останньої й усвідомлюючи протиправність своїх дій та свідомо бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, завів потерпілу до спальної кімнати будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де з використанням своєї фізичної переваги над потерпілою, з метою подолання її волі та опору, із застосуванням фізичного насильства, лівою рукою схопив ОСОБА_12 за руки і повалив останню на ліжко, від чого остання впала на спину. Далі, ОСОБА_9 своєю лівою рукою охопив руки потерпілої, тримаючи їх над головою ОСОБА_12 та притискаючи її вагою свого тіла до ліжка, без її добровільної згоди, своєю правою рукою зняв з неї шорти та труси, після чого зняв з себе шорти і труси, і використовуючи явну перевагу над потерпілою, яка виразилась у психологічному і фізичному насильстві, що обумовлено великою різницею у віці, без її згоди вступив з останньою в статеві зносини природнім способом, пов`язаним із вагінальним проникненням у тіло потерпілої ОСОБА_12 з використанням власних геніталій, чим спричинив останній, відповідно до висновку експерта №12-14/120-Зм/23 від 18.07.2023, тілесні ушкодження у виді надриву дівочої пліви, що утворився від дій тупого предмета, з обмеженою травмуючою поверхнею по механізму тертя-ковзання, індивідуальні особливості якого в своїй травмуючій поверхні не відобразилися, можливо внаслідок дії напруженого статевого органу при задоволенні статевої пристрасті природнім шляхом, і по своїм характеризуючим особливостям вищевказаний надрив міг бути отриманий від подій 17.06.2023.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковані як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди (зґвалтування), тобто як кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 4 ст. 152 КК України.

На зазначений вирок суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_9 та захисником ОСОБА_10 подані апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить скасувати вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 17.07.2025, перекваліфікувавши дії ОСОБА_9 з ч.4 ст.152 КК України на ч.1 ст.155 КК України, призначивши йому покарання в межах санкції цього Закону.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції ухвалено з порушенням вимог ст.ст.7, 370 КПК України, є необґрунтованим та не вмотивованим, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставою для його скасування чи зміни у відповідності до п.2 ч.1 ст.409, ст.411 КПК України.

Захисник також зазначає, що обвинувачений ОСОБА_9 хоча і визнає, що він мав статевий акт за добровільною згодою із потерпілою ОСОБА_12 , але на той час її підзахисний не міг знати вік потерпілої та вважав, що їй понад 14 років, а тому в діях обвинуваченого відсутній склад злочину, передбаченого ч.4 ст.152 КК України. При цьому, як зазначає апелянт, судом першої інстанції не прийнято до уваги висновок №12-14/120-ЗМ/23 від 18.07.2023 відповідно до якого, потерпіла заявила, що мала статевий акт 04.06.2023, а не 17.07.2023, як про це вказано у формулюванні обвинувачення, а тому вона могла мати і інші сексуальні стосунки з іншими людьми, а не тільки з ОСОБА_9 .

Крім того, захисник зазначає, що судом не надана належна оцінка показанням свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які в свою чергу підтверджують показання обвинуваченого про те, що потерпіла виглядала старше за свій вік, була добре обізнана у сексуальних зносинах, демонструвала обізнаність у статевих відносинах, неодноразово приходила до ОСОБА_9 , з яким мала близькі стосунки. Також апелянт посилається на те, що судово-медичний експерт ОСОБА_18 під час свого допиту в суді першої інстанції зазначив, що у зв`язку зі спливом значного періоду часу він не пам`ятає зовнішній вигляд потерпілої, але, за загальними даними, ОСОБА_9 мав розуміти її вік.

Обвинувачений ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок суду першої інстанції, перекваліфікувати його дії з ч.4 ст.152 КК України на ч.1 ст.155 КК України та призначити йому покарання із застосуванням положень ст.ст.69, 69-1 КК України. Також просить повернути мобільний телефон "Xiaomi Redmi A1" з сім-картами його матері.

В обґрунтування своєї апеляційної вимоги ОСОБА_9 посилається на те, що він не оспорює факт статевого акту з потерпілою ОСОБА_12 , який був за добровільною згодою, але обвинувачений достеменно не знав вік потерпілої, яка виглядала значно старше. Зазначає, що потерпіла мала погані стосунки зі своєю матір`ю та бабусею, кілька разів тікала з дому на декілька днів до своїх друзів, розпиває алкогольні напої та курить цигарки,

Апелянта також вказує на те, що потерпіла ОСОБА_12 сама прийшла до нього додому та запропонувала йому зайнятися сексом, на що він погодився. Після статевого акту вони одяглись, він подзвони своїм друзям, які до нього приїхали, а ОСОБА_12 , яка була веселою, усміхалась та жартувала, зробила каву і пішла до себе додому. В подальшому, приблизно через місяць, потерпіла все розповіла своїй матері - законному представнику ОСОБА_19 , яка подала відповідну заяву до поліції. Зазначає, що увечері 16.07.2023 матір потерпілої зустріла його біля кафе, побила обвинуваченого та погрожувала йому розправою в майбутньому.

Обвинувачений в своїх апеляційних доводах зазначає про те, що судом не надана належна оцінка показанням свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_20 та ОСОБА_17 , які вказували, що ОСОБА_9 не міг зґвалтувати потерпілу, оскільки остання могла за себе постояти, а свідок ОСОБА_17 також зазначала, що потерпіла ОСОБА_12 виглядає значно доросліше за свій вік.

Крім того, обвинувачений просить врахувати, що він щиро розкаюється у вчиненому, добровільно з`явився до поліції та сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується за місцем мешкання і роботи, а також думку потерпілої, яка просила призначити йому мінімальне покарання. Також зазначає, що його батьки потребуються постійного догляду та допомоги.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_12 та її законний представник ОСОБА_11 не з`явились, але вони були належним чином повідомлені про дату, місце та час апеляційного розгляду.

Крім того, до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшла письмова заява законного представника потерпілої ОСОБА_11 , в якій остання просила провадити апеляційний розгляд за їх відсутності, оскільки участь потерпілої ОСОБА_12 в судових засіданнях негативно впливає на її психологічний стан.

За таких обставин, з урахуванням думки учасників судового провадження, апеляційний суд визнав за можливе, на підставі ч.4 ст.405 КК України, провадити апеляційний розгляд цього кримінального провадження за відсутності потерпілої ОСОБА_12 та її законного представника ОСОБА_11 , які були належним чином повідомлені про дату, місце та час судового розгляду, а також подали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту в повному обсязі, думку прокурорів, які заперечували щодо задоволення поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В своїх апеляційних скаргах сторона захисту не оспорює фактичні обставини кримінального провадження щодо події статевих зносин природнім способом між обвинуваченим ОСОБА_9 та потерпілою ОСОБА_12 , а також не ставить питання щодо недопустимості письмових доказів у цій справі, а тому колегією суддів не перевіряє оскаржуваний вирок суду першої інстанції в цій частині, відповідно до вимог ст.404 КПК України.

Переглядаючи вирок в межах апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 щодо зміни оскаржуваного вироку з підстав, як зазначають апелянти, невідповідності висновків суду першої інстанції встановлення фактичних обставин кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з неправильною правовою кваліфікацією дій ОСОБА_9 за ч.4 ст.152 КК України, колегія суддів апеляційного вважає їх безпідставними, оскільки сторона захисту під час апеляційного розгляду не довела наявність правових і фактичних підстав для цього.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Крім того, згідно положень ст.ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Вказані вимоги закону були дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

Колегія суддів критично оцінює твердження сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та відсутності доказів на підтвердження вини ОСОБА_9 злочину за ч.4 ст.152 КК України, оскільки вони повністю спростовуються відомостями доказів, які судом першої інстанції співставлені, проаналізовані і покладені в основу обвинувального вироку, з огляду на наступне.

Зокрема, на підтвердження винуватості ОСОБА_9 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, суд обґрунтовано послався, окрім іншого, на показання потерпілої ОСОБА_12 , законного представника потерпілої ОСОБА_11 , судово-медичного експерта ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_17 .

Так, малолітня потерпіла ОСОБА_12 , будучи допитаною в суді першої інстанції за методикою «Зелена кімната» без прямого контакту з обвинуваченим, в присутності свого законного представника, представника адвоката ОСОБА_23 та фахівця - представника Служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області ОСОБА_24 надала показання про те, що з обвинуваченим ОСОБА_9 знайома приблизно 2 роки, проживає по сусідству, та іноді допомагав її матері по господарству косити траву, тощо. Влітку 2023 року, точну дату не пам`ятає, їй було повних 11 років і обвинувачений достовірно знав скільки їй років, оскільки вона сама йому повідомила, що скоро її день народження. Одного дня ОСОБА_9 підізвав її та запропонував купити курячі яйця. Спитавши у бабусі, вона повернулася до будинку ОСОБА_9 вже з грошима. Він відчинив двері та запропонував чаю. Потерпіла погодилася, присіла на стілець, і ОСОБА_9 підійшов ззаду та почав торкатися її рук, інших частин тіла, а вона немогла поворухнутися. Потім він схопив її за руки, так, що потерпіла не змогла вирватися, і поніс до сусідньої кімнати та почав роздягати. Він утримував її своїм тілом так, що вона не могла вирватися, а потім стягнув з шорти разом з нижньою білизною, та здійснив статевий акт, під час якого вона відчувала біль. В неї це були перші статеві відносини з чоловіком, і ОСОБА_9 сказав, щоб вона не розповідала про це матері, оскільки тоді він розкаже всім хлопцям в селі про цю подію і осоромить її. Тому вона боялася розповісти про це матері, однак коли ОСОБА_9 приніс їй квіти на день народження, мама стала з`ясовувати, чому 30-річний чоловік подарував їй квіти. Тоді вона розповіла все матері, а після цього випила багато пігулок, які знайшла в бабусі, а через деякий час їй викликали «швидку допомогу» і вона опинилася в реанімації. В неї з ОСОБА_9 не було жодних близьких стосунків, вони не були «парою», на даний час вона проходить спілкування з психологом, щоб пережити цю подію.

Законний представник потерпілої ОСОБА_11 повідомила в суді першої інстанції, що обвинувачений ОСОБА_9 проживає у сусідньому будинку і вона запрошувала його допомогти зробити «чоловічу» роботу: покосити траву, вирубати дерева у дворі, тощо. Зазначила, що ОСОБА_9 достовірно знав скільки років її доньці. Оскільки вона сама працює провідником на залізниці, її по декілька діб вдома не буває, і донька залишалася сама з бабусею, яка за станом здоров`я мало рухається. Влітку 2023 року, пізно ввечері вона побачила свою доньку, яка сидить на лавочці з ОСОБА_9 , а через деякий час обвинувачений приніс квіти для привітання доньки з днем народження. Вона стала з`ясовувати, що може пов`язувати її доньку з 30-річним чоловіком, а у Софії стався нервовий зрив, та вона напилася пігулок. ОСОБА_11 викликала швидку, добу дитина провела у реанімації м. Харкова, після чого все їй розповіла. Дитина повідомила, що не могла чинити опір і наче «заніміла». Вона разом з дитиною пройшли огляд у лікаря-гінеколога, що додало доньці ще більших страждань. Ці події дуже негативно вплинули на психічний стан доньки, оскільки обвинувачений пригрозив ОСОБА_25 тим, що всім хлопцям розповість, що тепер можна «замутити» з Сонею, а дитина носила в собі весь цей бруд, та не розповідала нікому. На даний час вони змушені відвідувати психолога, щоб позбутися психічної травми, а тому діями обвинуваченого спричинено моральні страждання і дитині, і матері. Тому вона звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди, спричиненої злочином, який просить задовольнити в повному обсязі, а також просить призначити обвинуваченому покарання, яке відповідає тяжкості вчиненого.

Свідок ОСОБА_13 надав в суді першої інстанції показання про те, що познайомився з ОСОБА_9 приблизно у 2022 році, разом підробляли в цеху. Одного разу свідок бачив ОСОБА_25 в будинку обвинуваченого, вона виглядала спокійною і пропонувала йому приготувати каву, а потім пішла. Потім ОСОБА_9 розказував свідку, що у нього з ОСОБА_26 був статевий акт, на що він відповів обвинуваченому «так вона ж мала і розкаже матері». Свідок зазначив, що ОСОБА_9 знав, що ОСОБА_25 близько 11-12 років. Приблизно в червні-липні 2023 року, коли був випускний у Шелудьківському ліцеї, йому подзвонив ОСОБА_9 та повідомив, що « ОСОБА_27 його здала».

Свідок ОСОБА_14 , який є неповнолітнім, в присутності законного представника ОСОБА_28 та соціального-педагога - представника служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , повідомив під час свого допиту в суді першої інстанції, що приблизно у 2023 році познайомився з ОСОБА_9 , якому на вигляд було близько 30 років, і вони з братом іноді приїжджали до нього додому в гості. Свідком подій він не був, проте ОСОБА_9 колись їм розповідав, що вони з ОСОБА_25 цілувалися та між ними був статевий акт. На час подій ОСОБА_25 було приблизно 11-12 років, що було відомо ОСОБА_9 .

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 пояснив, що 17.06.2023 вони з ОСОБА_21 приїхали до обвинуваченого додому. Вікна будинку були зашторені, двері замкнені. Коли вони постукали, двері відчинив ОСОБА_9 , а в будинку побачили ОСОБА_30 , яка робила йому каву. ОСОБА_27 була в нормальному стані, одягнена і не плакала. Коли свідок запитав про стосунки з ОСОБА_25 у Вітохіна, бо вона мала за віком, той відповів, що її мати все знає, і у них тільки поцілунки. Подробиці про відносини не розказував.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні в суді першої інстанції повідомив, що 17.06.2023 він з ОСОБА_15 приїжджали до ОСОБА_9 додому, де в будинку бачили ОСОБА_31 , яку він знає як мешканку цього ж села. Пізніше ОСОБА_9 їм повідомив, що в нього сексуальні стосунки з ОСОБА_25 , однак свідок йому не повірив, бо ОСОБА_25 по виду була дуже мала.

Свідка ОСОБА_22 , будучи допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції, пояснила, що ОСОБА_32 , яка є власницею будинку АДРЕСА_2 , доручила їй приглядати за будинком в період війни, а потім дозволила впустити жити туди ОСОБА_9 , якого свідок знає виключно як порядну людину. Свідок зазначила, що ОСОБА_9 не злий, добрий, роботящий, часто допомагав їй в роботі по догляду за городиною. При цьому, свідок зазначила, що у малолітньої Софії дуже погана репутація, мешканці села її бачили п`яною біля клубу. Виглядає вона значно доросліше своїх років. Раніше свідок працювала прибиральницею в клубі с.Шелудьківка і їй відомо, що дівчина займалася карате, займала призові місця, а отже, на думку свідка, ніякого зґвалтування бути не могло, бо ОСОБА_25 здатна себе захистити.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_17 пояснила, що дуже добре знає родину ОСОБА_33 , оскільки є хрещеною матір`ю ОСОБА_34 . Свідок проживає по сусідству як з ОСОБА_25 , так і з ОСОБА_9 , який є дуже добрим, тихим і спокійним. Софія, навпаки, виглядає дуже дорослою, фарбує очі, одягається занадто зухвало. Декілька разів свідок бачила, як ОСОБА_9 та ОСОБА_12 прогулювалися вдвох у лісі, або сиділи допізна на лавочці. При цьому ОСОБА_25 , перебуваючи в колі своїх однолітків, постійно розказує дітям про секс, викладає непристойні відео у соцмережі. Коли ОСОБА_25 випила багато пігулок, її бабуся зателефонувала саме свідку і та сказала викликати «швидку допомогу». Свідок впевнена, що ОСОБА_25 вирішила здійснити суїцид через сварку з матір`ю, яка змусила її все розповісти, а не через вчинок ОСОБА_9 .

Крім того, судом першої інстанції також співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться в письмових доказах, що надані стороною обвинувачення та яким суд першої інстанції дав обґрунтовану оцінку у мотивувальній частині вироку, у зв`язку з чим суд дійшов висновків про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, з якими погоджується і колегія суддів, а тому вважає недоцільним наводити зміст окремих доказів вдруге.

Крім того, ані в своїй апеляційній скарзі, ані під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, обвинувачений та його захисник не оспорювали допустимість отримання усіх доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, та відомості яких суд першої інстанції брав до уваги при ухваленні оскаржуваного обвинувального вироку.

Разом з цим, колегія суддів, дотримуючись вимог ч.2 ст.404 та ст.419 КПК України, вважає необхідним навести відомості наступних письмових доказів, що долучені до матеріалів судового провадження і яким надана обґрунтована та правильна оцінка судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Зокрема, згідно відомостей протоколів прийняття заяви від ОСОБА_12 та ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 17.06.2023, останні просили вжити заходи щодо ОСОБА_9 , який вчинив дії сексуального характеру відносно ОСОБА_12 (т.7 арк.14, 15).

Відповідно до свідоцтва про народження (повторне) та паспорт №005017562 від 30.07.2020, ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 08.07.2011 виконавчим комітетом Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області зроблено відповідний актовий запис №08 (т.7 арк.19).

З відомостей довідки старости Шелудьківського старостинського округу від 15.03.2023 №150/05-14/4 вбачається, що відповідно до погосподарського обліку Шелудьківського старостинського округу, Слобожанської селищної ради, Чугуївського району, Харківської області, малолітня ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована і фактично мешкає в АДРЕСА_2 . Разом з нею за вищезазначеною адресою зареєстровані і мешкають: ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 мама, ОСОБА_35 ІНФОРМАЦІЯ_5 , - бабуся. Скарг від сусідів та односельчан на їх адресу на надходило (т. арк.85).

Згідно відомостей довідки-інформації Комунального закладу «Шелудьківський ліцей імені Героя Радянського Союзу Юхима Єгоровича Кравцова Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області», ОСОБА_12 навчається у Шелудьківському ліцеї з першого класу. Володіє навчальним матеріалом на достатньому та середньому рівнях. Потребує постійного контролю з боку вчителя. Правил поведінки дотримується не завжди, має порушення дисципліни. Навчається не в повну міру своїх можливостей. Виявляє активність тільки під час тієї роботи, яка їй подобається. Мати регулярно цікавиться життям доньки, відвідує батьківські збори, підтримує постійний контакт з класним керівником (т.7 арк.83-84).

Відповідно до відомостей довідки попереднього медичного огляду від 17.07.2023, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оглянута лікарем - гінекологом ОСОБА_36 о 16-00 годині 17.07.2023 року, діагноз: на 9-ти годинах умовного циферблату годинника мається надрив (старий) дівочої пліви. Інших ушкоджень в області зовнішніх статевих органів не виявлено (т.7 арк.22).

Висновок судово-медичного експерта №12-14/120-Зм/23 від 17.07.2023 встановлено, що на підставі даних судово-медичної експертизи за матеріалами ЄРДР №0000318, у потерпілої неповнолітньої гр-ки ОСОБА_12 , 2011 р.н., враховуючи судово-гінекологічне дослідження, мед. довідку зі Слобожанської лікарні, висновок лікаря гінеколога ОСОБА_36 , і у відповідь на поставлені питання, яких-небудь тілесних ушкоджень не мається. Ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у гр-ки ОСОБА_12 встановити не представляється можливим у зв`язку з відсутністю у неї яких-небудь тілесних ушкоджень (згідно п.4.13 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.). Анатомічна цілісність дівочої пліви у гр-ки ОСОБА_12 порушена, про що свідчить надрив дівочої пліви на 9-ти годинах умовного циферблату годинника з білясто-рожевими, м`якими краями, які не кровоточать. Вказаний вище надрив дівочої пліви утворився від дії тупого предмета, з обмеженою травмуючою поверхнею по механізму тертя-ковзання, індивідуальні особливості якого своїй травмуючій поверхні не відобразилися, можливо, внаслідок дії напруженого статевого органу, при задоволенні статевої пристрасті природнім шляхом, і по своїм характеризуючим особливостям вищевказаний надрив міг бути отриманий від подій як 04.06.2023 р., як зазначила потерпіла, так і 17.06.2023 р., як вказано в постанові. Згідно п.п.2.1.1 проведення судово-медичної експертизи з приводу статевих відносин Приказу №6 МОЗ України від 17.01.1995 р. - статева зрілість у осіб жіночої статі визначається у віці від 14 років до 17 років. У всіх осіб, які не достигли 14 років статева зрілість не визначається, і ці особи являються нестатевозрілими. На підставі вищевикладеного неповнолітня гр-ка ОСОБА_12 12 років - статевої зрілості не достигла (т.7 арк.24-25).

Згідно відомостей протоколу огляду місця події від 17.07.2025 з фототаблицею, проведеного на території домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_9 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого було виявлено та вилучено: волосся світлого кольору; ковдру білого кольору з орнаментом у вигляді квітів синього та червоного кольорів; шорти в клітинку синього, зеленого та блакитного кольорів; футболку чоловічого типу фіолетового кольору з написом на передній частині "O sport x WEAK"; мобільний телефон торгової марки "Xiaomi Redmi A1", imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , в корпусі бірюзового кольору (т.7 арк. 27-36).

З відомостей фототаблиці до протоколу огляду місця події від 17.07.2025 вбачається, що на скріншотах вилученого у обвинуваченого мобільного телефону зафіксовано, що через пошукову систему «Google» виконувався пошук за запитами «штраф за изнасилование», «через сколько провариться после незащищенного полового акта», «аналіз на ЗППП», «какой срок на определение полового акта» (т.7 арк.35-36).

Висновом експерта судово-медичної імунологічної експертизи №14/1599-Дм/23 від 03.08.2023 встановлено, що волосся, вилучене в ході огляду місця події з ковдри за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_9 , відповідно до якого Об`єкти №№1-7, вилучені з ковдри за фактичним місцем мешкання ОСОБА_9 (об`єкти №№1,2,4-життездатні вирвані, об`єкти №б,7-випавші, об`єкт №3-фрагмент відокремлений тупим твердим предметом чи його гранями, Об`єкт №5 - фрагмент, обірваний швидким рухом), які по морфологічним ознакам подібні як між собою, так і зі зразками волосся з голови малолітньої потерпілої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.7 арк.103-105).

Згідно висновку експерта судово-медичної цитологічної експертизи №15-12/ №598-ДМ/Ц/2023 від 23.08.2023, в результаті проведення судово-медичної експертизи ковдри, представленої на дослідження, встановлено, що в об`єкті №5 знайдені сліди крові людини з домішкою сперми. При серологічному досліджені виявлен антиген Н. Таким чином, сліди крові та сперми могли походити від чоловіка з групою крові 0(1)з ізогемаглютинінами анти-А, анти-В, в тому числі і від підозрюваного ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цитологічному дослідженні епітеліальних клітин, які містять ядра, не знайдено (т.7 арк. 133-138).

Висновком судово-психіатричного експерта №94 від 21.08.2025 встановлено, що ОСОБА_9 на теперішній час хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_9 перебував поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_9 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує» (т.7 арк.169-171).

З відомостей протоколу слідчого експерименту від 25.07.2023 разом з відеозапису до нього вбачається, що під час цієї слідчої дії ОСОБА_9 показав місце події та пояснив, що все сталося з добровільної згоди обох, скільки років Софії він не знав. Потерпіла ОСОБА_37 казала, що все вже вміє і знає (т.7 арк.173-176).

В своїх апеляційних скаргах захисник ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_9 не оспорюють відомості, що містяться у вищенаведених доказах, на які послався суд першої інстанції при доведеності вини ОСОБА_9 за пред`явленим обвинуваченням, а також не порушують питання щодо допустимості і достовірності цих доказів, а тому колегія суддів, дотримуючись вимог ст.404 КПК України, не перевіяє оскаржуваний вирок в цій частині.

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

За таких обставин, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 152 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, які зводяться до того, що суд першої інстанції дав неправильну правову оцінку діям ОСОБА_9 , що призвело до помилкової їх кваліфікації за ч. 4 ст. 152 КК України, оскільки обвинуваченому не було відомо про малолітній вік потерпілої ОСОБА_12 та ОСОБА_9 помилково вважав, що її вже виповнилось шістнадцять років, у зв`язку з чим наявні підстав для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст. 155 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своїм правовим змістом кваліфікація діяння завжди обумовлена необхідністю доказування за допомогою кримінальних процесуальних і криміналістичних засобів двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу.

Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.

За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунків. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень у життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

При цьому, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України».

Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак, не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину і виключають можливу відсутність умислу або інший його характер.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Частиною 4 статті 152 КК України встановлено кримінальну відповідальність за вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

Відповідно до п.10 постанови Пленум Верховного Суду України від 30.05.2008 №5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи», кримінальна відповідальність за вчинення задоволення статевої пристрасті неприродним способом щодо неповнолітньої настає лише за умови, якщо винна особа усвідомлювала (достовірно знала чи припускала), що вчиняє такі дії щодо неповнолітньої або малолітньої особи, а так само, коли вона повинна була і могла це усвідомлювати.

При цьому суд повинен враховувати не тільки показання підсудного, а й потерпілої особи, ретельно перевіряти їх відповідність усім конкретним обставинам справи. При вирішенні цього питання враховується вся сукупність обставин справи, зокрема, зовнішні фізичні дані потерпілої особи, її поведінка, знайомство винної особи з нею, володіння винною особою відповідною інформацією. Неповнолітній або малолітній вік потерпілої особи не може бути підставою для кваліфікації вказаних дій за частиною третьою чи четвертою статті 152 КК (2341-14) або частиною другою чи третьою статті 153 КК, якщо буде доведено, що винна особа сумлінно помилялася щодо фактичного віку потерпілої особи.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст.152 КК України, колегія суддів враховує, що з вищезазначених показань потерпілої ОСОБА_12 та її законного представника ОСОБА_11 вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 достеменно знав про малолітній вік потерпілої.

При цьому, потерпіла ОСОБА_12 особисто повідомляла обвинуваченому про свій вік приблизно за тиждень до вчиненого злочину та зазначала йому, що у неї скоро буде день народження.

Крім того, у день народження потерпілої обвинувачений передав матері потерпілої букет квітів, щоб вона привітала свою доньку з цим святом, тобто ОСОБА_9 достеменно знав, що ОСОБА_12 виповнилось дванадцять років, що додатково свідчить про безпідставність тверджень апелянтів про те, що обвинувачений дізнався про вік потерпілої лише після вчиненого злочину.

Будь-яких доказів про те, що потерпіла не могла пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинуваченим та його захисником суду апеляційної інстанції не надано, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні процесуальні підстави ставити під сумнів зазначені вище показання потерпілої та її законного представника.

Колегія суддів також бере до уваги, що обвинувачений ОСОБА_9 майже рік мешкав по сусідству з родиною ОСОБА_38 , яким регулярно допомагав по господарству та перебував у добрих стосунках із ними, що об`єктивно обумовлює їх спілкування між собою, у тому числі, на побутові теми.

Апеляційний суд також враховує, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_21 повідомили під час їх допиту в суді першої інстанції, що потерпіла ОСОБА_12 виглядала на свій біологічний вік та обвинувачений ОСОБА_9 добре це розумів.

Вищезазначені свідки у цьому кримінальному провадженні були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що свідки надавали завідомо неправдиві показання та мають особисту зацікавленість щодо розгляду цього кримінального провадження чи вони мають намір обмовити обвинуваченого.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.7, ч. 1 ст.26 КПК України, однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність, яка полягає у вільному використанні суб`єктами кримінального провадження своїх процесуальних прав в межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Отже, сторона захисту у змагальному процесі не була позбавлена можливості також задавати свідкам питання, у тому числі з метою підтвердження версії щодо необізнаності ОСОБА_9 про малолітній вік потерпілої ОСОБА_12 , якій на час вчинення стосовно неї злочину було лише 11 років.

При цьому, обвинуваченим та його захисником не надано суду доказів, які б свідчили про особисту зацікавленість вищезазначених свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_21 у розгляді цього кримінального провадження, оскільки ці свідки ретельно допитувалися в ході судового розгляду в суді першої інстанції, вони надавали детальні показання щодо обставин, пов`язаних із вчиненим ОСОБА_9 кримінального правопорушення за ч.4 ст.152 КК України, попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому підстав вважати, що свідки мають намір оговорювати обвинувачену немає.

Водночас, колегія суддів критично ставиться до показань свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_17 про те, що потерпіла ОСОБА_12 виглядає значно доросліше за свій вік, оскільки такі показання свідків є суб`єктивними та повністю спростовуються як наведеними вище показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , так і відомостями відеозапису судового засідання від 17.06.2024, під час якого було допитану малолітню потерпілу та з якого вбачається зовнішні фізичні дані останньої.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги показання свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_17 про те, що потерпіла ОСОБА_12 вживає алкогольні напої та постійно розказує дітям про секс, оскільки зазначені обставини їм відомі з пояснень інших осіб та вони не підтверджуються жодним доказом у справі.

Більш того, не дивлячись на такі показання свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_17 , обвинувачений ОСОБА_9 повинен був і міг усвідомити, що потерпіла є малолітньою особою, оскільки тривалий час спілкувався з сім`єю ОСОБА_38 та неодноразово проводив час із потерпілою, а тому володів інформацією щодо кола та тематики спілкування з ОСОБА_12 .

При цьому, судово-медичний експерт ОСОБА_18 під час роз`яснення експертного висновку зазначив, що дорослий, психічно здоровий чоловік здатний відрізнити дівчинку 11 років від дівчини у віці 15-16 років. Також експерт пояснив, що оглядав потерпілу ОСОБА_12 особисто разом із лікарем гінекологом ОСОБА_36 , та під час проведення обстеження дівчина виглядала відповідно до свого віку, а тому твердження сторони захисту щодо неусвідомлення обвинуваченим віку дитини під час статевого акту є безпідставними, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника в цій частині є суб`єктивною та неспроможною.

За таких обставин, враховуючи показання потерпілої, її законного представника, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 та судово-медичного експерта ОСОБА_18 в їх сукупності, а також з урахуванням віку потерпілої на час вчинення злочину 11 років, тривалого знайомства обвинуваченого з сім`єю ОСОБА_38 , неодноразових зустрічей обвинуваченого з потерпілою, зовнішніх фізичних даних потерпілої, таких як обличчя, її зріст та тілобудова, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_9 усвідомлював (достовірно знав) про малолітній вік ОСОБА_12 , у зв`язку з чим апеляційні скарги в цій частині є неспроможними та безпідставними.

Щодо апеляційних доводів сторони захисту про добровільність вступу в статеві відносини потерпілої, то колегія суддів зазначає, що вказівка в ч. 4 ст. 152 КК на «дії, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди» дозволяє стверджувати, що сексуальне проникнення в тіло малолітньої особи визнається зґвалтуванням незалежно від того, чи давала така особа на це згоду, є остання добровільною (така згода визнана законодавцем фікцією) або вимушеною, чи розуміла малолітня особа характер і значення вчинюваних стосовно неї дій тощо.

Колегія суддів також враховує, що відповіднодо пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та недоторканості особи» від 30.05.2008 року №5, якщо потерпіла особа з певних причин (малолітній вік, розумова відсталість, непритомний стан тощо) не розуміла характеру і наслідків вчинюваних з нею дій, скоєні статеві зносини треба розцінювати як зґвалтування малолітньої (малолітнього) або неповнолітньої (неповнолітнього) з використанням її (його) безпорадного стану».

При чому безпорадність може бути як фізичною (в силу вад здоров`я), або психічною саме в зв`язку з малолітнім віком потерпілої особи, а тому відсутність фізичного опору дорослому чоловікові жодним чином не свідчить про згоду потерпілої на вступ у статевий зв`язок, і може бути розцінена як вимушена поступка з метою самозбереження.

За змістом Правил проведення судово-медичних експертиз (обстежень) з приводу статевих станів в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, особи як жіночої, так і чоловічої статі віком до 14 років вважаються такими, що не досягли статевої зрілості.

Згідно висновку судово-медичного експерта №12-14/120-Зм/23 від 17.07.2023, анатомічна цілісність дівочої пліви у гр-ки ОСОБА_12 порушена, про що свідчить надрив дівочої пліви на 9-ти годинах умовного циферблату годинника з білясто-рожевими, м`якими краями, які не кровоточать. Неповнолітня гр-ка ОСОБА_12 12 років - статевої зрілості не достигла.

Крім того, твердження сторони захисту про те, що показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_21 доводять їх версію щодо добровільної згоди потерпілої щодо статевого акту, на переконання колегії суддів, є безпідставними, оскільки з відомостей звукозапису судового засідання від 17.06.2024 вбачається, що під час свого допиту в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_12 пояснила, що обвинувачений ОСОБА_9 силою взяв її та поніс до сусідньої кімнати, де поваливши на ліжко, стягнув з неї з шорти разом з нижньою білизною, та здійснив статевий акт, під час якого вона відчувала біль. Потерпіла також зазначила, що після вчиненого злочину обвинувачений наказав їй, щоб вона не розповідала нікому про те, що трапилось, адже він може розповість про це односельчанам. Зазначені погрози потерпіла ОСОБА_12 сприйняла реально та побоювалась, що її можуть виставити у поганому світлі, у зв`язку з чим вона виконала вказівки обвинуваченого, зробила каву/чай та нічого не розповіла знайомим обвинуваченого, які прийшли до нього додому у цей день трошки пізніше вчиненого злочину, після чого пішла до себе додому.

Надані потерпілою ОСОБА_12 показання суд визнав чіткими й послідовними, підстав не довіряти її показанням у суду першої інстанції не було і суд ці показання оцінив у сукупності з іншими доказами відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

При цьому, колегія суддів враховує висновок судово-психіатричного експерта №94 від 21.08.2025, згідно якого ОСОБА_9 відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними, у період часу, якому відповідає правопорушення, обвинувачений перебував поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, а також міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Отже, з урахуванням диспозиції ч. 4 ст. 152 КК України та фактичних обставин справи, колегія суддів ставиться критично до апеляційних доводів сторони захисту щодо наявності добровільної згоди на статевий акт з боку потерпілої та неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, у зв`язку з чим відсутні підстави зміни оскаржуваного вироку та перекваліфікації дій ОСОБА_9 на ч.1 ст.155 КК України.

Таким чином, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди (зґвалтування), зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Колегія суддів також ставиться критично до апеляційних доводів захисника про те, що під час судового розгляду неправильно встановлено дату вчиненого злочину, оскільки такі твердження сторони захисту спростовуються як показаннями потерпілої та свідків у цій справі, так і поясненнями самого обвинуваченого, який не заперечував під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції, що злочин вчинено ним 17.06.2023, як про це зазначено у формулюванні обвинувачення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, а доводи сторони захисту спростовується сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів, які в своїй сукупності доводять вину ОСОБА_9 за пред`явленим обвинуваченням, у зв`язку з чим, на переконання суду апеляційної інстанції, доводи захисника та обвинуваченого щодо неправильної правової кваліфікації дій обвинуваченого є способом захисту і спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений особливо тяжкий злочин.

Колегія суддів також не погоджується з апеляційною вимогою обвинуваченого про необхідність зміни оскаржуваного вироку та повернення його матері мобільного телефону "Xiaomi Redmi A1", що належать ОСОБА_9 , оскільки нормами ст.100 КПК України не передбачено повернення речових доказів близьким родичам особи, яку визнано винною у вчиненні злочину, за виключенням того, що це майно належить саме їм на праві власності та вони не знали і не могли знати про їх незаконне використання.

Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами обвинуваченого, які він зазначив під час апеляційного розгляду, про незаконність оскаржуваного вироку в частині вирішення цивільного позову законного представника потерпілої ОСОБА_11 , оскільки внаслідок вчинення кримінального правопорушення фізичному та психічному здоров`ю ОСОБА_12 заподіяно значну шкоду, яка в силу свого малолітнього віку перебувала в безпорадному стані, і внаслідок вчинення насильницьких дій обвинуваченого отримала глибоку психологічну травму.

При цьому, не впоравшись зі стресом та моральними стражданнями, в липні 2023 року малолітня ОСОБА_12 вчинила спробу самогубства, що підтверджується відповідною медичною документацією (т.1 арк.91), та знаходиться в прямому причинному зв`язку з протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_9 .

Також належить врахувати, що моральні страждання дитини, а також її матері, що викликані злочином, тривають і досі, бо спричинили негативні зміни у їх житті, оскільки дитина перебуває у пригніченому емоційному стані, має порушення сну, нервовість та дратівливість, а тому рішення суду щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої сторони моральну шкоду у розмірі 250 000 гривень, на переконання колегії суддів, відповідає принципам розумності, співмірності й справедливості.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати (ч. 1 ст. 124 КПК України), в тому числі й витрати на правову допомогу (п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України).

Тобто, на обвинуваченого покладається обов`язок відшкодування документально підтверджених процесуальних витрат, зокрема, і виплати, пов`язані з правовою допомогою представника потерпілого.

На підтвердження витрат про надання правничої правової допомоги до позовної заяви представником потерпілої надано Договір про надання правничої допомоги від 19.09.2023 року, Акти прийому-передачі послуг, поштові квитанції про перерахування коштів, ордер адвоката (т.1 арк.92 96, 102, 192-194).

При цьому, судом першої інстанції правильно врахована тривалість судового розгляду з 11.09.2023, складність справи та її значення для потерпілої сторони, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь законного представника процесуальні витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн., а тому доводи обвинуваченого в цій частині, на думку колегії суддів, також є необґрунтованими та безпідставними.

Перевіряючи вирок в межах апеляційних скарг сторони захисту в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, відомості про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини, ніхто не може бути свавільно його позбавлений.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи охорони дитинства.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень.

Статтею 10 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності.

Згідно зі ст. ст. 19, 34 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою ВРУ №789ХІІ від 27.02.1991, держава повинна вживати всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного і психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Держава зобов`язана захищати дитину від усіх форм сексуальної експлуатації і сексуальних розбещень.

Статтею 34 цієї Конвенції встановлено, що держава зобов`язана захищати дитину від усіх форм сексуальної експлуатації та сексуальних розбещень.

Стаття 52 Конституції України встановлює, будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідується за законом.

Конвенція про права дитини вважає завданням кожної держави надати дитині такий захист і піклування, які необхідні для її гаразду, захистити дитину від усіх форм дискримінації або покарання, фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, недбалого і брутального поводження та експлуатації, забезпечити їй здоровий розвиток тощо.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, а саме.

Так, кримінальне правопорушення за ч.4 ст.152 КК України, відповідно до класифікації за ст.12 КК України, є особливо тяжким злочином.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до статей 66 і 67 КК України, судом не встановлено.

Колегія суддів також не погоджується з апеляційними доводам обвинуваченого щодо наявності таких пом`якшуючих покарання обставин, відповідно до ст.66 КК України, як з`явлення зі знанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки матеріали судового провадження не містять відповідних відомостей та під час судового розгляду в судах першої і апеляційної інстанції обвинувачений оспорював свою вину за пред`явленим обвинуваченням.

З відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_9 вбачається, що він є громадянином України, неодружений, з середньою спеціальною освітою, працював тваринником на дільниці молочно-товарній в агрофірмі ТОВ «Надія», має зареєстроване місце проживання, є внутрішньо переміщеною особою, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє, на час вчинення правопорушення міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Апеляційні доводи сторони захисту про зайву суворість призначеного ОСОБА_9 покарання за вчинений особливо тяжкий злочин у виді 13 років позбавлення волі, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та доводів поданих апеляційних скарг, об`єктивно відсутні нові обставини, що пом`якшують призначене покарання та вказують на його невиправдану суворість і несправедливість.

Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12.07.2018 у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільного небезпечності вчиненого злочину, вищезазначені відомості про особу обвинуваченого, а також ураховує, що зґвалтування особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, є одним із найнебезпечніших кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканності, оскільки заподіює шкоду здоров`ю малолітньої дитини та неповнолітньої особи, негативно впливає на її нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєння ним, а також іншими особами, нових кримінальних правопорушень, а апеляційні доводи сторони захисту щодо явно несправедливого покарання є формальними, оскільки в своїй апеляційній скарзі обвинувачений та захисник фактично не обґрунтували, в зв`язку з чим пом`якшення покарання може позитивно вплинути на процес виправлення обвинуваченого.

Отже, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, відомостей про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, що пом`якшують покарання, фактичних обставин за цим кримінальним провадженням, наведених в оскаржуваному вироку, невідворотність спричинених наслідків, на думку колегії суддів, призначення покарання ОСОБА_9 , в тому числі із застосовуванням положень ст.69 КК України, чи будь-якого іншого пом`якшення покарання, не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а також не буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 , а також наданих стороною захисту під час апеляційного розгляду.

Разом з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 08 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді :