Справа № 307/5373/23
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

16.09.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тячівського районного суду від 14 березня 2024 року, у справі за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Вироком Тячівського районного суду від 14 березня 2024 року, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Ухвалено рахувати ОСОБА_7 початок строку відбуття покарання з моменту приведення вироку до виконання.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

31 серпня 2023 року, ОСОБА_7 будучи військовозобов`язаним, перебуваючи в приміщенні пункту постійного збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_1 , що розташований по АДРЕСА_1 , пройшов військово-лікарську комісію, яка на час проведення загальної мобілізації засідає за вищевказаною адресою, на предмет визначення ступеня придатності призовників до військової служби.

Згідно довідки військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №175/11/2513 від 31 серпня 2023 року, виданої відповідно до наказу Міністерства оборони України "Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України" №402 від 14 серпня 2008 року, ОСОБА_7 визнано придатним до військової служби, за результатами якої підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

В подальшому, ОСОБА_7 призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 та згідно контрольного талону мобілізаційного розпорядження зарахований в команду № НОМЕР_1 та 31 серпня 2023 року отримав під особистий підпис повістку про обов`язок прибути о 18 год. 00 хв. 31 серпня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 для подальшого призову військовозобов`язаного під час мобілізації, однак, після отримання повістки ОСОБА_7 , будучи належним чином попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 , що розташований в АДРЕСА_1 , 31 серпня 2023 року написав на ім`я т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 письмову заяву про відмову від проходження військової служби за мобілізацією.

Таким чином ОСОБА_7 , являючись військовозобов`язаним, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, ухилився від виконання свого конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а саме призову на військову службу під час мобілізації, тим самим порушивши вимоги ст. 65 Конституції України, положення Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та вимоги ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", не маючи на це законних підстав передбачених ст. 23 цього ж Закону.

Не погоджуючись з вироком в частині призначення покарання, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу. В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини, які пом`якшують міру покарання та дають право підозрюваному на застосування ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням та визначенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Зазначає, що акт обстеження та довідка Бедевлянської сільської ради підтверджують, що ОСОБА_7 проживає з двома малолітніми доньками, оскільки їхня мати перебуває за кордоном. У разі реального позбавлення волі діти залишаться без батьківського піклування. Указані документи просить приєднати до матеріалів кримінального провадження. Зауважує, що місцевий суд не взяв до уваги висновок Тячівського районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" в Закарпатській області, який вказує на середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та можливість виправлення особи без застосування покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі. Крім того, не враховано, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, розлучений, фактично перебуває у шлюбі, самостійно виховує дітей та забезпечує їм належний догляд. Просить скасувати вирок в частині незастосування ст. ст. 75, 76 КК України та прийняти нове рішення.

Апеляційний розгляд проводиться за відсутності сторони обвинуваченого ОСОБА_7 , неявка якого, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає розгляду справи. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого береться до уваги: останній належним чином повідомлений про час та місце розгляду кримінального провадження, що підтверджується довідкою про доставку SMS-повідомлення від 13.05.2025 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_7 ; клопотань чи заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 не подавав; розгляд кримінального провадження неодноразово відкладався, зокрема 13.08.2024; 14.11.202 та 13.05.2025. ОСОБА_7 будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду поданої ним апеляційної скарги жодного разу не з`явився до апеляційного суду; відповідно до ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно бути розглянуте і процесуальні рішення повинні бути прийняті у розумні строки.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, думку захисника адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Зміст апеляційної скарги свідчить про те, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 ст. 336 КК України не оспорюється, а тому судом апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється і визнається таким, що відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на вимогах кримінального та кримінального процесуального законів, а також наявних у матеріалах справи доказах.

Апеляційний суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 336 України кваліфіковані правильно.

Судове рішення оскаржується у частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання вимоги вказаних вище статтей Кримінального кодексу були дотримані, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та відсутність обтяжуючих обставин покарання, сприяння розкриттю злочину.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 за ст. 336 КК України покарання, судом першої інстанції взято до уваги наступне: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, особу винного, який характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, та незважаючи на те, що нібито розкаюється у вчиненому, не бажає проходити військову службу за мобілізацією, обставину, яка пом`якшує покарання - сприяння розкриттю кримінального правопорушення відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також те, що ОСОБА_7 розлучений, однак перебуває у фактичних шлюбних відносинах, офіційно не працевлаштований, підстав передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин не мав.

Тобто, врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_7 покарання, яке на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Твердження обвинуваченого про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини, які пом`якшують міру покарання, а також не врахував особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, розлучений, фактично перебуває у шлюбі, самостійно виховує дітей та забезпечує їм належний догляд є безпідставними, виходячи з наступного.

Визнання обвинуваченим своєї вини, а також дані про його особу були враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах, передбачених санкцією ст. 336 КК України.

З наданої обвинуваченим довідки №365 від 25.03.2024 року та акту від 25.03.2024 року слідує, що ОСОБА_7 проживає з двома малолітніми доньками ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки мати знаходиться за кордоном.

Однак, матеріалами кримінального провадження встановлено, що відповідно до інформації Бедевлянської сільської ради від 23 січня 2024 року № 81/05-14, діти обвинуваченого - ОСОБА_8 та ОСОБА_8 протягом останніх трьох років на території Бедевлянської сільської ради не проживають, а ОСОБА_7 проживає в АДРЕСА_2 , лише з співмешканкою ОСОБА_9 .

Крім того, не встановлено і відомостей про позбавлення матері батьківських прав.

Враховуючи ці обставини, доводи обвинуваченого про те, що у разі реального позбавлення його волі діти залишаться без піклування, є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.

Апеляційний суд, враховуючи висновок Тячівського районного відділу філії ДУ «Центру пробації» про середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та можливість виправлення особи без застосування покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі, бере до уваги встановлені відомості про те, що обвинувачений не бажає проходити військову службу, хоча й кається у вчиненому. Зважаючи на це, колегія суддів вважає, що обвинувачений не виявляє достатньої готовності до виправлення, що обґрунтовує необхідність застосування покарання у вигляді позбавлення волі.

Більше того, суд апеляційної інстанції зазначає, що ухилення від призову на військову службу під час мобілізації в період воєнного стану свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, а тому лише відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства сприятиме досягненню мети покарання, яка відповідно до ст. 50 КК України, полягає не лише у карі, а й у виправленні засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Інші обставини, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений, не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та, з огляду на встановлені у даному провадженні обставини, не впливають на можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Вказане, у своїй сукупності, свідчить про схильність ОСОБА_7 до продовження злочинної діяльності та небажання стати на шлях виправлення, а відтак, застосування відносно обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання, не призведе до виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як ним так і іншими особами та може створити у обвинуваченого та інших осіб, схильних до вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, хибне уявлення про безкарність.

Враховуючи ці обставини, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 вироком Тячівського районного суду обґрунтовано призначено покарання за ст. 336 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Разом із тим, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Крім того, стороною захисту не заявлялось клопотань про дослідження таких доказів, результат дослідження яких спростовував би висновки суду першої інстанції чи свідчив би про істотні порушення вимог КПК України при проведенні досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження.

За цих обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга, не підлягає задоволенню, а вирок Тячівського районного суду від 14 березня 2024 року зміні.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Тячівського районного суду від 14 березня 2024 року, у справі за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: