КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002475 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у провадженні на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 6 місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 142 612,61 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/3834/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 286-1 КК України Доповідач ОСОБА_1

Цим же вироком вирішено питання щодо витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 26.07.2024 приблизно о 07 год. 49 хв. водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Т4», р.н. НОМЕР_1 , та перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, а саме під впливом наркотичної речовини - марихуани, рухаючись по з?їзду з вул. Богатирської на проспект Степана Бандери, 20-Б в м. Києві в межах проїзної частини, на яку в`їзд заборонено, чим порушив вимоги дорожньої розмітки п. 1.1. ПДР України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконавшись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, наближаючись до наземного нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, для якого могла бути створена перешкода чи небезпека, порушуючи вимоги п. 18.1 ПДР України, не зменшив швидкість, аж до зупинки свого транспортного засобу, продовжив рух керованим автомобілем, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка переходила проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу, з права на ліво відносно руху автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Т4», р.н. НОМЕР_1 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 спричинено тяжке тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: забій головного мозку важкого ступеня з формуванням внутрішньомозкової гематоми правої лобної частки та лівої задньо-скроневої частки з помірним перифокальним набряком, субарахноїдальний крововилив ліворуч, перелом лобної кістки праворуч з переломом передньої черепної ямки, перелом етмоїдальної кістки праворуч, гемосинус, перелом кісток носу, забійна рана лобної ділянки праворуч, синці на повіках обох очей, садно підборіддя; закрита травма грудної клітки: перелом 4 ребра справа по середньо-ключичній лінії, забій обох легень; закрита травма правого плеча: перелом голівки та шийки плечової кістки зі зміщенням уламків; закрита травма лівої стопи: перелом діафазу 1 плеснової кістки зі зміщенням відламків, перелом 2 плеснової кістки без зміщення відламків, садна.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , вважаючи вирок суду незаконним, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального закону та невідповідністю фактичним обставинам кримінального провадження, просить його змінити та ухвалити новий вирок, яким за ч. 2 ст. 286-1 КК України призначити йому основне покарання у виді пробаційного нагляду строком на 3 роки із покладенням на нього обов`язків на час відбування покарання, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 59-1 КК України, та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 5 років.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що йому призначено покарання, яке не може бути застосоване до нього відповідно до норм Кримінального закону.

Так, зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» № 3342-ІХ від 23.08.2023 внесено зміни до Кримінального кодексу України, зокрема і до ст. 60 Закону, серед основних видів покарання за кримінальні правопорушення передбачено арешт та введено новий вид покарання за кримінальні правопорушення - пробаційний нагляд.

При цьому, Закон № 3342-ІХ від 23.08.2023 визначає спеціального суб`єкта до якого може бути застосовано основне покарання у виді арешту - військовослужбовець, а ст. 60 КК України (в редакції ЗУ № 3342-ІХ від 23.08.2023) передбачає і місце відбування покарання - гауптвахта.

Разом з тим, ні у вироку, ні у матеріалах кримінального провадження і досліджених судом доказах відсутні буд-які фактичні дані про те, що він є військовослужбовцем, а відтак, до нього, як до цивільної особи, не може бути застосовано основне покарання у виді арешту.

За таких обставин, вважає, що оскільки він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке мало місце 26.07.2024, тобто після вступу в силу Закону № 3342-ІХ від 23.08.2023, то при визначенні виду покарання та його призначенні суд мав враховувати діючу редакцію Кримінального кодексу України, якою передбачено можливість застосування основного покарання у виді арешту виключно щодо військовослужбовців.

Відтак судом порушено норми матеріального права та застосовано закон, який не підлягає застосуванню.

Окрім цього, вказує й на те, що судом безпідставно враховано обтяжуючу обставину, передбачену п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, оскільки така обтяжуюча обставина має враховуватись судом, коли винна особа скористалась віком особи як уразливим станом. Тобто за умови наявності мотиву, який характеризується ницістю, цинізмом, зухвалістю і надзвичайно низькими моральними якостями винного.

Проте, у даному випадку, злочин віднесено до злочинів зі змішаною формою вини, де особа легковажно ставилась до правил дорожнього руху, однак не мала на меті заподіяння будь-кому тілесних ушкоджень чи іншої майнової шкоди. Тобто в частині нанесення тілесних ушкоджень злочин носить неумисний характер. За цих умов жертвою може бути будь-яка особа в силу збігу кількох обставин, однак за жодних умов на факти вчинення правопорушення щодо особи не має значення її вік.

Посилається й на те, що при застосуванні ст. 69 КК України при призначені покарання, судом повно та обґрунтовано враховано усі пом`якшуючі обставини та його поведінку.

Зокрема, зазначає, що зважаючи на його достойну поведінку, дійове каяття (щире переживання через вчинене, бажання усунути та відшкодувати потерпілій заподіяну шкоду), повне визнання вини та інкримінованих обставин, матеріальне піклування про потерпілу на стадії досудового розслідування, а також на висловлену думку потерпілої у дебатах щодо призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі, вважає, що до нього може бути застосовано покарання у виді штрафу.

Таким чином, вважає, що для досягнення мети покарання, зважаючи на наявність декількох пом`якшуючих обставин, є можливим і достатнім застосувати до нього інше більш м`яке основне покарання, не зазначене в санкції ст. 286-1 КК України, а саме - покарання у виді пробаційного нагляду з покладенням на нього відповідних обов`язків.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом ст. 69 КК України, яка не підлягала застосуванню, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок м`якості, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9

покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_9 необґрунтовано дійшов до помилкового висновку про можливість виправлення останнього без призначення покарання у виді позбавлення волі, призначивши покарання у розмірі нижчому за найнижчі межі санкції відповідної статті Особливої частини КК України, на підставі ст. 69 КК України.

При цьому зазначає, що місцевим судом належним чином не враховано підвищений ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, та конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, а саме, що останній вчинив злочин, будучи в стані наркотичного сп`яніння, що підтверджується відповідною експертизою.

Вказує й на те, що фактично, ухвалюючи помилкове рішення про застосування ст. 69 КК України, суд формально послався на обставини, які мають бути підставами для призначення покарання у розмірі наближеному до нижчої межі санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України. Повторне врахування тих самих обставин для обґрунтування рішення про застосування ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції, є неприпустимим.

Отже, виправлення ОСОБА_11 неможливе без застосування до нього покарання у виді позбавлення волі. Безпідставне застосування до нього положень ст. 69 КК України може викликати відчуття безкарності та спровокувати вчинення нових аналогічних кримінальних правопорушень.

Що стосується позиції потерпілої стосовно призначення покарання, то у справах цієї категорії, вона не є обов`язковою для суду, однак враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету, оскільки в цьому випадку питання покарання стосується інтересів не тільки потерпілої, а й усіх учасників дорожнього руху.

Таким чином, з огляду на суспільну небезпеку дій ОСОБА_11 та конкретні обставини кримінального правопорушення, зміст і обсяг допущених останнім грубих порушень правил безпеки дорожнього руху, які спричинили заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, вважає призначене ОСОБА_9 покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та не вбачає підстав для його пом`якшення відповідно до ст. 69 КК України, оскільки встановлені в цьому кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання, та дані про особу винного, не є противагою ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, і таке покарання є справедливим, пропорційним та співмірним вчиненому.

Окрім цього, вказує й на те, що всупереч вимогам закону, суд першої інстанції незаконно і невмотивовано застосував до обвинуваченого ст. 69 КК України, яка не підлягала застосуванню. Тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Так, законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» від 23.08.2023, що набрав чинності 28.03.2024, внесено зміни до Кримінального кодексу України, зокрема статтю 60 викладено в такій редакції: «Покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від одного до шести місяців».

Крім того, Законом 3342-ІХ від 23.08.2023 із Кримінального кодексу України вилучено покарання у виді арешту, а отже його застосування в даному випадку, зокрема на момент апеляційного оскарження є неприпустимим з точки зору чинного закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, як вбачається із анкетних даних ОСОБА_11 останній не є військовослужбовцем, що унеможливлює виконання даного покарання, починаючи з дня набрання зазначеним Законом чинності.

За таких обставин, вважає, що внаслідок такої помилки обвинуваченому призначено явно несправедливе та невиправдано м`яке покарання, у зв`язку з чим вирок місцевого суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Будучи повідомленою про дату, час та місце апеляційного розгляду, потерпіла ОСОБА_7 до суду апеляційної інстанції не з`явилася, про поважність причин неявки не повідомила, клопотань про відкладення розгляду провадження не надсилала, а тому апеляційний суд, враховуючи, що неявка потерпілої не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду, вважає можливим розглянути апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у провадженні без її участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги прокурора, а також прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення та заперечення проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, що відповідає юридичній кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 286-1 КК України, за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони прокурором та обвинуваченим ОСОБА_6 у поданих апеляційних скаргах.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора у провадженні про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України, зокрема - застосування положень ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає наступне.

Так, відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Так, при призначенні ОСОБА_6 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини кримінального провадження, дані про особу винного, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, за місцем проживання характеризується формально посередньо, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, його відношення до скоєного, яке полягає у визнанні вини, що він цікавився станом здоров`я потерпілої, відвідував її у лікарні, приймав матеріальну участь в її лікування та публічно в суді неодноразово просив вибачення перед потерпілою, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, часткове добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди, пенсійний вік обвинуваченого, обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, позицію потерпілої щодо призначення покарання не пов`язаного з реальним позбавленням волі, на підставі чого прийшов до висновку про можливість застосування стосовно ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України.

При цьому визнання судом першої інстанції таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, часткове добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди, пенсійний вік обвинуваченого, не заперечується і прокурором.

Що стосується тверджень прокурора, що зазначені обставини є підставою для призначення обвинуваченому найменшої міри покарання у виді позбавлення волі, визначеної санкцією ч. 2 ст. 286-1 КК України, а тому ці пом`якшуючі обставини не можуть бути повторно враховані при застосуванні ст. 69 КК України, не ґрунтуються на вимогах закону.

Аналіз ст. 69 КК України дає підстави вважати, що основними умовами для призначення обвинуваченому покарання нижчого від найнижчої межі є наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вчинене кримінальне правопорушення не повинно бути пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, а також це не повинні бути кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, які вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці. Також мають бути враховані дані про особу обвинуваченого.

Як зазначалося вище, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 66 КК України, визнав ОСОБА_6 обставинами, які пом`якшують покарання - щире каяття, часткове добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди, пенсійний вік обвинуваченого.

Вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення не входить до переліку, визначеного у ст. 69 КК України, за які не можна призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом.

Стосовно сукупності даних про особу обвинуваченого, який вчинив тяжке кримінальне правопорушення, будучи в стані наркотичного сп`яніння, проте, враховуючи, конкретні обставини справи, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який вину визнав, щиро розкаявся, частково добровільно відшкодував завдані збитки, його вік, позицію потерпілої щодо покарання, колегія судів погоджується з висновками суду щодо призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України.

Покарання у виді 3 років позбавлення волі, яке просить призначити ОСОБА_6 прокурор за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, яке є мінімальним покаранням, визначеним санкцією ч. 2 ст. 286-1 КК України, на переконання колегії суддів, за вище встановлених обставин, є надміру суворим.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого, що, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді шести місяців арешту, суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню, то слід зазначити наступне.

Так, визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, суд прийшов до висновку про можливість перейти на підставі ст. 69 КК України до іншого більш м`якого виду основного покарання, не передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286-1 КК України, а саме до покарання у виді 6 місяців арешту.

Водночас Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» № 3342-ІX від 23 серпня 2023 року (далі - Закон № 3342-ІХ), який набрав чинності 28 березня 2024 року, внесено зміни до ст. 60 КК України.

Так, ст. 60 КК України викладено у такій редакції: «1. Покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від одного до шести місяців. 2. Арешт не застосовується до вагітних жінок та жінок, які мають дітей віком до семи років".

Отже, ст. 60 КК України у новій редакції визначає спеціального суб`єкта, до якого може бути застосовано основне покарання у виді арешту - військовослужбовець, а місцем відбування покарання є гауптвахта.

Діяння, яке інкриміновано ОСОБА_6 , було ним вчинено 26 липня 2024 року, тобто після набрання чинності Закону № 3342-ІХ.

З відомостей наявних в матеріалах кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 не є військовослужбовцем.

Таким чином, ОСОБА_6 не відноситься до осіб, до яких може бути призначено покарання у виді арешту.

Водночас колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_6 щодо призначення йому покарання у виді пробаційного нагляду.

Так, за вимогами Закону № 3342-ІХ покарання у виді арешту застосовується лише до військовослужбовців, для інших категорій осіб його замінили пробаційним наглядом як основним видом покарання.

Разом з тим, санкцією ч. 2 ст. 286-1 КК України передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до восьми років.

Тобто санкція зазначеної норми закону ні до, ні після набрання чинності Закону № 3342-ІХ не передбачала такого покарання як арешт. Даний вид покарання було застосовано судом першої інстанції стосовно ОСОБА_6 на підставі ст. 69 КК України - призначення іншого, більш м`якого виду основного покарання. Суд першої інстанції, дослідивши конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого та тяжкість ним вчиненого, прийшов до висновку, що достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого буде покарання у виді 6 місяців арешту. Проте на час призначення покарання у виді арешту ОСОБА_6 не відносився до кола суб'єктів, до яких такий вид покарання може бути застосовано.

Отже, колегія суддів, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, зокрема те, що він неодружений, пенсіонер, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, негативних характеристик не має, в силу ст. 89 КК України не судимий, вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, частково добровільно відшкодував потерпілій завдану шкоду, пенсійний вік обвинуваченого, що судом першої інстанції було визнано обставинами, які пом`якшують покарання, наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Зазначені обставини справи та дані про особу ОСОБА_6 колегія суддів вважає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, у зв`язку з чим приходить до висновку про можливість призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, визначивши ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України, у виді 1 року позбавлення волі.

На переконання колегії суддів, таке покарання відповідає даним про особу обвинуваченого і тяжкості ним вчиненого і є необхідним, достатнім та справедливим для досягнення його мети.

Що стосується тверджень обвинуваченого про безпідставне визнання йому обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку, то слід враховувати таке.

Перелік обставини, які обтяжують покарання, наведено в ст. 67 КК України. Цей перелік є вичерпним і суд не може визначити в якості обтяжуючих ніякі додаткові обставини.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України, при призначенні покарання обставиною, яка його обтяжує, визнається вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, особи з інвалідністю або особи, яка перебуває в безпорадному стані, або особи, яка страждає на психічний розлад, зокрема на недоумство, має вади розумового розвитку, а також вчинення злочину щодо малолітньої дитини або у присутності дитини.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 , наближаючись до наземного нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, порушуючи вимоги п. 18.1 ПДР України, не зменшив швидкість, аж до зупинки свого транспортного засобу, продовжив рух керованим автомобілем, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка переходила проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу, з права на ліво відносно руху автомобіля «Volkswagen».

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_6 обставиною, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Що стосується позиції потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, то за вимогами закону вона не є обов`язковою, а враховується судом у сукупності з іншими обставинами при вирішенні питання про призначення покарання. Колегією суддів враховано позицію потерпілої при визначенні ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу прокурора у провадженні слід задовольнити частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

з а с у д и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у провадженні задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту фактичного його затримання у зв`язку з виконанням вироку.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок Київського апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

___________________ ____________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3