УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року

м. Київ

справа № 569/17378/24

провадження № 51-108 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_4 , який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

установив:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 17 квітня 2025 року визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 369-2 КК України та призначено покарання у виді штрафу із застосуванням ч. 2 ст. 53 КК України в розмірі 16 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 280 500 грн.

Вироком місцевого суду ОСОБА_5 визнано винним та засуджено в одержанні неправомірної вигоди для себе та третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК України.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з іншою особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, упродовж лютого-травня 2024 року неодноразово отримували від ОСОБА_6 неправомірну вигоду у доларах США та гривнях за вплив на голову та членів ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою забезпечення видачі довідки про непридатність до військової служби. ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправність пропозиції, звернувся до правоохоронних органів. У подальшому ОСОБА_7 та його співучасник неодноразово отримували від ОСОБА_6 частини неправомірної вигоди, а саме:

- 13 лютого 2024 року - 1 500 доларів США (56 842 грн);

- 20 лютого 2024 року - 15 000 грн (переказами на банківські картки);

- 20 березня 2024 року - 20 000 грн;

- 5 квітня 2024 року - 1 600 доларів США (62 432 грн);

- 16 травня 2024 року - 3 000 доларів США (118 731 грн).

Кошти передавалися під приводом виготовлення фіктивних медичних документів, оформлення стаціонарного лікування та забезпечення прийняття ВЛК рішення про непридатність ОСОБА_6 до військової служби.

Апеляційний суд розглянув кримінальне провадження за скаргою засудженого ОСОБА_5 на рішення суду першої інстанції та ухвалою Рівненського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року апеляційну скаргу засудженого задовольнив, а вирок у частині призначеного покарання змінив.

За вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 369-2 КК України апеляційний суд призначив ОСОБА_5 покарання у виді штрафу у розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.

Не погоджуючись із ухвалою апеляційного суду, порушуючи питання про її скасування і призначення нового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції, прокурор подав касаційну скаргу.

У касаційній скарзі прокурор не оспорює встановленні судом першої інстанції фактичні обставини провадження та доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині застосування закону, який, на думку прокурора, не підлягав застосування, він оскаржує рішення апеляційного суду щодо призначеного покарання.

Прокурор вважає, що апеляційний суд неправильно застосував положення ч. 2 ст. 53 КК України, оскільки, зменшуючи розмір штрафу до 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, не було враховано імперативні вимоги цієї статті Кодексу. Згідно з зазначеною нормою, якщо санкція передбачає штраф понад 3 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, його розмір не може бути меншим за отриманий унаслідок злочину доходу, незалежно від меж санкції.

Прокурор наголошує, що ОСОБА_5 , за попередньою змовою з особою, матеріали досудового розслідування стосовно якої були виділені в окреме провадження, одержали від ОСОБА_6 неправомірну вигоду на загальну суму 273 006 грн. Вважає, що, їхні дії охоплювались єдиним умислом, незалежно від розміру фактично отриманої неправомірної вигоди кожним окремо, а тому призначений апеляційним судом штраф суперечить закону. Суд першої інстанції, на відміну від апеляційного, правильно врахував суму отриманого доходу та обґрунтовано визначив штраф у розмірі 16 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 280 500 грн.

Також прокурор вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Суд апеляційної інстанції, на його думку, не навів переконливих мотивів для зменшення штрафу та не врахував тяжкість корупційного злочину, обставини його вчинення та принципи справедливості й співмірності покарання.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у скарзі доводів, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Так, відповідно до змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, засуджений ОСОБА_5 оскаржував вирок в частині призначеного судом покарання та просив про зменшення штрафу до меж санкції ч. 2 ст. 369?2 КК України, стверджував, що особисто отримав лише 20 000 грн, а решту коштів забрала інша особа, матеріали стосовно якої виділені в інше провадження.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали в межах доводів апеляційної скарги, погодився з доведеністю вини та кваліфікацією дій засудженого, проте встановив, що місцевий суд неправильно застосував положення ч. 2 ст. 53 КК України. Суд зазначив, що зі змісту формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, неможливо було однозначно визначити, яку частину неправомірної вигоди ОСОБА_5 отримав саме для себе. Водночас прокурор підтверджував, що доказів поділу коштів між співучасниками встановлено не було. Разом з цим засуджений вказував, що його особистий дохід становив лише 20 000 грн. З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку, що штраф має визначатися виходячи з фактично отриманого засудженим доходу, тому задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_5 і змінив вирок у частині покарання, призначивши останньому штраф у розмірі 2 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ч. 2 ст. 53 КК України, на переконання колегії суддів касаційного суду, є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 53 КК України, розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Суд, встановивши, що таке кримінальне правопорушення вчинено у співучасті і роль виконавця (співвиконавця), підбурювача або пособника у його вчиненні є незначною, може призначити таким особам покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, без урахування розміру майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу.

Частина 2 ст. 53 КК України містить, зокрема, формулювання щодо можливості призначення розміру штрафу із врахуванням ступеня участі співучасника. Призначення штрафу при встановленні співучасті у кримінальному правопорушенні не є імперативним, воно надає суду право, а не обов`язок індивідуалізувати розмір штрафу.

Апеляційний суд обґрунтовано та належно мотивовано зазначив в ухвалі про застосування цих положень та скористався наданою законом можливістю індивідуалізувати штраф ОСОБА_5 , оскільки злочин було вчинено у співучасті.

Отже, апеляційний суд мав право застосувати дискреційне положення ч. 2 ст. 53 КК України та визначити штраф, виходячи з фактичного доходу конкретного співучасника.

Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 24 березня 2025 року (справа № 569/15005/24) засуджено іншу особу, матеріали стосовно якої були виділені в окрема провадження, за таких самих обставин. Цій особі призначено штраф у розмірі 16 060 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 273 020 грн.

Таким чином, твердження прокурора про необхідність застосування загальної суми доходу (всієї неправомірної вигоди) не відповідає індивідуалізації покарання засудженому ОСОБА_5 у цьому ж кримінальному правопорушенні, вчиненому у співучасті із зазначеною особою, щодо якої ухвалено вирок.

У контексті принципу in dubio pro reo апеляційний суд цілком обґрунтовано виходив із того, що будь-які сумніви щодо фактичних обставин, у даному випадку щодо розміру доходу, отриманого конкретним співучасником, підлягають тлумаченню на користь засудженого. Крім того, відповідно до загальних правил доказування, передбачених ст. 92 КПК України, обов`язок доведення обставин, що впливають на вид і розмір покарання, покладається виключно на сторону обвинувачення.

Стороною обвинувачення не було доведено, яку саме частину неправомірної вигоди отримав ОСОБА_5 особисто, а також були відсутні докази, які б спростовували твердження засудженого про отримання лише 20 000 грн, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із підтвердженого доходу. Покладення на засудженого повної суми неправомірної вигоди за відсутності доказів її фактичного отримання суперечило б забороні обґрунтовувати обвинувачення припущеннями та порушувало б фундаментальні засади кримінального провадження.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано застосував положення ч. 2 ст. 53 КК України та визначив розмір штрафу, виходячи з фактично встановленого доходу засудженого, що відповідає принципам індивідуалізації покарання, законності та справедливості.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з наведеними в ухвалі Рівненського апеляційного суду мотивами.

Покарання призначене апеляційним судом засудженому ОСОБА_5 є необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належно мотивованою, відповідно до вимог ст. 370 КПК України.

Підстав для відкриття касаційного провадження із наведених прокурором у касаційній скарзі доводів немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_4 , який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3