Справа № 148/387/17
Провадження №11-кп/801/213/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисниці ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000004 від 20.05.2015,

за апеляційною скаргою прокурора Бершадського відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_9 та апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2025 року,

якою задоволено клопотання сторони захисту та звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 147 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

У провадженні Бершадського районного суду Вінницької області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000004 від 20.05.2015 за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_11 заявили клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття стосовно нього кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник адвокат ОСОБА_12 підтримали клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, просили задовольнити клопотання.

Прокурор ОСОБА_9 не заперечував задоволення клопотання, пославшись на те, що строки, притягнення обвинуваченого ОСОБА_8 , передбачені ст. 49 КК України, закінчились.

Потерпілий ОСОБА_13 заперечив щодо задоволення клопотання, просив відмовити в його задоволені з тих підстав, що обвинувачені та їх захисники навмисно затягували досудове розслідування та судовий розгляд з метою уникнення від справедливого покарання за вчинений злочин.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2025 року - задоволено клопотання сторони захисту - адвоката ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності. Звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000004 від 20.05.2015 в частині обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України, закрити

Суд, оцінивши всі обставини у справі, дійшов висновку, що клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає задоволенню та вважав за можливе звільнити обвинувачуваного ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 127 КК України, а кримінальне провадження щодо нього, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, закрити.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі прокурор Бершадського відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи законність звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, просить ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 29.12.2025 стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365, ч.2 ст. 146, ч.2 ст. 127 КК України змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказати у резолютивній частині ухвали, що ОСОБА_8 звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності; за ч. 2 ст. 146 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності та за ч. 2 ст. 127 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності. У решті ухвалу залишити без змін.

Свої вимоги мотивує тим, що Бершадський районний суд Вінницької області, постановляючи ухвалу стосовно ОСОБА_8 , дійшов до правильного висновку про необхідність звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, проте мав звільнити його від кримінальної відповідальності із застосуванням п. п. 4, 3, 4 ч. 1 ст. 49 КК України, окремо за кожною статтею обвинувачення. Натомість із резолютивної частини ухвали вбачається, що суд не послався на положення п. п. 4, 3, 4 ч. 1 ст. 49 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2025 року шляхом виключення з її мотивувальної частини абзаців дев`ятого, десятого та двадцять п`ятого.

Свої вимоги мотивує тим, що в порушення вимог пункту 2 частини першої статті 372 КПК України та висновку щодо його застосування в аспекті вимог до ухвали про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2025 року в справі № 712/8174/23, та практики ЄСПЛ, суд першої інстанції допустив зазначення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Зокрема, відповідно до абзаців дев?ятого, десятого та двадцять п`ятого мотивувальної частини оскаржуваної ухвали суд вказав, що: "Своїми протиправними діями ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 спільно заподіяли ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми в лівій виличній ділянці, садна на задньо-зовнішній поверхні нижньої третини правої гомілки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №665 від 29.05.2025 утворились від дії тупих твердих предметів і по ступені тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень. ….

При цьому, обвинуваченому, судом роз`яснено наслідки звільнення від кримінальної відповідальності, які ОСОБА_8 зрозумілі".

Звертає увагу, що в кримінальному провадженні № 0000004 від 20.05.2015 не проведено повного судового розгляду, що унеможливлювало для суду першої інстанції констатацію або будь-яке інше зазначення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Позиції учасників кримінального провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив її задовольнити. Також вказав, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, однак не шляхом виключення абзаців, на які посилається сторона захисту, а шляхом зміни дев`ятого абзацу.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисниця ОСОБА_7 не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_13 про апеляційний розгляд повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився. Прокурор, обвинувачений та захисниця не заперечували про проведення апеляційного розгляду у його відсутність.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали дає підстави дійти висновку про те, що вказане судове рішення вищевикладеним вимогам кримінального процесуального закону відповідає не у повному обсязі з огляду на наступне.

Згідно з ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі: 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п?ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п?ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

З аналізу зазначеної норми Закону слідує, що тривалість строків давності за кримінальним законодавством є диференційованою та залежить від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому звільнення від кримінальної відповідальності на підставах ст. 49 КК України допускається лише щодо окремого кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 127 КК України, які згідно з обвинувальним актом мали місце 18.05.2015.

Так, санкцією ч. 2 ст. 365 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Санкцією ч. 2 ст. 146 КК України передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до п?яти років або позбавлення волі на той самий строк.

Санкцією ч. 2 ст. 127 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п?яти до десяти років.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 365 КК України, є тяжким злочином, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.146 КК України, є нетяжким злочином, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 127 КК України, є тяжким злочином.

З моменту вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень минуло понад десять років, перебіг давності у даному провадженні не переривався та не зупинявся.

Таким чином, Бершадський районний суд Вінницької області, постановляючи ухвалу стосовно ОСОБА_8 , дійшов до правильного висновку про необхідність звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Разом з тим, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, районний суд у резолютивній частині ухвали не вказав кримінально-правову норму Закону, на підставі якої обвинуваченого звільнено від кримінальної відповідальності, що є неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про необхідність звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, мав звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності із посиланням на конкретний пункт ч. 1 ст. 49 КК України, окремо за кожною статтею обвинувачення, а саме на п. 4, 3, 4 ч.1 ст. 49 КК України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409, п.1 ч.1 ст.413 КК України є підставою для зміни оскаржуваної ухвали та задоволення апеляційної скарги прокурора.

Водночас, що стосується вимог та доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції шляхом виключення із неї дев`ятого, десятого та двадцять п`ятого абзаців, то колегія суддів дійшла до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню.

У розумінні приписів ст. 62 Конституції України метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалося кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Тому до ухвалення вироку в справі, суд не може робити висновки про винуватість особи, тим більше тоді, коли строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності спливли значно раніше, ніж суд робить такий висновок.

Отже, в ухвалі про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України суд не може викладати будь-які обставини як встановлені судом, де йдеться про підтвердження доказами припущення сторони обвинувачення в обвинувальному акті про ту версію подій, яку вона вважає такою, що відбувалася в об`єктивній дійсності.

Разом з тим, викладаючи мотивувальну частину ухвали, а саме абзац дев`ятий суд першої інстанції вжив формулювання, що: «Своїми протиправними діями ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 спільно заподіяли ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми в лівій виличній ділянці, садна на задньо-зовнішній поверхні нижньої третини правої гомілки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №665 від 29.05.2025 утворились від дії тупих твердих предметів і по ступені тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень».

Колегія суддів вважає, що вказане свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень і фактично констатував факт вчинення ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 кримінального правопорушення.

Разом з тим, допущене порушення може бути усунуте судом апеляційної інстанції не шляхом виключення із мотивувальної частини судового рішення дев`ятого абзацу, як про це просить сторона захисту, а шляхом зміни його стилістичного викладення.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів доходить до висновку про необхідність зміни дев`ятого абзацу мотивувальної частини ухвали на абзац наступного змісту « Таким чином, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 обвинувачуються у тому, що спільно заподіяли ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми в лівій виличній ділянці, садна на задньо-зовнішній поверхні нижньої третини правої гомілки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №665 від 29.05.2025 утворились від дії тупих твердих предметів і по ступені тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень».

Водночас не є такими, що ґрунтуються на вимогах закону доводи сторони захисту про необхідність виключення десятого та двадцять п`ятого абзаців із мотивувальної частини ухвали, оскільки вони є вільними трактуваннями сторони захисту та не вказують на будь-які висновки суду щодо встановлення наявності діянь, які поставлено ОСОБА_8 за провину, та його вину у їх вчиненні.

Як убачається із десятого абзацу мотивувальної частини ухвали, суд першої інстанції за результатом розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_8 у зв`язку із закінчення строків давності лише зазначив правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, які інкримінувались ОСОБА_8 стороною обвинувачення.

Таким чином, зазначення судом про те, що «Такі дії ОСОБА_8 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України, а саме: у перевищенні службових повноважень, що супроводжується насильством, тобто в умисному вчиненні працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав і повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним і громадським інтересам, що супроводжувались насильством та болісним і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями; незаконне позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалось заподіянням потерпілому фізичних страждань: катування, тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю або фізичного чи морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення або інших насильницьких дій з метою примусити потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього зізнання, а також з метою залякування, вчинене за попередньою змовою групою осіб» не є ствердженням суду про вину обвинуваченого ОСОБА_8 , а тому не потребують виключення із мотивувальної частини ухвали.

Що стосується виключення із мотивувальної частини ухвали двадцять п`ятого абзацу, а саме вказівки на те, що « Обвинуваченому, судом роз`яснено наслідки звільнення від кримінальної відповідальності, які ОСОБА_8 зрозумілі», то колегія суддів звертає увагу на те, що закон не пов`язує можливість застосування правил ч. 1 ст. 49 КК України із визнанням особою вини, а тому обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи та розуміння нею, що звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у даному разі відбувається з нереабілітуючих підстав.

При цьому згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України).

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду вказав, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак з огляду на певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Зазначена підстава дає суду змогу в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження.

Отже, підсумовуючи все вище викладене у своїй сукупності, колегія суддів доходить висновку про необхідність зміни ухвали суду першої інстанції із підстав, викладених апеляційним судом вище, та задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, і часткового задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Бершадського відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 147 КК України - змінити.

Вказати у резолютивній частині ухвали, що ОСОБА_8 звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності, за ч. 2 ст. 146 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності та за ч. 2 ст. 127 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності.

У решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4