Провадження № 11-кп/824/2055/2026 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі

суддів: ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

представника потерпілої - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0001513 від 31.07.2019 року за апеляційною скаргою з доповненнями прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва на вирок Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітніх дітей 2015 та 2021 року народження, працюючого приватним підприємцем, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік;

на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 28 665 (двадцять вісім тисяч шістсот шістдесят п`ять) гривень 45 (сорок п`ять) копійок та моральну шкоду у розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень, а в іншій частині позовних вимог потерпілої відмовлено;

вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 01 травня 2019 року приблизно об 11:30 год, керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_1 , у якому перебувала пасажир ОСОБА_11 , у крайній лівій смузі проїзної частини вул. Олени Теліги зі сторони вул. Ольжича в напрямку вул. Кирилівської у м. Києві, усупереч п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, п. 12.1 Правил дорожнього руху проявив неуважність до дорожньої обстановки, не дотримався безпечної швидкості для безпечного керування транспортним засобом, у результаті чого здійснив зіткнення з нерухомою перешкодою, а саме металевим відбійником, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_11 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження (за критерієм небезпеки для життя).

В апеляційній скарзі прокурор з доповненнями вважає, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильним застосуванням ст. 75 КК України. В обґрунтування мотивів поданої апеляційної скарги вказав, що внаслідок дій обвинуваченого у потерпілої відбувалася часткова втрата працездатності та вимушена зміна умов її роботи та життя, адже внаслідок отриманих травм вона проходила тривале лікування та реабілітацію та щоразу відчуває біль в кістках та переживає стрес, перебуваючи пасажиром у автомобілі, що свідчить про безпідставне застосування судом ст. 75 КК України, оскільки ступінь суспільної небезпеки та посткримінальна поведінка обвинуваченого, яка виразилась у ігноруванні відшкодуванні завданої шкоди, не свідчить про можливість його виправлення без реального відбування покарання. Додатково вказав, що звільнюючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суд фактично звільнив обвинуваченого від відбування як основного, так і додаткового покарання, що є неприпустимим. Просив оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_7 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора з огляду на її безпідставність та залишити вирок суду без змін. Вказав, що при призначенні йому покарання суд першої інстанції дотримав умову щодо виду і розміру покарання за вчинене кримінальне правопорушення, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, його ставлення до вчиненого та інші обставини справи, а тому твердження прокурора про не встановлення підстав для застосування ст. 75 КК України не відповідає дійсним обставинам справи. Також вказав, що доводи прокурора про ігнорування відшкодування заподіяної шкоди безпідставні, оскільки обвинувачений щиро бажав вирішити питання про відшкодування шкоди у позасудовому порядку до постановлення вироку, сам виступав ініціатором такого відшкодування, що підтверджується листуванням про намір надати допомогу, про пропозицію укласти мирову угоду, проведенням зустрічей з потерпілою стороною для обговорення питання відшкодування, однак згоди щодо суми досягнуто не було через надмірно завищену суму, заявлену представником потерпілої, яка є непомірною для нього. Крім того, під час судового розгляду потерпіла та її представник підтверджували факт звернення обвинуваченого до них з пропозицією вирішити питання відшкодування шкоди в позасудовому порядку через що навіть судовий розгляд неодноразово відкладався. Зауважив, що він почав відшкодовувати присуджену вироком суду суму, а потерпіла не оскаржує вирок в частині розміру грошового відшкодування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення: прокурора, який апеляційну скаргу з доповненнями підтримав та просив задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора з доповненнями та просили відмовити в її задоволенні; представника потерпілої, який підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора з доповненнями та не заперечував проти її задоволення; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовий розгляд вказаного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються. Рішення суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 , правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також правильності призначеного йому додаткового покарання у виді 1 року позбавлення права керувати транспортними засобами учасниками судового провадження не оспорюється. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом до призначеного обвинуваченому покарання положень ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та на вимогах закону.

За змістом ч. 1 і ч. 2 ст. 65 КК України покарання призначається судом у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

За змістом ч. 1 ст. 75 КК України умовами звільнення особи від відбування покарання є:

рішення суду про призначення покарання в виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі на строк не більше п`яти років;

переконання суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, яке базується на даних про тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та інших обставинах справи.

Питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні покарання, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як вбачається з вироку, мотивуючи рішення про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке згідно з ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, одружений, має на утриманні малолітніх дітей 2015 та 2021 року народження, за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його відношення до вчиненого, посткримінальну поведінку обвинуваченого, який одразу після вчинення ДТП не покинув місце події та намагався надати допомогу потерпілій і викликав швидку медичну допомогу, мав щире бажання відшкодувати шкоду, а тому, на думку суду, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без реального його відбування, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вказані обставини приводять колегію суддів до переконання щодо обґрунтованості висновків суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу у касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Скасовуючи попередні рішення судів першої та апеляційної інстанції Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду вказав, що в разі невстановлення судом апеляційної інстанції інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновки суду в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, застосування до засудженого положень ст. 75 КК України потрібно вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

У ході вказаного апеляційного розгляду колегією суддів встановлені такі дані про особу обвинуваченого, які позитивно характеризують обвинуваченого ОСОБА_7 та приводять колегію суддів до переконання про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного йому вироком суду покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 приймав активну участь під час розгляду кримінального провадження, не заперечував проти фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, після вчинення кримінального правопорушення до кримінальної відповідальності не притягувався, виконував покладені на нього вироком суду обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, зокрема неявок на реєстрацію не допускав та місце проживання не змінював, ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення визначено як низький, що підтверджує лист Святошинського РВ філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області (том 2 а.с. 201), повністю відшкодував присуджений вироком суду розмір заподіяних збитків, що підтверджує постанова про закінчення виконавчого провадження від 03.09.2025 року, відповідно до якої виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальної шкоди у розмірі 28 665 (двадцять вісім тисяч шістсот шістдесят п`ять) гривень 45 (сорок п`ять) копійок та моральної шкоди у розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень закінчено у зв`язку з виконанням рішенням суду в повному обсязі та стягненням грошових коштів на користь стягувача (том 3 а.с. 4), що свідчить про повне відшкодування відповідно до судового рішення заподіяних потерпілій збитків та вказує на добросовісну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , який ні від суду, ні від призначеного вироком суду покарання не ухилявся, розуміючи свою відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 виключно позитивно характеризується, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_12 , 2015 року народження, та ОСОБА_13 , 2021 року народження, який згідно з медичним висновком та посвідченням від 2024 року є дитиною з інвалідністю до 18 років (том 2 а.с. 170, 171), що свідчить про міцність його соціальних зв`язків, а тому колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування ним призначеного покарання, враховуючи, що через введений на території воєнний стан, загрози ракетних обстрілів та погіршення ситуації з електропостачанням виховання та утримання 2 неповнолітніх дітей, один з яких є особою з інвалідністю, без батька, який утримує їх та приймає участь в їх вихованні (про що зокрема свідчить той факт, що в документах про встановлення інвалідності дитини зазначені відомості саме про батька), є неможливим та не буде сприяти якнайкращим інтересам дитини. Також колегія суддів враховує, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення мало місце в 2019 році, за цей час кримінальне провадження розглядалось в судах усіх інстанцій, обвинувачений виконав покладені на нього вироком суду обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, відшкодував заподіяну шкоду, а тому, на думку колегії суддів, обвинувачений ОСОБА_7 втратив свою суспільну небезпечність.

Всі ці дані у своїй сукупності приводять колегію суддів до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання, що указує на правильність висновків суду першої інстанції про можливість застосування до покарання, призначеного обвинуваченому, положень ст. 75 КК України.

При цьому, доводи прокурора про те, що внаслідок дій обвинуваченого у потерпілої відбувалася часткова втрата працездатності та вимушена зміна умов її роботи та життя, адже внаслідок отриманих травм вона проходила тривале лікування та реабілітацію та щоразу відчуває біль в кістках та переживає стрес, перебуваючи пасажиром у автомобілі, колегія суддів не сприймає, оскільки такі обставини були враховані судом як під час призначення покарання обвинуваченому, так і під час розрахунку суми, яка підлягає до відшкодування потерпілій.

Щодо тверджень прокурора про посткримінальну поведінку обвинуваченого, яка виразилась у ігноруванні обов`язку відшкодування завданої шкоди, то колегія суддів також не вважає їх обґрунтованими, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений намагався знайти контакт з потерпілою, затвердити мирову угоду, визначивши таку суму відшкодування, яка б задовольняла сторони, однак знайти компроміс не вдалось, внаслідок чого така сума була визначена судом і яка була сплачена обвинуваченим.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що думка потерпілої особи щодо можливості застосування до особи положень ст. 75 КК України повинна бути врахована судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, однак не є вирішальною під час прийняття судом відповідного рішення (постанова ВС від 27.10.2020 у справі № 664/2526/19), а тому думка потерпілої, висловлена через її представника, щодо необхідності призначення обвинуваченому реального покарання, хоч і підлягає врахуванню судом, однак не є достатньою підставою для призначення ОСОБА_7 реального покарання, з огляду на ті характеризуючі його дані, які містяться в матеріалах кримінального провадження та встановлені судом.

Разом з цим, як вбачається з оскаржуваного вироку, приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України як основного покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, так і додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік, суд першої інстанції в резолютивній частині вироку, всупереч положенням п. 9 ПП ВСУ № 7 від 24.10.2003 року про неможливість за нормою ст. 75 КК України звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання, не вказав про те, що на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 підлягає звільненню від відбування лише основного покарання у виді позбавлення волі, а тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, адже вказане свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України та відповідно неправильне звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного вироком суду покарання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є, у тому числі, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст. 420 КПК України, підставами для ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є, у тому числі, неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора з доповненнями задовольнити частково, скасувати вирок Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року в частині призначеного покарання та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києвазадовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В решті вирок Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4