ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1326/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/307/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.156 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

представника потерпілої - ОСОБА_9

законного представника потерпілої - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за №0000126 від 29.05.2023 року, за апеляційною скаргою прокурора Теребовлянської окружної прокуратури на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 31 липня 2024 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей, не працюючого, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України і призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати посади пов`язані з навчанням та виховання дітей та займатися діяльністю пов`язаною з роботою з дітьми.

Згідно зі ст. 75 КК України звільнено його від відбування покарання, з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на засудженого обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді домашнього арешту залишено без змін.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку, у 2018 році (точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено), у ОСОБА_7 , виник злочинний умисел, спрямований на вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, а саме розбещення малолітньої доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення розпусних дій, бажаючи задоволення своєї статевої пристрасті та збудження у малолітньої ОСОБА_12 статевого інстинкту, ОСОБА_7 у 2018 році у денну пору доби (точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи за місцем проживання своєї матері в АДРЕСА_1 спільно з малолітньою донькою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , користуючись відсутністю поблизу дорослих осіб, які б могли перешкодити вчиненню злочину, достовірно розуміючи, що його донька ОСОБА_11 є малолітньою, користуючись тим, що остання без нижньої білизни знаходилася в безпосередній близькості з ним, а саме на одному ліжку в кімнаті квартири, а також безпорадним з огляду на вік станом малолітньої потерпілої, доторкався та гладив зовнішні статеві органи (вульву) малолітньої доньки ОСОБА_12 пальцями своєї руки та торкався своїм статевим членом до оголених сідниць своєї доньки ОСОБА_12 , імітуючи при цьому статевий акт.

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення розпусних дій, бажаючи задоволення своєї статевої пристрасті та збудження у малолітньої ОСОБА_12 статевого інстинкту, ОСОБА_7 , весною 2021 року у денну пору доби (точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи за місцем спільного проживання в АДРЕСА_2 , користуючись відсутністю поблизу дорослих осіб, які б могли перешкодити вчиненню злочину, достовірно розуміючи, що його донька ОСОБА_11 є малолітньою, користуючись тим, що остання без нижньої білизни знаходилася в безпосередній близькості з ним, а саме на одному ліжку в житловій кімнаті будинку, а також безпорадним з огляду на вік станом малолітньої потерпілої, доторкався та гладив зовнішні статеві органи (вульву) малолітньої доньки ОСОБА_12 пальцями своєї руки та торкався своїм статевим членом до оголених сідниць своєї доньки ОСОБА_12 , імітуючи при цьому статевий акт.

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення розпусних дій, бажаючи задоволення своєї статевої пристрасті та збудження у доньки ОСОБА_12 , яка не досягла шістнадцятирічного віку, статевого інстинкту, ОСОБА_7 , всередині лютого 2023 року в обідню пору доби (точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи за місцем спільного проживання в АДРЕСА_2 , користуючись відсутністю поблизу дорослих осіб, які б могли перешкодити вчиненню злочину, достовірно розуміючи, що його донька ОСОБА_11 не досягла шістнадцятирічного віку, користуючись тим, що остання без нижньої білизни знаходилася в безпосередній близькості з ним, а саме на одному ліжку в житловій кімнаті будинку, доторкався та гладив зовнішні статеві органи (вульву) доньки ОСОБА_12 пальцями своєї руки та торкався своїм статевим членом до оголених сідниць своєї доньки ОСОБА_12 , імітуючи при цьому статевий акт.

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення розпусних дій, бажаючи задоволення своєї статевої пристрасті та збудження у доньки ОСОБА_12 , яка не досягла шістнадцятирічного віку, статевого інстинкту, ОСОБА_7 , на початку квітня 2023 року в денну пору доби (точну дату та час досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи за місцем спільного проживання в АДРЕСА_2 , користуючись відсутністю поблизу дорослих осіб, які б могли перешкодити вчиненню злочину, достовірно розуміючи, що його донька ОСОБА_11 не досягла шістнадцятирічного віку, користуючись тим, що остання без нижньої білизни знаходилася в безпосередній близькості з ним, а саме на одному ліжку в житловій кімнаті будинку, доторкався та гладив зовнішні статеві органи (вульву) доньки ОСОБА_12 пальцями своєї руки та торкався своїм статевим членом до оголених сідниць своєї доньки ОСОБА_12 , імітуючи при цьому статевий акт.

Внаслідок злочинних дій, які знаходяться в явній суперечності з існуючими в суспільстві традиціями інтимного спілкування людей, ОСОБА_7 посягнув на основні принципи суспільної моралі у сфері статевих стосунків, оскільки, вчиняючи розпусні дії щодо своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_12 , він створив загрозу деформації її моральних уявлень і понять про сексуальні відносини між людьми та нормальному моральному і фізичному становленню, а також формуванню у неї антиморальних поглядів.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з навчанням і вихованням дітей, або займатися діяльністю, пов`язаною з робою з дітьми на 3 роки і включити інформацію про ОСОБА_7 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи

Вказані вимоги мотивує тим, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував те, що ОСОБА_7 , будучи батьком потерпілої ОСОБА_12 , вчиняв систематичні розпусні дії стосовно своєї малолітньої, а, в подальшому, неповнолітньої дитини упродовж тривалого часу п`яти років, які мали негативні наслідки у вигляді психологічних та моральних травм для дитини.

Вважає, що виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства неможливе, а покарання у виді позбавлення волі буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, його захисника та представника потерпілої ОСОБА_9 , які вважають вирок суду законним і обґрунтованим, представника потерпілої ОСОБА_10 , котра покладається на думку суду, прокурора, що просить задовольнити апеляцію, з мотивів викладених у ній, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.ст.50, 65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 , зокрема при застосуванні ст.75 КК України, зазначених вимог закону не дотримався, що призвело до прийняття рішення, яке не відповідає вимогам статті 370 КПК України щодо його законності.

Застосовуючи щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ст.75 КК України, суд першої інстанції не навів переконливих доводів на підтвердження такого свого висновку, обмежившись лише формальною вказівкою про те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні, щиро кається у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, а також має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

На думку колегії суддів такі мотиви звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Вказавши у вироку про наявність пом`яшуючих покарання обставин - повне визнання своєї вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, місцевий суд жодним чином не мотивував яким чином зазначені обставини свідчать про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування ним реального покарання, з урахуванням того, що злочинні діяння ним були скоєні по відношенню до своєї малолітньої, а в подальшому неповнолітньої дочки, котра з ним разом проживала, і такі його дії тривали впродовж п`яти років.

Крім того, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та в готовності нести покарання.

Отже, щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належне критичне оцінення винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка її після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю скоєного нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Також, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, які сприяють розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

В даному випадку, той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 формально визнав свою вину в суді першої інстанції, не може безумовно свідчити про щире його каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.

У свою чергу під активним сприянням розкриттям злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Зазначаючи у вироку, як на підставу для застосування ст.75 КК України, пом`якшуючу покарання обставину - активне сприяння у розкритті злочину, місцевий суд взагалі не мотивував яким чином ОСОБА_7 сприяв розкриттю вчиненого ним злочину та які саме активні дії ним були для цього здійснені (допомога органам досудового розслідування у встановленні певних невідомих їм обставин злочину, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, таких як обставини протиправних дій, інформація про свідків, потерпілих, викриття інших співучасників правопорушення, тощо).

Натомість, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 у суді першої інстанції визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень і, у відповідь на запитання в порядку ст.348 КПК України, вказав, що суть обвинувачення йому зрозуміла, вину визнає, зазначив, що все було, як зазначено в обвинувальному акті.

За таких обставин, сам лише факт визнання власної винуватості ОСОБА_7 , про що він вказував у суді першої інстанції під тиском зібраних доказів, на думку колегії суддів, не може бути свідченням щирості та дієвості каяття обвинуваченого за вчинений ним злочин та активним сприянням розкриттю злочину.

Також, наявність на утримані обвинуваченого ОСОБА_7 двох неповнолітніх дітей, що також було враховано місцевим судом, як пом`якшуюча покарання обставина, на думку колегії суддів, сама по собі не є тією обставиною, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

Крім того, місцевий суд не врахував в достатній мірі й те, що ОСОБА_7 упродовж тривалого часу вчиняв розпусні дії стосовно своєї малолітньої, а згодом неповнолітньої дочки, а також конкретні обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення.

Зокрема умисний характер дій обвинуваченого свідчить про підвищену суспільну небезпечність даного діяння, що полягає в спричиненні шкоди нормальному психічному, фізичному й соціальному становленні дитини.

Встановлені ж судом першої інстанції характеризуючі дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, його вік, а також те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, стали підставами для призначення останньому покарання у мінімальній межі санкції ч.2 ст.156 КК України, однак у своїй сукупності є недостатніми для застосування до обвинуваченого положень ст.75 цього Кодексу, з чим колегія суддів повністю погоджується.

З урахуванням викладеного, а також конкретних фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині необхідності призначення ОСОБА_7 покарання, пов`язаного з позбавленням волі, однак вважає, що відсутні підстави для застосування вимог ст. 75 КК України, а тому покарання належить визначити обвинуваченому в межах санкції статті обвинувачення.

Отже, призначення покарання ОСОБА_7 із врахуванням ст.75 КК України колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає засадам та меті покарання, визначеним статтями 50,65 КК України.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у розмірі більшому, ніж визначено судом першої інстанції, про що просить у своїй апеляційній скарзі прокурор, оскільки такі вимоги жодним чином не мотивовані та не вказано, чому, з урахуванням викладених обставин, у тому числі про особу обвинуваченого, визначена місцевим судом міра покарання у вигляді 5 років позбавлення волі буде недостатньою для досягнення мети покарання.

Відповідно до ст.420 КПК України у разі необхідності застосування більш суворого покарання, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.

Враховуючи викладене вище, вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню на підставі ст.ст.409, 413, 420 КК України, з ухваленням в цій частині нового вироку, у зв`язку із чим апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

При призначенні покарання ОСОБА_7 колегія суддів, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності до вимог ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів; особу обвинуваченого, котрий негативно характеризується, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався. Обставину, що пом`якшує покарання повне визнання своєї вини, наявність на утриманні двох дітей. Обставини, що обтяжують покарання - відсутні.

При цьому, колегією суддів враховується думка потерпілої, котра просила не позбавляти батька обвинуваченого ОСОБА_7 волі, однак така не є вирішальною при призначенні судом покарання.

Згідно зі ст. 6-1 КВК України Єдиний реєстр осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи - автоматизована електронна база даних, створена для забезпечення збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку, узагальнення даних про осіб, які вчинили злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, у тому числі осіб, судимість яких за такі злочини знята або погашена в установленому законом порядку.

Інформація про особу вноситься до реєстру на підставі обвинувального вироку суду, який набрав законної сили.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_7 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 156 КК України, спрямоване проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, тому відносно останнього є необхідним, в силу вимог кримінального процесуального закону, прийняття рішення про внесення його даних до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості та фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого у сукупності, пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі без застосування положень ст.75 КК України із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади пов`язанні з навчанням та вихованням дітей та займатися діяльністю пов`язаною з роботою з дітьми. Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде сприяти досягненню мети покарання, яка визначена положеннями ст.ст.50, 65 КК України, та буде необхідною та достатньою для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів, як обвинуваченим, так і іншими особами.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора Теребовлянської окружної прокуратури на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 31 липня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 156 КК України задовольнити частково.

Вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 31 липня 2024 року в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 156 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язанні з навчанням та вихованням дітей та займатися діяльністю пов`язаною з роботою з дітьми на строк три роки.

Включити інформацію про ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , який скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 156 КК України, до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

В решті вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 31 липня 2024 року залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді