Справа №578/276/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/675/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

Іменем України

05 листопада 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми кримінальне провадження № 578/276/22 за апеляційною скаргою засудженої ОСОБА_6 на ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 16.01.2025 щодо відмови в задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженої ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі засуджена ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції, оскільки питання підсудності чи непідсудності клопотання має вирішуватись в порядку ст. 34 КПК апеляційним судом, а не судом першої інстанції.

07.01.2024 до Сумського районного суду Сумської області надійшло клопотання засудженої ОСОБА_8 про звільнення від відбування призначеного покарання за вироком Сумського районного суду Сумської області від 05.12.2023 за ч. 1 ст. 127, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 70 КК, яке вона обґрунтувала тим, що на підставі ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015 «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» вона підлягає звільненню від основного покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки у вказаному законі міститься застереження про те, що при призначенні основного покарання, не зазначеного в ч. 1 ст. 72 КК, суд зобов`язаний повністю звільнити засудженого від відбування такого основного покарання.

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 16.01.2025 відмовлено ОСОБА_8 у задоволенні її клопотання про звільнення від відбування покарання. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що розгляд зазначеного клопотання відповідно п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК не підсудний Сумському районному суду Сумської області, оскільки ДУ «Сумський слідчий ізолятор» не є місцем відбування призначеного ОСОБА_8 покарання. Одночасно засудженій роз`яснено, що з аналогічним клопотанням вона має право звернутися до суду, в межах територіальної юрисдикції якого їй визначено місце відбування покарання.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи засудженої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_7 , який вважав судове рішення законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК). При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено; зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до КК та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 1, 4, 6 ст. 3 КК).

Належна правова процедура це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, такій засаді судочинства як законність (п. 2 ч. 1 ст. 7 і ст. 9 КПК), згідно якої під час кримінального провадження суддя/суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства; закони та інші нормативно- правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК; при здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Високий Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 пп. 5.4 п. 5).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (рішення від 23.09.1998, п. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія; вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Так, ОСОБА_8 була засуджена вироком Сумського районного суду Сумської області від 05.12.2023 за ч. 1 ст. 127, ч. 3 ст. 152 КК, і їй з урахуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Ухвалою Сумського апеляційного суду від 17.06.2024 даний вирок залишений без змін.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 537 КПК встановлено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати, серед іншого, питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. 2 ст. 74, ч. 3 ст. 74 КК.

Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених п. 10 , 11, 13, 13-2 ч. 1 ст. 537 цього Кодексу.

Засуджені до позбавлення волі особи відбувають покарання у колоніях (ст. 86 КВК), тому засудженій ОСОБА_8 компетентним органом місцем відбування покарання має бути визначено виправну колонію, але засуджена ОСОБА_8 , тимчасово перебуваючи в слідчому ізоляторі, самостійно звернулась до Сумського районного суду Сумської області із клопотанням про приведення вироку відносно неї у відповідність ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ та звільнення її від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК.

Розглянувши вказане клопотання та відмовивши у його задоволенні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК має розглядатись виключно за місцем відбування засудженим покарання, що є цілком обґрунтованим та відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ч. 2 ст. 539 КПК, оскільки розгляд клопотання ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК не віднесено до територіальної юрисдикції Сумського районного суду Сумської області, засуджена не відбуває покарання на території, що віднесена до юрисдикції Сумського районного суду Сумської області, а лише тимчасово перебуває в ДУ «Сумський слідчий ізолятор», утримання в якому відбуванням покарання не є.

Тобто, у разі необхідності вирішення питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. 2 ст. 74, ч. 3 ст. 74 КК, клопотання про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, повинно подаватись до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, тобто за місцем знаходження відповідного місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого перебуває відповідна державна установа виконання покарань, визначена засудженому компетентним органом, як місце відбування призначеного судом покарання.

Іншого порядку вирішення цього питання кримінальним процесуальним законом не передбачено.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 2, 9 КПК щодо обов`язку суду неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є належним чином обґрунтованою та вмотивованою, внаслідок чого це судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 16.01.2025 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а її апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4