Номер провадження: 11-сс/813/389/26
Справа № 523/633/26 1-кс/523/1297/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

захисника ОСОБА_6 ,

підозрюваної ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 16.01.2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001776, внесеному до ЄРДР 17.10.2025 року, за підозрою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 та застосовано відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, а саме до 16.03.2026 року, включно, з визначенням розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, - 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 832000 грн., із покладенням обов`язків, у разі внесення застави, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що прокурором надано матеріали (докази), якими обґрунтовується підозра та які є достатніми для переконання що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не може запобігти доведеним під час розгляду клопотання ризикам.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій вважає зазначену ухвалу суду необґрунтованою з огляду на наступне:

-підозра ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2КК України, необґрунтована, матеріали НСРД свідчать про те, що дії останньої підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України;

-визначаючи розмір застави у якості альтернативного запобіжного заходу, слідчий суддя порушив вимоги ч. 5 ст. 182 КК України, оскільки інкримінований ОСОБА_7 злочин, передбачений ч. 3 ст. 369-2 КК України, відноситься до категорії тяжких, а не особливо тяжких злочинів, в той час як розмір застави для особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

-визначаючи розмір застави, слідчим суддею не було прийнято до уваги, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем із фіксованим грошовим забезпеченням, у неї відсутні активи для внесення застави у такому розмірі та наявні соціальні зобов`язання;

-прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України;

-ізоляція ОСОБА_7 від суспільства в умовах слідчого ізолятору не відповідає суспільному інтересу, оскільки вона є діючим офіцером- психологом ЗСУ.

На підставі наведеного захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою застосувати до підозрюваної ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту за місцем проживання або альтернативно визначити розмір застави в межах, передбачених законом для тяжких злочинів, а саме 20 прожиткових мінімумів, та врахувати заставу у сумі - 66 560 грн.

Позиції учасниківсудового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_4 та підозрювана ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор звернувся до апеляційного суду із заявою про розгляд справи без його участі, в якій просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України є обґрунтованою.

Так, органами досудового розслідування встановлено, що у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, однак не пізніше 06.11.2025 року у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник протиправний, злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення шляхом вимагання та одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення посадовими особами військової частини НОМЕР_1 , яке полягало у вжитті заходів щодо видання наказу про переведення військовослужбовця третього батальйону НОМЕР_2 бригади військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який безпосередньо бере участь у бойових діях на лінії зіткнення, в одну із військових частин на території м. Одеси або Одеської області, де в подальшому останній проходитиме військову службу «формально» та не буде відряджений до зони ведення бойових дій. А в подальшому із виготовленням документів про звільнення зі служби лав ЗСУ та зняття з військового обліку.

Так, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, з метою реалізації свого злочинного умислу, 06.11.2025 року приблизно о 15 годині 00 хвилині, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, заздалегідь домовившись про зустріч з посередником, зустрілася з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території Міської Клінічної лікарні №11 ОМР, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Віталія Нестеренка, буд. 5, де в ході розмови повідомила останньому, що має знайомих посадових осіб та вплив на військові частини, що розташовані на території м. Одеси та Одеської області та за грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США може посприяти ОСОБА_9 у переведенні на військову службу в тилу (або одну із військових частин на території АДРЕСА_1 ), шляхом оформлення та видачі останньому невстановленого військово-облікового документу, на підставі якого, його буде переведено наказом на військову службу в одну із військових частин на території м. Одеси або Одеської області, яку ОСОБА_9 буде проходити «формально» та не буде відряджений до зони ведення бойових дій.

В подальшому, 07.11.2025 року ОСОБА_7 в ході телефонної розмови із ОСОБА_10 повідомила останньому, про алгоритм дій щодо оформлення та видачі йому військово-облікового документу для переведення на «формальну» військову службу до військової частини в тилу, при цьому зазначивши ОСОБА_10 , що для цього йому необхідно надати повні дані ОСОБА_9 та фактичне місце його служби, а також сплатити наперед авансову суму для виготовлення першочергових документів в розмірі 2000 доларів США.

Так, на виконання вище вказаних умов поставлених ОСОБА_7 , шляхом домовленості особи дійшли щодо згоди та зменшення суми авансу неправомірної вигоди з 2000 доларів США на 1500 доларів США.

Надалі, 11.11.2025 року приблизно о 15 годині 13 хвилин, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 заздалегідь домовившись про зустріч, зустрілася з ОСОБА_10 за власним місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , та переслідуючи свій злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення, одержала від ОСОБА_10 , раніше обумовлену авансову суму неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у сумі 1500 доларів США (що станом на 11.11.2025 року відповідно до курсу Національного банку України становить 62 934 гривень) за її вплив на видання першочергових невстановлених документів посадовими особами військової частини НОМЕР_1 , які б сприяли вжиттю заходів щодо видання наказу про переведення військовослужбовця третього батальйону НОМЕР_2 бригади військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який безпосередньо бере участь у бойових діях на лінії зіткнення, в одну із військових частин на території м. Одеси або Одеської області, де в подальшому останній проходитиме військову службу «формально» та не буде відряджений до зони ведення бойових дій.

Після цього, продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди, 09.01.2026 року ОСОБА_7 в ході телефонної розмови із ОСОБА_10 повідомила останньому, про те, що необхідно сплатити ще неправомірну вигоду в розмірі 2500 доларів США за видачу йому військово-облікового документу переведення на «формальну» військову службу до військової частини в тилу.

Так, 15.01.2026 року приблизно о 14 годині 50 хвилин, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 заздалегідь домовившись про зустріч, зустрілася з ОСОБА_10 за власним місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , та переслідуючи свій злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення, одержала від ОСОБА_10 , раніше обумовлену суму неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у сумі 2500 доларів США (що станом на 15.01.2026 відповідно до курсу Національного банку України становить 107 809 гривень) за її вплив на прийняття рішення посадовими особами військової частини НОМЕР_1 , яке полягало у вжитті заходів щодо видання наказу про переведення військовослужбовця третього батальйону НОМЕР_2 бригади військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який безпосередньо бере участь у бойових діях на лінії зіткнення, в одну із військових частин на території м. Одеси або Одеської області, де в подальшому останній проходитиме військову службу «формально» та не буде відряджений до зони ведення бойових дій. А в подальшому із виготовленням документів про звільнення зі служби лав ЗСУ та зняття з військового обліку, після чого, ОСОБА_7 була викрита та затримана на місці вчинення злочину співробітниками правоохоронних органів.

15.01.2026 року ОСОБА_7 в порядку ст.208 КПК України було затримано та 16.01.2026 року останній було повідомлено про підозру у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення.

16 січня 2026 року ухвалою слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 16.01.2026 року до підозрюваної ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, а саме до 16.03.2026 року, включно, з визначенням розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, - 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 832000 грн., із покладенням обов`язків, у разі внесення застави, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. КК України, підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, зокрема допитами свідка ОСОБА_10 , протоколами за результатами проведення негласних слідчих розшукових дій в рамках вказаного кримінального провадження, протоколом обшуку від 15.01.2026 за адресою: АДРЕСА_2 , та іншими матеріалами в своїй сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Виходячи з наявних матеріалів, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про можливу причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення та відповідно встановлення викладених вище обставин за стандартом доказування «обґрунтована підозра». При цьому встановлений вище рівень обґрунтованості підозри ОСОБА_7 щодо кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369-2 КК, є мінімально можливим для застосування запобіжного заходу та достатнім, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри.

Відхиляючи інші доводи захисту щодо необґрунтованості підозри, Суд звертає увагу, що на цьому етапі при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу суд не оцінює докази на предмет наявності вини підозрюваної у вчиненні інкримінованого діяння, а лише встановлює, що підозрювана могла вчинити відповідні кримінальні правопорушення.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту стосовно відсутності у кримінальному провадженні будь-яких відомостей, які вказують на можливе вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. ст. 369-2 КК України, та помилкової кваліфікації її діяння, оскільки на цьому етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду справи по суті, зокрема, пов`язаних із встановленням остаточної кваліфікації дій підозрюваного/обвинуваченого, а також оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину. На підставі розумної оцінки сукупності отриманих фактів та обставин суд лише визначає, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для продовження щодо нього запобіжного заходу.

До Єдиного реєстру досудових розслідувань вноситься попередня кваліфікація вчиненого правопорушення, і лише після проведення низки слідчих (розшукових) дій чи негласних слідчих (розшукових) дій можна надати остаточну кримінально-правову оцінку тим чи іншим діянням.

Кваліфікація певного правопорушення не є статичною, це динамічний процес, який розпочинається з правової кваліфікації, яка є саме попередньою і яка, зокрема, у ході ефективного досудового розслідування може зазнавати змін з урахуванням розширення можливостей для сторони обвинувачення встановити дійсні обставини відповідної події. Так, на початку досудового розслідування наявний лише обмежений обсяг відомостей про події. У ході досудового розслідування кількість, обсяг та якість виявлених відомостей збільшуються, і лише на момент завершення досудового розслідування справи відповідний суб`єкт кваліфікації повинен володіти всіма суттєвими, необхідними й достатніми даними про скоєне діяння (поведінку).

Колегія суддів також погоджується із висновками слідчого судді щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, який за приписами ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з конфіскацією майна.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі доведеності її вини, існує ризик того, що підозрювана може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про існування ризику незаконного впливу підозрюваною на свідків, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Ризик незаконного впливу на свідків об`єктивізується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

Слідчий суддя обґрунтовано наголосив на тому, що ОСОБА_7 знайома зі свідком ОСОБА_10 .

З огляду на те, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні перебуває на початковій стадії, підозрювана може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та ще не були віднайдені стороною обвинувачення.

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновками слідчого судді щодо існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для застосування відносно підозрюваної ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлені не були.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_7 , яка у випадку застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Апеляційний суд ураховує, що ОСОБА_7 раніше не судима, заміжня, має постійне місце реєстрації та проживання, однак вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

В свою чергу апеляційний суд звертає увагу на обставини злочину, вчинення якого інкримінується ОСОБА_7 , а саме: що у неї виник протиправний, злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення вона шляхом вимагання та одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення посадовими особами військової частини НОМЕР_1 , яке полягало у вжитті заходів щодо видання наказу про переведення військовослужбовця третього батальйону НОМЕР_2 бригади військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який безпосередньо бере участь у бойових діях на лінії зіткнення, в одну із військових частин на території м. Одеси або Одеської області, де в подальшому останній проходитиме військову службу «формально» та не буде відряджений до зони ведення бойових дій. А в подальшому із виготовленням документів про звільнення зі служби лав ЗСУ та зняття з військового обліку.

Відтак, посилання захисника на невідповідність застосованого щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу суспільному інтересу, оскільки вона є діючим офіцером- психологом ЗСУ, не знайшли свого підтвердження, оскільки інкримінований їй злочин вчинений саме з використанням її посади.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування щодо ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Відносно доводів апеляційної скарги про визначення підозрюваній непомірного розміру застави, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст.183 КПК України, розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому в абзаці 2 ч.5 ст.182 КПК України зазначено, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Твердження апеляційної скарги про те, що, визначаючи розмір застави у якості альтернативного запобіжного заходу, слідчий суддя порушив вимоги ч. 5 ст. 182 КК України, оскільки інкримінований ОСОБА_7 злочин, передбачений ч. 3 ст. 369-2 КК України, відноситься до категорії тяжких, а не особливо тяжких злочинів, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до клопотання слідчого, орган досудового розслідування просив визначити ОСОБА_7 заставу 300 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При визначенні підозрюваній розміру застави, як убачається із оскарженої ухвали, слідчий суддя керувався саме пунктом 2 ч.5 ст.182 КПК України, а також враховуючи розмір можливого безпідставного доходу підозрюваної від протиправної діяльності та, як наслідок, істотного поліпшення її майнового стану, дійшов до висновку про наявність виключного випадку, що зумовлює необхідність визначити розмір застави, вище максимального розміру, визначеного п.2 ч.5 ст.182 КПК України.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя з урахуванням наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні тяжкого злочину з корисливих мотивів, обставин інкримінованого злочину, а саме того факту, що остання підозрюється в одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднаному з вимаганням такої вигоди, з огляду на майновий стан підозрюваної, розмір можливого безпідставного доходу підозрюваної від протиправної діяльності, встановлені ризики, обґрунтовано визначив заставу у розмірі 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваною покладених на неї обов`язків, зможе забезпечити її належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні слідчого ризикам.

Колегія суддів звертає увагу на те, що застава застосовується не з метою, щоб її не змогли внести, а навпаки, з метою, щоб її могли внести і вказана сума була здатна забезпечити належну поведінку обвинуваченого (або підозрюваного) та повинна бути такою, яку здатний внести обвинувачений (підозрюваний) і яка б могла його стримувати від всіх можливих та імовірних ризиків, що можуть перешкоджати кримінальному провадженню. Сума, яку необхідно обрати для підозрюваного, повинна бути як великою з точки зору відношення власності так і помірною для внесення. Значна сума, буде стримуючою силою для розумної поведінки підозрюваного і недопущення порушень в майбутньому, оскільки це призведе до втрати суми застави. Людина вносячи на депозитний рахунок держави значну суму коштів, повинна задуматись про їх повну втрату у випадку недобропорядної поведінки. Тобто застава є економічним заходом контролю поведінки обвинуваченого (підозрюваного), який при сьогоднішніх умовах життя є одним із життєво необхідних для кожної людини.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою та зменшення розміру застави, є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 ,- залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 16.01.2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001776, внесеному до ЄРДР 17.10.2025 року, за підозрою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4