Дата документу 13.10.2025 Справа № 331/3598/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/970/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/3598/23Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 26 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 24.11.2025 року включно продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 без права внесення застави.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , змінивши даний запобіжний захід на більш м`який або визначити обвинуваченому розмір застави. Свої вимоги мотивував тим, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою. Клопотання прокурора не містить законних підстав для продовження тримання під вартою ОСОБА_8 , який перебуває під вартою протягом тривалого часу. Судом не враховано наведені стороною захисту конкретні доводи та формально автоматично продовжено найбільш суворий запобіжний захід відносно обвинуваченого із посиланням на підстави, які втратили свою актуальність. Захисник посилається на порушення принципу презумпції невинуватості. На переконання апелянта, ймовірність настання встановлених судом ризиків зменшилась, оскільки наразі судовий розгляд триває, судом здійснюється дослідження доказів і допитуються свідки. Більш того, захисник акцентує увагу на тому, що у даному кримінальному провадженні лише один свідок - ОСОБА_9 . Захисник вказує про наявність двох осіб ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які надали суду відповідні заяви та клопотання про згоду на обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді домашнього арешту у АДРЕСА_1 ) у квартирі, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відтак, наведені обставини у сукупності, на переконання апелянта, вказують на можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу або визначення йому розміру застави.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію обвинуваченого і його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В провадженні Олександрівського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.2 ст.111 КК кримінального правопорушення.

Прокурор звернулась до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що у справі існують передбачені п.п.1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК ризики, тому необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 КПК ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання апеляційного суду, рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується на зазначених вимогах кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності передбачених ст.177 КПК ризиків, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені прокурором ризики об`єктивно існують, і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 .

На переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції про існування вказаних ризиків є обґрунтованими.

Так, на підтвердження існування передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику свідчать ті обставини, що в рамках даного кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні в умовах воєнного стану злочину проти основ національної безпеки України, який відноситься до категорії особливо тяжких, і за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацію майна.

Зазначені обставини дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений, будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено, у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин.

Колегією суддів встановлено, що обвинуваченому ОСОБА_8 інкримінується вчинення передбаченого ч.2 ст.111 КК злочину в умовах воєнного стану, дія якого наразі продовжується, оскільки триває збройна агресія рф, про що також слушно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 станом на день апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали триває і не завершено.

З наявного в матеріалах провадження обвинувального акта вбачається, що у провину ОСОБА_8 поставлено вчинення спрямованих на шкоду державному суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України: надання представнику іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненому в умовах воєнного стану.

На переконання колегії суддів, наведені обставини об`єктивно свідчать про наявність у ОСОБА_8 зв`язків із представниками держави-агресора рф, за виконання завдань яких обвинувачений неодноразово отримував грошову винагороду.

Крім того, судовою колегією встановлено, що у своїй протиправній діяльності обвинувачений використовував електронні інформаційні системи, останній обізнаний про особливості доступу до них.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на характер інкримінованого злочину, а також кількість епізодів злочинної діяльності, конкретні обставини його вчинення, суд першої інстанції встановив й існування передбачених п.п.4, 5 ч.1 ст.177 КПК ризиків.

З чим апеляційний суд погоджується та акцентує увагу на тому, що переконливих відомостей про нівелювання встановлених судом ризиків відносно обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційна скарга захисника не містить та під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції не встановлено.

При цьому за встановлених апеляційним судом обставин аргументи апелянта, що наразі судом здійснюється дослідження доказів і допитуються свідки, на переконання апеляційного суду, не здатні запобігти встановленим судом ризикам переховування обвинуваченого від суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 .

З огляду на обґрунтовану вище наявність передбачених п.п.1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК ризиків, гарантувати їх запобігання без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 не вбачається можливим.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про тривале тримання ОСОБА_8 під вартою, апеляційний суд зауважує, що сама по собі тривалість тримання особи під вартою не може бути безумовною підставою для зміни запобіжного заходу за відсутності інших достатніх та вагомих підстав для прийняття такого рішення.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції дотримано вимог ч.6 ст.176 КПК, згідно якої під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених зокрема ч.2 ст.111 КК, за наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 цієї статті, тобто тримання під вартою.

У зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє вимоги апеляційної скарги захисника щодо застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, у тому числі й домашнього арешту за вказаною ним адресою.

Перевіряючи доводи сторони захисту щодо необхідності визначення ОСОБА_8 розміру застави, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до положень ч.4 ст.183 КПК під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи передбачені ст.ст.177, 178 КПК підстави та обставини, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо, зокрема, і передбаченого ст.111 КК злочину.

Колегія суддів погоджується із твердженнями районного суду, який під час продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 врахував передбачені ст.ст.177, 178 КПК підстави і обставини, характер і ступінь ризиків. Відповідно суд реалізував вищенаведене регламентоване нормами КПК право та обґрунтовано не визначив обвинуваченому розмір застави у даному кримінальному провадженні. Судом першої інстанції було враховано усі передбачені законом обставини для прийняття такого рішення.

Стороною захисту не наведено переконливих аргументів, що свідчать про можливість визначення обвинуваченому застави як альтернативного запобіжного заходу.

Правових підстав для застосування щодо обвинуваченого застави як альтернативного запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні колегія суддів не вбачає.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_8 перебувати на волі.

Судова колегія дійшла висновку, що рішення суду про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою є законним і обґрунтованим, відповідає характеру і особливої тяжкості інкримінованого діяння та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше утримання ОСОБА_8 під вартою, матеріали провадження не містять.

Отже, колегія суддів не вбачає законних та обґрунтованих підстав для зміни або скасування оскаржуваної ухвали за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 26 вересня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4