Справа № 202/4504/25
Провадження № 1-кп/204/540/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

представника потерпілих ОСОБА_4 ,

захисників: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених: ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0001012, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.09.2023, за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 2 ст. 194 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Чечелівського районного суду міста Дніпра перебуває вищевказана справа.

У судове засідання прокурором подані клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , а також про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_9 . Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які обумовлені тим, що ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким. Так обвинувачений ОСОБА_8 може: переховуватися від суду, оскільки, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та усвідомлює, що у разі визнання винним йому може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років. Тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується, суд, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України, зобов`язаний оцінювати при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу. Також, обвинувачений ОСОБА_8 може незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними своїх показів або відмови від них, оскільки їм достовірно відомо місце мешкання, зокрема потерпілих, а також незаконно впливати на інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні. При цьому, ризик впливу на потерпілих та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом. Не маючи постійного джерела доходів обвинувачений може знову вчинити інше кримінальне правопорушення з корисливих мотивів. Крім того, обвинувачений схильний до протиправної поведінки та вчинення злочинів з корисливих мотивів і є достатні підстави вважати, що він може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, зокрема, знову вчинити інше кримінальне правопорушення. Підтвердженням обґрунтованості ризику вчинення обвинуваченими ОСОБА_8 нового кримінального правопорушення є зокрема наявність у нього попередніх судимостей за вчинення корисливих злочинів. Також, обвинувачені ОСОБА_8 може покинути відоме стороні обвинувачення та суду місце мешкання з метою ухилення від суду, оскільки він після вчинення інкримінованих злочинів разом зі співучасниками злочинів виїхав з міста Дніпра з метою нелегально перетнути кордон України, однак були зупинені у м. Літин Вінницької області. З огляду на викладене, застосування до обвинуваченого найтяжчого запобіжного заходу, з урахуванням особи обвинуваченого, та обставин вчинення ним інкримінованих кримінальних правопорушень, які були вчинені з корисливих мотивів вказує на те, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту обґрунтовано тим, що метою застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 вказаного запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Так, наявність обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, свідчить про існування ризику можливого переховування від суду та потребує на цьому етапі судового розгляду застосування запобіжного заходу. Існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_9 може покинути відоме стороні обвинувачення та суду місце мешкання з метою ухилення від суду. Також, існує і певний ризик того, що обвинувачений ОСОБА_9 може знову вчинити з корисливих мотивів інше кримінальне правопорушення, оскільки дав згоду на участь у спільному вчинені у складі організованої групи тяжкого та особливо тяжкого злочинів, саме з корисних спонукань. Оскільки на даний час судовий розгляд у даному кримінальному провадженні лише тільки буде розпочато, існують ризики, які виправдовують застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

У судовому засіданні прокурор подані клопотання підтримав та просив їх задовольнити.

Представник потерпілих ОСОБА_4 клопотання прокурора підтримала, та наполягала на їх задоволенні, наголошуючи, що з чотирьох обвинувачених залишилося лише два.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 вказуючи на те, що на теперішній час значно погіршився стан здоров`я дитини ОСОБА_8 просив суд змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який або зменшити розмір застави до мінімального.

Обвинувачений ОСОБА_8 думку захисника підтримав у повному обсязі, у судовому засіданні просив долучити копії медичних документів, які підтверджують погіршення стану здоров`я його малолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , бабусі ОСОБА_13 , дідуся ОСОБА_14 . Також ОСОБА_8 просив змінити, обраний йому запобіжний захід на більш м`який або зменшити розмір застави.

Захисники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вирішення клопотання прокурора залишили на розсуд суду.

Обвинувачений ОСОБА_9 проти задоволення клопотання прокурора не заперечував.

Заслухавши клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, вислухавши позиції учасників кримінального провадження, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частина перша статті 194 КПК України).

Дане кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого судового провадження, судовий розгляд не розпочато.

На зазначеній стадії кримінального провадження при розгляді питання про продовження запобіжного заходу, підлягають оцінці характер, тяжкість інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, а також продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Слід вказати, що як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися. Однак, в переважній більшості випадків, ураховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При цьому, при встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачений може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню. Оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду чи вчинить нове кримінальне правопорушення.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про наявність ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності).

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд дійшов такого.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 199 КПК України, суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, вимоги якої, в силу ч. 3 ст. 315 КПК України, є обов`язковими й для суду під час проведення підготовчого судового засідання.

З огляду на викладені законодавчі положення, зважаючи на особливості порядку продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд має з`ясувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованих кримінальних правопорушень, а також наявність обставин, які свідчать про те, що встановлені судом ризики не зменшилися та продовжують існувати або з`явилися нові ризики.

Щодо обґрунтованості підозри суд зазначає, що на цій стадії кримінального провадження, коли обвинувальний акт стосовно скерований до суду повідомлена ОСОБА_8 підозра у вчиненні кримінальних правопорушень не є вочевидь необґрунтованою.

Розглянувши клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , суд уважає, що стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України та недостатність застосування на даній стадії судового розгляду більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим, існуючим ризикам, виходячи з такого.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень за вчинення яких передбачене покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Злочини інкриміновані обвинуваченому мають високий ступінь суспільної небезпеки, оскільки відносяться до кримінальних правопорушень проти громадської безпеки, безпеки руху та експлуатації транспорту, проти власності, а тому усвідомлюючи невідворотність покарання, яке може бути призначено у випадку визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, обвинувачений може вжити заходи, спрямовані на переховування від суду. При цьому ризик втечі може бути розцінений ним, як менш небезпечне діяння ніж покарання та процедура його виконання.

Очевидно, що в умовах, які існують в Україні, викликаних військовою агресією РФ, у обвинуваченого збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин через дії РФ відсутні можливості належним чином контролювати поведінку та місцезнаходження обвинуваченого, а також державний кордон у місцях активних бойових дій.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

При встановленні ризику переховування враховує відомості, що характеризують обвинуваченого, зокрема, судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 є учасником бойових дій, під його опікою перебували дідусь ОСОБА_14 , який є особою пенсійного віку, бабуся похилого віку ОСОБА_13 , працював на посаді контролера пасажирського транспорту; згідно характеристики, виданою ТОВ «Явір -2005» за місцем роботи характеризувався позитивно, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_12 , який, відповідно до копій медичних документів має захворювання. Однак вказані обставини, у сукупності з обставинами кримінального провадження, не можуть бути прийняті судом на підтвердження існування беззаперечних стримуючих факторів належної процесуальної поведінки обвинуваченого у подальшому та мінімізувати ймовірність вчинення дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування, на даній стадії судового розгляду, запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Таким чином, оцінюючи наявні позитивні характеристики обвинуваченого суд дійшов висновку, що вони по суті не зменшують ступінь суспільної небезпеки інкримінованих кримінальних правопорушень, а тому, не є такими, які нівелюють існування встановлених та існуючих ризиків у даному кримінальному провадженні.

Окрім того, вирішуючи клопотання прокурора, судом також ураховується, що обвинувачений ОСОБА_8 може з великою імовірністю вчинити заходи для переховування від суду, оскільки він під час досудового розслідування виїхав з міста Дніпра з метою нелегально перетнути кордон України, однак був зупинений у м. Літин Вінницької області. Отже, соціальні зв`язки, які були наявні на той час в обвинуваченого не бути такими, які стримували його від вчинення дій направлених на переховування від органу досудового слідства, що також не виключає аналогічної його поведінки в майбутньому у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З огляду на наведене, суд погоджується з доводами прокурора щодо наявності ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, який не зменшився та продовжує бути актуальним.

При встановленні ризику впливу на потерпілих, свідків та інших обвинувачених у даному кримінальному провадженні, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілого, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Оцінюючи ризик незаконного впливу на потерпілого і свідків, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, ризик того, що затриманий, якщо його звільнять, може чинити тиск на свідків чи інших підозрюваних або іншим чином перешкоджати провадженню часто є особливо високим у справах, що стосуються організованої злочинної діяльності чи злочинних угруповань («Штвртецький проти Словаччини» (Stvrtecky v. Slovakia), § 61; «Подескі проти Сан Маріно» (Podeschi v. San Marino), § 149).

Аналізуючи наявність ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, суд виходить з відомостей вказаних в обвинувальному акті, згідно яких обвинувачений ОСОБА_8 притягався до кримінальної відповідальності, у тому числі за злочини проти власності.

У сукупності наведені обставини свідчать про достатні ризики втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності, впливу на потерпілих та свідків, інших обвинувачених, а також вчинення інших кримінальних правопорушень, які своєї актуальності не втратили.

Розглядаючи клопотання захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, суд дійшов висновків, що інші більш м`які запобіжні заходи є такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, виходячи з того, що позитивні характеристики обвинуваченого минулому, наявність на триманні дитини та те, що він є учасником бойових дій, по суті не зменшують ступінь суспільної небезпеки інкримінованих йому злочинів та не зменшують наявності встановлених та підтверджених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому вказані обставини не можуть розглядатися, як беззаперечні стримуючі фактори належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Відтак клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який задоволенню не підлягає.

Щодо визначення розміру застави, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» (п. 78, 820) ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, прибуття обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини також наголошує, що якщо на карту поставлене право на свободу, гарантоване статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, влада повинна приділяти питанню встановлення відповідного розміру застави таку ж увагу, якби це стосувалося обґрунтування необхідності тримання особи під вартою.

Отже, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

ОСОБА_8 обвинувачується, зокрема, у вчиненні, особливо тяжкого злочину. Згідно ухвал суду при вирішенні питання про продовження обвинуваченому стоку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом було прийнято рішення про неможливість визначення обвинуваченому розміру застави.

Суд звертає увагу, що ухвала суду від 10 грудня 2025 року про продовження застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання від вартою без визначення розміру застави, була предметом перегляду у Дніпровському апеляційному суді. За результатами розгляду апеляційної скарги на вказану ухвалу, апеляційний суд дійшов висновку, що з урахуванням тривалості досудового розслідування та судового розгляду обвинуваченому слід визначити розмір застави. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, ухвала Чечелівського районного суду міста Дніпра від 10 грудня 2025 скасована в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 07 лютого 2025 року з визначенням застави у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908400 грн.

На переконання суду вказаний визначений розмір застави обвинуваченому слід залишити незмінним, оскільки він відповідає критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), забезпечить справедливий баланс інтересів особи та суспільства, а тому не суперечитиме статті 1 Першого Протоколу та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, з огляду на викладене клопотання сторони захисту про зменшення обвинуваченим розміру застави у даному кримінальному провадженні задоволенню не підлягає.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 181 КК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт застосовується до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі. Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі (ч. 2 ст. 181 КПК України).

За змістом ч. 6 ст. 181 КПК України, строк дії домашнього арешту не може перевищувати 2-х місяців, у разі необхідності він може бути продовжений в межах досудового розслідування, але не більше 6 місяців. Разом з цим законодавцем не вказаний максимальний строк домашнього арешту під час судового розгляду, який може продовжуватись до закінчення провадження.

У разі необхідності строк домашнього арешту може бути продовжений в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.

Так відносно обвинуваченого ОСОБА_9 наразі встановлена наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається сторона обвинувачення, зокрема, можливого переховування від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. ОСОБА_9 обвинувачується, у тому числі, у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, що свідчить про існування ризику можливого переховування від суду та потребує на цьому етапі судового розгляду, застосування запобіжного заходу до обвинувачених, хоча і більш м`якого ніж тримання під вартою.

Існування ризику передбаченого п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що обвинувачений офіційно не працевлаштовані, не мають постійного джерела доходів.

Таким чином, ураховуючи вказані обставини, суд уважає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, на обвинуваченого ОСОБА_9 забезпечить дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час судового розгляду. Відтак клопотання прокурора підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотань прокурора та продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно ОСОБА_8 відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України на 60 днів з визначенням застави у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з покладенням у відповідності до ст. 194 КПК України певних обов`язків; продовження запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_9 та строком на 2 місяці.

На підставі викладеного, керуючись статтями 110, 176-178, 181, 183, 193-194, 197, 315, 369- 372, 376, 392-393 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту - задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту без застосування електронного засобу контролю обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до 27 березня 2026 року і зобов`язати цілодобово не покидати приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за винятком випадків переміщення до найближчого укриття на час дії сигналу «Повітряна тривога», надання невідкладної медичної допомоги обвинуваченому та подальшого невідкладного повернення до житла.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком до 27 березня 2026 року наступні обов`язки:

- не відлучатися із населеного пункту с. Заплавка, Самарівський район, Дніпропетровська область, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- негайно прибувати до суду за першим викликом;

- утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками у даному кримінальному провадженні.

Ухвалу передати до Відділення поліції № 1 Самарівського РВП за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_9 для виконання.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 27 березня 2026 року включно.

Визначити стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заставу в кримінальному провадженні у розмірі 300 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400 грн.

У випадку внесення обвинуваченим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначеної застави у розмірі 908400 гривень, уважати, що до нього обрано запобіжний захід у вигляді застави.

У випадку внесення застави зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком до 27 березня 2026 року виконувати наступні обов`язки: прибувати до прокурора або суду із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу на більш м`який або зменшення розміру застави, - відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 28.01.2026.

Суддя ОСОБА_1