ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 496/4559/20

провадження № 51 - 1707 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

представника потерпілого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 5 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000186, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеса, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 12 вересня 2023 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Одеської митниці Держмитслужби до ОСОБА_8 про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, завданих державі збитків, залишено без розгляду. Вирішено питання щодо речових доказів, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він, перебуваючи на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Одеса» Одеської митниці Держмитслужби, являючись відповідно до примітки 1 ст. 364 КК службовою особою правоохоронного органу, 10 лютого 2020 року, під час виконання своїх службових обов`язків, перебуваючи на території оглядової рампи відділу митного оформлення № 6 митного поста «Одеса» Одеської митниці Держмитслужби (Одеська область, с. Усатове, Новомосковська дорога, 23), під час проведення митних формальностей товарів, які переміщувались через митний кордон України, на адресу ТОВ "ИНТЕРТЕХНОС" у контейнері CCLU7917246 за митною декларацією №UA500070/2020/204746, в порушення вимог Митного кодексу України, Порядку «Проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення», посадової інструкції державного інспектора відділу митного оформлення № 6 митного поста «Одеса» Одеської митниці Держмитслужби, неналежним чином відпрацював форму митного контролю «202-1» та «911-1», жодних заходів щодо складання протоколу про порушення митних правил, відповідно до п. 4.3 Розділу III Порядку «Проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення», не вжив, тобто допустив службову недбалість, в результаті чого державі спричинено тяжкі наслідки, у вигляді не сплати обов`язкових митних платежів на загальну суму 272 093,65 грн, що станом на час вчинення злочину становить 259 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, заподіявши таким чином тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 5 лютого 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 419 КПК, формально перевіривши зазначені в апеляційній скарзі доводи, не навів в ухвалі належних та достатніх мотивів, з яких дійшов висновку про їх безпідставність. Зазначає, спростовуючи доводи сторони обвинувачення з приводу того, що показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтверджується вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції лише формально вказав про їх неспроможність, проте не надав їм належної оцінки та не зазначив достатніх мотивів з яких він їх відкидає. Вказує, що спростовуючи доводи сторони обвинувачення про невірне викладення місцевим судом у вироку показань свідка ОСОБА_11 , колегія суддів зазначила, що вони носять декларативний характер та не підтверджуються доказами, проте апеляційний судом не враховано, що в апеляційній скарзі зазначалося про їх невідповідність аудіозапису судового, який і є доказом на підтвердження вказаних доводів. Вказує, що апеляційним судом без наведення відповідних мотивів визнано декларативними та необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо неповноти та необ`єктивності дослідження судом першої інстанції письмових доказів. Зазначає, що судом апеляційної інстанції також не надано належної оцінки доводам сторони обвинувачення, щодо неналежної оцінки судом першої інстанції протоколу огляду відеозаписів від 16 липня 2020 року та додатку до нього -DVD-диску, якими підтверджено неналежне виконання ОСОБА_12 свої службових обов`язків через несумлінне ставлення до них. Вказує, що апеляційний судом не враховано, що саме завершення митних формальностей, підтверджене внесенням відповідного електронного запису з боку уповноваженої посадової особи митниці (у даному випадку ОСОБА_11 ), означає момент «випуску товару» у вільний обіг, незалежно від фактичного руху товару. Судами попередніх інстанцій не взято до уваги роз`яснення ДМС України, згідно яких моментом виникнення права власності на товар є його випуск у вільний обіг, що і відбулося після завершення митного оформлення та закриття митної декларації, а після випуску товар вважається вільним у обігу, незалежно від подальшого переогляду чи вилучення правоохоронними органами. Вказує, що апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо необґрунтованості розрахунків збитків, без врахування наявного в матеріалах кримінального провадження висновку експерта визначення вартості товару. Не спростовано доводи прокурора про те, що саме несплата митних платежів є тяжкими наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 367 КК та не враховано, що критерієм визначення тяжкості наслідків у даному випадку є розмір завданої матеріальної шкоди державі, а не інші фактори. Вказує на те, що зазначаючи про те, що накладені штрафи та конфіскація фактично компенсували ту шкоду, завдання якої інкримінувалося ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що адміністративне правопорушення декларанта та кримінальне правопорушення службової особи митниці є різними за своєю правовою природою та наслідками.

В запереченнях на касаційну скаргу захисник просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій-без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор та представник потерпілого підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Захисник заперечував проти її задоволення.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

У п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК визначено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора, про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. 419 КПК, є обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК.

Відповідно до ст. 419 КПК у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні заявлених вимог без задоволення, в ухвалі має бути зазначено підстави, за яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права.

Як неодноразово наголошував касаційний суд, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Обсяг розгляду в суді апеляційної інстанції має бути таким, щоб він дозволив відповісти на всі доводи апеляційної скарги і постановити законне та обґрунтоване рішення, чого в даному випадку зроблено не було.

Проте, вказаних вимог закону під час перегляду виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 судом апеляційної інстанції дотримано не було, а тому доводи прокурора про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 370, 412 та 419 КПК, є обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам (ч. 2 ст. 367 КК).

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 12 вересня 2023 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Прокурор, не погоджуючись із цим вироком через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, просив скасувати оскаржуване судове рішення й ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в державних та комунальних органах, установах і організаціях, суб`єктах господарювання державної та комунальної форм власності строком на 3 роки, зі штрафом в розмірі 750 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 12 750 грн та на підставі ст. 75 КК просив звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Свої вимоги прокурор обґрунтовував, зокрема, тим, що органом досудового розслідування винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК повністю доведено зібраними в ході досудового розслідування доказами, однак суд першої інстанції не надав їм належної оцінки та дійшов хибного висновку про недоведеність вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення.

За наслідком апеляційного провадження суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК.

Проте суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін вирок щодо ОСОБА_8 і без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення, належним чином не розглянув викладених у ній доводів, не навів переконливих мотивів для їх спростування. У своїй ухвалі згаданий суд обмежився загальним формулюванням про правильність висновків суду першої інстанції щодо невинуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, та не розкрив суті зібраних у провадженні доказів, не проаналізував їх у контексті з конкретними доводами, зазначеними в апеляційній скарзі.

Зокрема не отримали належної оцінки доводи сторони обвинувачення про те, що моментом виникнення права власності на товар є його випуск у вільний обіг, що і відбулося після завершення митного оформлення та закриття митної декларації, а після випуску товар вважається вільним у обігу, незалежно від подальшого переогляду чи вилучення правоохоронними органами.

Крім цього судом апеляційної інстанції не надано оцінки доводам прокурора про те, що критерієм визначення тяжкості наслідків є розмір завданої матеріальної шкоди державі у вигляді ненадходження митних платежів, а адміністративне правопорушення декларанта та кримінальне правопорушення службової особи митниці є різними за своєю правовою природою та наслідками.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 здійснено формально, без належної перевірки наведених у апеляційній скарзі доводів та надання обґрунтованих відповідей на них. Апеляційний суд у своєму рішенні обмежився загальними фразами про безпідставність доводів сторони обвинувачення, без мотивів, з яких він виходив при постановленні ухвали, в зв`язку з чим рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, а тому, відповідно до ст. 438 цього Кодексу, воно підлягає скасуванню.

При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові, перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, а за наявності для цього підстав - шляхом повторного дослідження обставин кримінального провадження та доказів, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 5 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3