ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/5/23
Номер провадження: 11-кп/819/458/25
Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА

16 жовтня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу в кримінальному провадженні за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2025 року у кримінальному провадженні №0000640 від 24.04.2023 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Чорнобаївка Білозерського району Херсонської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України, -

встановив:

В провадженні Херсонського апеляційного суду перебувають апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2025 року, яким ОСОБА_8 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та займатися господарською діяльністю на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Апеляційна скарга ОСОБА_8 містить клопотання про зміну запобіжного заходу на запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою в АДРЕСА_1

Колегія суддів, заслухавши думку учасників судового провадження з приводу заявленого клопотання, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи клопотання, дійшла до наступних висновків.

Вбачається, що вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2025 року, яким ОСОБА_8 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та займатися господарською діяльністю на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Запобіжний захід у виді «тримання під вартою», застосований відносно ОСОБА_8 , залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вказаний вирок суду не набрав законної сили, на даний час здійснюється апеляційний розгляд справи за апеляційними скаргами обвинуваченого та захисника, які просять вироку суду скасувати.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 12 травня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 10 липня 2025 року (т.6 а.п.236). Продовжуючи дію запобіжного заходу, суд дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, що стали підставою для обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу і що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не зможе запобігти наявним ризикам

Відповідно до положень ст. 374 КПК України вирок суду має містити рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема щодо запобіжного заходу.

Вбачається, що вироком від 21 травня 2025 року, який оскаржується в апеляційному порядку стороною захисту, запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 продовжено до набрання вироком законної сили, отже на час ухвалення вироку встановлені раніше ризики не зменшилися.

Виходячи з наведеної правової конструкції статті 374 КПК України у вироку суду щодо ОСОБА_8 вказаний конкретний, обумовлений часовими рамками строк тримання його під вартою, а саме: до набрання вироком законної сили, що узгоджується з принципом правової визначеності, який є загальною ідеєю Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та верховенством права і з огляду на ст. 115 ч. 1 КПК України, якою передбачено обчислення строків, встановлених цим Кодексом не тільки годинами, днями і місяцями, але й вказівкою на подію (в даному випадку дату набрання вироком законної сили) не суперечить принципу законності.

Європейський суд з прав людини в рішенні «Руслан Яковенко проти України» від 04 червня 2015 року (пункт 46), зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. Особа засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

При цьому, у вказаному рішенні Європейський суд наголосив, що навіть якщо національне законодавство передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно ст.5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання, а питання щодо законності такого тримання під вартою можуть бути переглянуті коли виникають нові обставини.

З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції при продовженні дії запобіжного захисту надав оцінку обставинам, що передбачені ст.ст. 177-178 КПК України, зокрема питанню існуванню ризиків з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого, зокрема відомостей про відсутність міцних соціальних зв`язків.

Доказів того, що на теперішній час сталися суттєві зміни у соціальних зв`язках обвинуваченого чи виникли інші обставини, які б доводили те, що заявлені раніше ризики зменшилися чи знівельовані, чи виникли інші обставини, які б впливали на питання законності тримання під вартою ОСОБА_8 на стадії апеляційного розгляду, стороною захисту не надано.

Так, колегія суддів вважає, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду продовжує існувати.

Дійсно, відповідно до наявних в матеріалах справи відомостей, ОСОБА_8 має місце проживання, працевлаштований. Водночас ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину проти основ національної безпеки України, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, що в умовах воєнного стану має підвищений ступінь суспільної небезпеки.

Крім того, слід врахувати, що призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є найсуворішим видом та мірою покарання, що передбачені ч.4 ст.111-1 КК України, що збільшує імовірність того, що обвинувачений може вдатися до спроб переховування від суду з метою уникнення покарання.

Сукупність наведених обставин, з огляду на відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, указує на існування ризику переховування обвинуваченого від суду, який не змінився та продовжує існувати.

Посилання обвинуваченого на доцільність застосування стосовно нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на обмеження встановлені ч.6 ст.176 КПК України.

Згідно з положеннями ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Інші більш м`які запобіжні заходи, зокрема застава, у даному випадку не здатні нівелювати встановлений ризик, та забезпечити належний контроль за поведінкою обвинуваченого.

Тривалість тримання особи під вартою не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу і підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 177 та ст. 178 КПК України та існуванням реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, та необхідність забезпечення дієвості кримінального провадження з метою завершення розгляду кримінального провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, про відсутність підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який продовжено вироком суду до набрання ним законної сили, на більш м`який. Тому клопотання обвинуваченого належить залишити без задоволення.

Керуючись ст. 419, ч.2 ст. 376 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4