Справа № 591/6555/25
Провадження № 1-кп/591/220/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2025 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянувши в закритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000075 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр-на України, уродженця м. Берд, Республіки Вірменія, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 111, ч. 2 ст. 260 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Ст.ст. 1, 2 Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є РФ, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада УРСР проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою УРСР схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною. Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і США підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до п.п. , 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в СНД від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та РФ, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та РФ уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та федеральним законом РФ від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2, 3 зазначеного Договору, РФ зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія АР Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-зп від 11.07.1997 зазначено, що засади конституційного ладу в Україні закріплені у розділах І, ІІІ та ХІІІ Основного Закону України - Конституції України.

Ст.ст. 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Ст. 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до ст.ст. 132134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: АР Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, АР Крим є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаагською конвенцією 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї, Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною та РФ 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

20 лютого 2014 року, положеннями ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», визначене початком тимчасової окупації території України, яка розпочалась із збройного вторгнення регулярних військ РФ на територію АР Крим і м. Севастополь.

Насильницька анексія Криму, як і псевдореферендум, не визнаються українською державою і більшістю країн, не визнається Генеральною асамблеєю ООН, ПАРЄ, ПА ОБСЄ, а також суперечить рішенню Венеційської комісії, натомість російською владою трактується як «повернення Криму до Росії». Згідно з Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією.

Питання про зміну території або конституційного ладу в Україні вирішуються виключно на всеукраїнському референдумі, який може бути назначений тільки Верховною Радою України, при цьому остання не надавала свого дозволу на проведення всеукраїнського референдуму щодо зміни меж території України та конституційного ладу в України.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні, основні засади якого визначено в розділах І, III, XIII Конституції України, належить виключно народові. Тобто, тільки народ має право безпосередньо, шляхом всеукраїнського референдуму визначати конституційний лад в Україні, який закріплюється Конституцією України, а також змінювати конституційний лад внесенням змін до Основного Закону України в порядку, встановленому його розділом XIII.

Згідно ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Ст. 8 Конституції України зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до Звернення Верховної Ради України до ООН, Європейського Парламенту, ПАРЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу

Про визнання РФ державою-агресором, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII, Верховною Радою України визнано РФ державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку.

Крім того, в порушення норм міжнародного гуманітарного права, президент РФ, а також інші представники військово-політичного керівництва РФ, всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларацій Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), підготували та розв`язали із залученням підрозділів ЗС РФ агресивну війну та військовий конфлікт на території України.

В результаті вчинення вказаних дій військовими формуванням держави-агресора РФ було тимчасово окуповано частину територій України, перелік яких затверджено Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309 (із змінами), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за №1668/39004.

Так, 21 лютого 2022 року президент РФ підписав указ про визнання незалежності «ДНР» та «ЛНР», а також підписав з «республіками» договори про дружбу, співпрацю та допомогу.

22 лютого 2022 року президент РФ, реалізуючи злочинний план, направив до ради федерації звернення про використання ЗС РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 5 годині президент РФ оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

В подальшому ЗС РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Так, одним із першочергових етапів реалізації злочинного умислу щодо збройного нападу на державу Україна передбачалося здійснення вторгнення найбільш підготовлених та мобільних підрозділів ЗС РФ, в тому числі спеціального призначення, на територію держави Україна для організації силових захоплень та взяття під контроль будівель і споруд, що забезпечують діяльність органів державної влади України з метою перешкоджання їх нормальній роботі та здійснення силового впливу на їх діяльність; блокування та взяття під контроль військових частин ЗС України, ДПС України, підрозділів ВВ МВС України, для перешкоджання їх законній діяльності щодо відсічі збройної агресії РФ, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості; перекриття та блокування авіаційного, транспортного та морського сполучення по території держави Україна з метою недопущення пересування військових підрозділів ЗС України та представників правоохоронних органів для протидії збройній агресії ЗС РФ; пошкодження військових об`єктів ЗС України, які мають важливе оборонне значення та об`єктів, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення.

24 лютого 2022 року, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці ЗС РФ, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію Україну через державний кордон України, який проходить територіями АР Крим, Донецької, Луганської, Харківської, Херсонської, Миколаївської, Сумської, Чернігівської, та інших областях, і здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, окупували частин вказаної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час і призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Відповідно до Концепції (основ державної політики) національної безпеки України національна (у тому числі державна) безпека України передбачає відсутність загрози у сферах: політичній, економічній, соціальній, воєнній, екологічній, науково-технологічній, інформаційній, і полягає зокрема: у безпеці конституційного ладу і державного суверенітету України, невтручанні у внутрішні справи України з боку інших держав, відсутності сепаратистських тенденцій в окремих регіонах та у певних політичних сил в Україні, непорушення принципу розподілу влади, злагодженості механізмів забезпечення законності і правопорядку (в політичній сфері); у відсутності проблем ресурсної, фінансової та технологічної залежності національної економіки від інших країн, невідпливі за межі України інтелектуальних, матеріальних і фінансових ресурсів (в економічній); у відсутності посягань на державний суверенітет України та її територіальну цілісність (у воєнній); у відсутності науково-технологічного відставання від розвинутих країн (у науково-технологічній); у невитоку інформації, яка становить державну та іншу передбачену законом таємницю, а також конфіденційної інформації, що є власністю держави (в інформаційній сфері).

Державна безпека - це відсутність загрози, стан захищеності життєво-важливих інтересів держави від внутрішніх і зовнішніх загроз в усіх вказаних вище сферах життєдіяльності держави.

Територіальна цілісність держави передбачає, що всі складові території держави (адміністративно-територіальні одиниці) перебувають в нерозривному взаємозв`язку, характеризуються єдністю і не мають власного суверенітету.

Територіальна недоторканність - це захищеність території країни в існуючих кордонах від будь-яких посягань, що можуть стосуватися незаконної зміни території України, визначеної рішеннями Верховної Ради України і міжнародними договорами України.

Обороноздатність означає підготовленість держави до захисту від зовнішньої збройної агресії або збройного конфлікту. Складовими такої підготовленості є сукупність економічного, політичного, соціального, наукового, морально-психологічного і суто військового потенціалів. Стан обороноздатності України відображають її мобілізаційні можливості, кількість і якість Збройних Сил, їх здатність швидко переходити на військовий стан, організовано вступати у воєнні дії та успішно виконувати завдання по обороні від агресії.

Інформаційна безпека України складова частина національної безпеки України, стан захищеності державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу, інших життєво важливих інтересів людини, суспільства і держави, за якого належним чином забезпечуються конституційні права і свободи людини на збирання, зберігання, використання та поширення інформації, доступ до достовірної та об`єктивної інформації, існує ефективна система захисту і протидії нанесенню шкоди через поширення негативних інформаційних впливів, у тому числі скоординоване поширення недостовірної інформації, деструктивної пропаганди, інших інформаційних операцій, несанкціоноване розповсюдження, використання й порушення цілісності інформаціі? з обмеженим доступом.

Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються РНБО України і затверджуються Указами Президента України.

Згідно стратегії національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 14 вересня 2020 року № 392/2020, спеціальні служби іноземних держав, насамперед РФ, продовжують розвідувально - підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу.

Указом Президента України № 64 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції РНБО України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та у подальшому неодноразово продовжено по теперішній час.

Встановлено, що ОСОБА_7 , будучи гр-ном України, документовний паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 18.11.2005 Михайлівським РВ УМВС України в Запорізькій області, проживаючи в с. Плодородне, Мелітопольського району, Запорізької області, після початку незаконної окупації 24.02.2022 року РФ територій Запорізької області, підтримав військові дії держави-агресора щодо захоплення територій України, залишився проживати під окупацією та порушив правовий зв`язок з державою Україною, який до того знаходив свій вияв у взаємних правах та обов`язках та набув громадянство РФ без позбавлення українського.

При цьому, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що він є гр-ном України, військовозобов`язаним, оскільки під час дії воєнного стану за законом мобілізувати можуть такі категорії чоловіків, як придатних за станом здоров`я віком від 25 до 60 років без досвіду військової служби, так і обмежено придатних з досвідом та без досвіду служби, але не маючи патріотичних переконань у ситуації, що склалася, та з особистих інтересів і вигоди, оцінивши обстановку в умовах військового стану, за відсутності фізичного чи психологічного впливу з боку представників держави-агресора вирішив стати на шлях протиправної діяльності та вчинив злочин проти основ національної безпеки України, пов`язаний з державною зрадою, за наступних обставин.

Зокрема, у точно не встановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 10.11.2024 р., у гр-на України ОСОБА_7 , на якого згідно із ст. 65 Конституції України покладається обов`язок здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який у відповідності до частин 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» може бути реалізований шляхом проходження військової служби виключно у ЗС України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, будучи чітко обізнаним про розпочате РФ 24.02.2022 р. повномасштабне збройне вторгнення в Україну підтримав агресивні дії РФ, виник злочинний умисел на вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого гр-ном України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, вираженого у формі переходу на бік ворога в умовах воєнного стану.

На виконання свого протиправного, злочинного умислу, ОСОБА_7 , перебуваючи у тимчасово окупованому РФ м. Мелітополь, Запорізької області, добровільно, за власною ініціативою, за відсутності фізичного чи психологічного впливу з боку представників РФ, діючи на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, перейшов на бік ворога, а саме 10.11.2024 р. уклав контракт з МО РФ про проходження військової служби в ЗС РФ строком 1 рік.

Надалі, у не встановлений досудовим розслідуванням час, однак не раніше 10.11.2024 р., після підписання контракту, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, маючи військове звання рядовий (солдат), був направлений до с. Перевальне, Сімферопольського району, АР Крим та зарахований до списку ВЧ польова пошта № НОМЕР_2 (пункт постійної дислокації - АДРЕСА_2 ), на посаду водія-механіка, де проходив базову військову підготовку. Перебуваючи у зазначеній військовій частині отримав позивний « ОСОБА_8 ».

Крім того, у період часу з 19.11.2024 по 20.12.2024 (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, проходив лікування у медичному госпіталі, розташованого у м. Сімферополь, АР Крим та у військовому лікувальному закладі, розташованого у м. Феодосія, АР Крим (більш точного місця досудовим розслідуванням не встановлено).

В подальшому, наприкінці грудня 2024 року, але не пізніше 30.12.2024 (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_7 будучи військовослужбовцем ЗС РФ, маючи військове звання рядовий (солдат), у складі військовослужбовців ВЧ № НОМЕР_2 з АДРЕСА_2 , передислоковано до н.п. Льгов, Курської області, РФ, де відбулося розподілення військовослужбовців РФ по підрозділах. В ході розподілу, ОСОБА_7 був зарахований до складу 2 мотострілецького батальйону НОМЕР_3 окремої мотострілкової бригади, ВЧ № НОМЕР_4 (пункт постійної дислокації - АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), призначений на посаду стрілець та отримав вогнепальну зброю.

Також з`ясовано, що у період часу, починаючи з початку січня 2025 року до початку березня 2025 року (більш точної дати досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, займаючи посаду стрільця 2 мотострілецького батальйону НОМЕР_3 окремої мотострілкової бригади, ВЧ № НОМЕР_4 у званні рядовий (солдат), у складі свого підрозділу передислокований в район АДРЕСА_4 , потім передислоковано до н.п. Новоіванівка Курської області, РФ, де виконував бойові завдання проти підрозділів ЗС України, а також залучався до будівництва бліндажів та інших фортифікаційних споруд.

В період часу з 02.03.2025 по 19.03.2025 гр-н України ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем ЗС РФ перебував у відпустці в тимчасово окупованому н.п., розташованому в с. Плодородне, Мелітопольського району, Запорізької області.

Разом з тим, 20.03.2025 ОСОБА_7 , повернувшись з відпустки, продовжив виконувати бойові завдання у складі свого підрозділу 2 мотострілецького батальйону НОМЕР_3 окремої мотострілкової бригади, яка на той час перебувала у АДРЕСА_4 та в подальшому, але не пізніше 23.03.2025 (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_7 у складі вказаного підрозділу виконував бойові завдання вже в н.п. Октябрский Льговського району, Курської області, РФ.

Надалі, ОСОБА_7 у складі 2 мотострілецького батальйону НОМЕР_3 окремої мотострілкової бригади, через декілька днів, тобто приблизно 23.03.2025 (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) передислоковано спочатку до н.п. Новоіванівка Курської області, РФ потім до н.п. Коренево, Курської області, РФ.

В подальшому, наприкінці березня 2025 року, в період часу приблизно з 26.03.2025 по 29.03.2025 (більш точної дати досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, займаючи посаду стрільця 2 мотострілецького батальйону НОМЕР_3 окремої мотострілкової бригади, у званні рядовий (солдат), у складі свого підрозділу отримав завдання рухатись у напрямку н.п.: Кондратовка, Гоптаровка, Курської області, РФ та н.п. Демидівка Бєлгородської області, РФ.

Після цього, приблизно 30.03.2025 (більш точної дати досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, перебуваючи на посаді стрільця 2 мотострілецького батальйону НОМЕР_3 окремої мотострілкової бригади, ВЧ № НОМЕР_4 ЗС РФ, приступив до виконання бойових завдань проти сил оборони України поблизу н.п. Попівка, Бєлгородської області, РФ. При цьому, ОСОБА_7 не вчинив жодних дій, направлених на ухилення від проходження служби в ЗС РФ.

Під час наступу ЗС України, 31.03.2025 неподалік н.п. Попівка Бєлгородської області, РФ, ОСОБА_7 взято у полон військовослужбовцям ЗС України, тим самим припинено його протиправну діяльність.

Таким чином, ОСОБА_7 в період часу, з 10.11.2024 (дата, укладення контракту з МО РФ про проходження військової служби в ЗС РФ) по 31.03.2025 (дата, коли його протиправну діяльність припинено ЗС України) вчинив державну зраду, у формі переходу на бік ворога в умовах воєнного стану.

Отже, гр-н України ОСОБА_7 , обвинувачується в державній зраді, тобто у діянні, умисно вчиненому гр-ном України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а саме у формі переходу на бік ворога в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав повністю та показав, що вважає себе гр-ном РФ, не заперечив обставин добровільного укладення контракту з МО РФ та добровільності дій в складі ЗС РФ та перебігу його служби на боці ворога, про який йде мова в обвинуваченні. Також ОСОБА_7 підтвердив суду, що з відповідними заявами стосовно відмови чи припинення громадянства України до уповноважених державних органів України він не звертався, безпосередньої участі в бойових діях та боєзіткненнях з ЗС України участі не приймав.

Проте, на думку суду, вина ОСОБА_7 в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, переконливих підстав для недовіри яким, чи щодо неналежності та недопустимості яких суду не було наведено, зокрема:

-матеріалами доручення, якими встановлені та уточнені анкетні дані обвинуваченого, отримані копії документів стосовно укладення контракту з МО РФ (т. 1 а.с. 68-97);

-матеріалами тимчасового доступу, яким отримана інформація стосовно документування обвинуваченого паспортом гр-на України (т. 1 а.с. 98-101);

-протоколами оглядів мобільного телефону, копій документів ОСОБА_7 , сторінки з мережі «Інтернет» про військовий підрозділ ЗС РФ, де проходив службу обвинувачений, в яких містяться фотокопії документів останнього, в тому числі щодо проходження служби в ЗС РФ та щодо його громадянства України (т. 1 а.с. 102-129);

-інформацією з уповноважених державних органів України, згідно якої гр-во України ОСОБА_7 не припинялось, а останній потрапив в полон як представник ЗС РФ (т. 1 а.с. 130-136);

-копіями документів особової справи військовополоненого ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 137-154).

-показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , протоколами їх оглядів, пред`явлення для впізнання, отриманими в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України (допит цих осіб в суді неможливий, з огляд на їх обмін як військовополонених), якими підтверджується добровільна участь гр-на України ОСОБА_7 в бойових діях проти України на боці ворога (т. 1 а.с. 169-199).

Подані стороною обвинувачення докази узгоджуються між собою та з наданими суду показами свідка ОСОБА_11 , є логічними, послідовними та такими, що цілком переконливо та беззаперечно підтверджують добровільну участь в бойових діях гр-на України ОСОБА_7 в складі ЗС РФ проти України, тобто на боці ворога, що посягає на територіальну цілісність, суверенітет, безпеку України (твердження сторони захисту не підтверджені жодним доказом та спростовуються обставинами щодо тривалості перебування обвинуваченого в лавах ЗС ворога та наявністю при цьому у нього об`єктивної можливості для того щоб не укладати контракт, оспорити його, відмовитись від участі в війні тощо).

При цьому, ОСОБА_7 залишається громадянином України, не відмовився, не залишив та не припинив в передбаченому законом порядку громадянства нашої країни, не здійснив жодних дієвих заходів для цього, в тому числі шляхом звернення до уповноважених в вирішенні питання громадянства державних органів України.

До того ж, з урахуванням характеру диспозиції ч. 2 ст. 111 КК України, достатнім є сам факт долучення обвинуваченого до лав ЗС РФ та виконання будь-яких функцій в їх складі, що вже шкодить інтересам України, тому той факт, що ОСОБА_7 не приймав участі безпосередньо в бойових діях не має значення для доведення його винуватості та враховується судом, як дані, що характеризують його особу.

Таким чином, факт скоєння ОСОБА_7 наведеного кримінального правопорушення суд вважає доведеним, зазначені обставини встановленими, а його дії кваліфікує за ч. 2 ст. 111 КК України, оскільки він, як громадянин України, вчинив умисні дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, що полягало у переході на бік ворога в умовах воєнного стану.

Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин ОСОБА_7 суду не наведено.

Дослідженням особи обвинуваченого встановлено, що він є не судимою особою, за місцем утримання характеризується посередньо.

При призначенні виду та міри покарання суд враховує особу обвинуваченого, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного ним кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене та дані щодо особи обвинуваченого, характер та значний ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, який підсилюється в умовах війни, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, вік обвинуваченого та вчинення діяння не судимою особою, суд вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише з призначенням покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, оскільки саме ці покарання сприятимуть досягненню мети провадження та попередженню вчинення інших кримінальних правопорушень.

Підтвердження наявності в справі процесуальних витрат суду не наведено, а питання щодо долі речових доказів вирішується згідно вимог закону.

Підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу суд не вбачає, оскільки останній утримується на території України як військовополонений.

На підставі ч. 2 ст. 111 КК України, керуючись ст.ст. 368, 374, 375 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_7 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 111 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

Строк відбування основного покарання у виді позбавлення волі обраховувати з дня затримання особи на виконання вироку в частині цього призначеного покарання.

Речові докази: копії документів залишити в матеріалах провадження.

На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення, особою, що не була присутня під час його проголошення з дня отримання копії судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою з моменту вручення вироку цій особі.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яка негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, а також не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Судді