ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2025 року, якою частково задоволено клопотання слідчої СВ Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно у межах кримінального провадження № 0001228 від 29.09.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а:

ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2025 року частково задоволено клопотання слідчої СВ Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 , подане в межах кримінального провадження № 0001228 від 29.09.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, про накладення арешту на вилучене майно.

Накладено арешт на майно, вилучене під час проведення ряду слідчих дій, а саме:

-чохол з керма, балаклаву з підголовника водійського сидіння, балаклаву з підголовника переднього пасажирського сидіння, пляшку ПЕТ з рідиною, пошкоджений військовий квиток серії НОМЕР_1 , посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , витяг з реєстру територіальної громади, ідентифікаційний код, мобільний телефон чорного кольору фірми МІ, поясну сумку зеленого кольору, резиновий килимок з підлоги з-під водійського сидіння зі слідами РБК, зелену болоньову куртку, пайту з капюшоном бежевого кольору, військову фуфайку, штани, ремінь, взуття та інші речі, що належали загиблому військовослужбовцю ОСОБА_10 ;

-автомат АКС-74У з маркуванням № НОМЕР_3 1985 року випуску, чотири магазини до нього (три споряджені патронами, один порожній), які перебували у володінні ОСОБА_8 ;

-футболку чорного кольору, штани зеленого кольору, кросівки зеленого кольору з чорними вставками, мобільний телефон Redmi Note 13 у білому корпусі, ІМЕІ: НОМЕР_4 що належать ОСОБА_8 .

У задоволенні клопотання в іншій частині, зокрема щодо накладення арешту на транспортні засоби «JEEP» (реєстраційний номер НОМЕР_5 ) та «MITSUBISHI OUTLANDER» (реєстраційний номер НОМЕР_6 ), відмовлено, оскільки слідчим не доведено їх відповідність критеріям речових доказів, передбачених статтею 98 КПК України.

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що надані матеріали клопотання містять достатні дані для висновку, що зазначене майно може бути знаряддям або предметом злочину, містити на собі сліди вчинення кримінального правопорушення чи інші відомості, які мають доказове значення у кримінальному провадженні, а отже існує необхідність у забезпеченні його збереження шляхом накладення арешту.

Із вказаною ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2025 року не погодився представник власника майна адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , та подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник власника майна просить скасувати ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_8 , а саме:

автомат АКС-74У з маркуванням № НОМЕР_3 1985 року випуску, магазини (№ 1, № 2, № 3 споряджені патронами, № 4 без патронів), футболку чорного кольору, штани зеленого кольору, кросівки зеленого кольору з чорними вставками, мобільний телефон Redmi Note 13 у білому корпусі ІМЕІ: НОМЕР_4 .

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала слідчого судді постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, без достатнього дослідження матеріалів клопотання та без належного з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про накладення арешту.

Вказує, що арешт майна накладено за відсутності належних правових підстав, оскільки вилучене майно не є речовими доказами у розумінні статті 98 КПК України, не зберегло на собі слідів кримінального правопорушення та не може бути використане як доказ у кримінальному провадженні.

Крім того, під час постановлення ухвали порушено вимоги статей 172, 173 КПК України щодо строків розгляду клопотання та належного повідомлення сторін про час і місце судового засідання, унаслідок чого сторона захисту була позбавлена можливості реалізувати процесуальні права.

Також у скарзі зазначено, що майно не підлягає можливій конфіскації, не є об`єктом кримінально протиправних дій, а отже, арешт не відповідає завданням і меті, визначеним статтями 170173 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді скасувати в оскарженій частині, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм кримінального процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження, а метою, крім іншого, спеціальної конфіскації та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 1-2 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження, який є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Як встановлено колегією суддів, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що 29.09.2025 року слідчою ОСОБА_9 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0001228 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України.

Відповідно до наявних у провадженні матеріалів, 29.09.2025 року приблизно о 09 годині 42 хвилини у місті Краматорську, по вулиці Магістральній, виявлено тіло військовослужбовця ОСОБА_10 , з ознаками насильницької смерті. Під час проведення огляду місця події, який тривав у період часу з 09:42 год. по 13:30 год., були виявлені та вилучені предмети, що мають значення для досудового розслідування, зокрема кулі, гільзи, фрагменти з нашаруванням речовини бурого кольору, особисті речі загиблого, транспортні засоби та інше майно.

Крім того, у ході слідчих дій було встановлено, що частина вилучених предметів, зокрема автомат АКС-74У з маркуванням № НОМЕР_3 , магазини до нього та певні речі особистого користування, перебували у володінні ОСОБА_8 , який 29.09.2025 року був затриманий у порядку ст. 208 КПК України. Під час затримання в останнього вилучено одяг та мобільний телефон, які постановою слідчого визнано речовими доказами у провадженні.

Постановою слідчого від 29.09.2025 року усі зазначені предмети визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки вони можуть містити сліди кримінального правопорушення або інші відомості, що мають доказове значення для встановлення обставин події.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям учинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Метою арешту, передбаченою ч. 1 ст. 170 КПК України, є запобігання можливості приховування, пошкодження, знищення, перетворення або відчуження майна, що має значення для кримінального провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що накладення арешту на майно, яким користувався підозрюваний ОСОБА_8 , є необхідним заходом забезпечення кримінального провадження, оскільки зазначені речі можуть бути знаряддям учинення злочину, зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші докази, необхідні для встановлення об`єктивної істини у справі.

Наявність даних про власника майна ОСОБА_8 , а також відсутність заперечень з боку сторони обвинувачення щодо його належності, не спростовують факту можливого використання вказаного майна під час учинення кримінального правопорушення.

Таким чином, беручи до уваги наведене, а також те, що арешт застосовано з метою забезпечення збереження речових доказів, запобігання можливості їх знищення чи відчуження, колегія суддів вважає рішення слідчого судді законним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам статей 98, 170, 173 КПК України.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що володіння майном повинно бути законним. Зокрема, у рішенні «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року ЄСПЛ зазначив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: 1) проголошує принцип мирного володіння майном; 2) стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам; 3) визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети.

Для з`ясування наявності порушення вказаної норми щодо позбавлення майна необхідно встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом всієї Конвенції. Таке втручання повинно бути законним і не свавільним (рішення у справах «Фрізен проти Російської Федерації» від 24 березня 2005 року, «Бакланов проти Російської Федерації» від 09 червня 2005 року, «Коновалов проти Російської Федерації» від 24 травня 2007 року).

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Отже, колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та законні інтереси власника майна, як накладення арешту на вилучене майно, що перебували у володінні ОСОБА_8 , з метою забезпечення збереження речових доказів.

Слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження слідчий суддя не наділений повноваженнями вирішувати питання, які підлягають оцінці судом під час розгляду справи по суті, а саме не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності чи допустимості для встановлення винуватості або невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Завданням слідчого судді є лише перевірка наявності правових підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження та, на підставі розумної оцінки сукупності наданих доказів, визначення того, що вилучене майно може містити на собі відомості чи інші сліди, які мають доказове значення у кримінальному провадженні.

Вказані обставини є достатніми для застосування передбаченого законом заходу забезпечення кримінального провадження накладення арешту на майно, передбаченого положеннями статей 98, 170, 173 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2025 року постановлена у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків слідчого судді та не містять даних, які б свідчили про істотні порушення вимог КПК України.

У зв`язку з наведеним, ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2025 року, якою частково задоволено клопотання слідчої СВ Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0001228 від 29.09.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: