КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3249/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого за ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 111 КК України ОСОБА_8 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 8 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 8 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів до 5 лютого 2026 року включно.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотань обвинуваченого про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині продовження строку дії запобіжного заходу, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, постановити нову ухвалу, якою обрати інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, або визначити розмір застави 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений посилається на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що потягнуло за собою ухвалення незаконного судового рішення. Обвинувачений звертає увагу на те, що в судовому засіданні під час вирішення питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо нього стороною обвинувачення не було надано жодних доказів наявності відповідних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Більш того, як наголошує обвинувачений, всі клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відрізняються лише їх датою складення, а обґрунтування ідентичне попереднім.

Також, на думку обвинуваченого, суд не врахував тривалість тримання його під вартою та те, що з часом будь-які ризики, що існували на момент обрання запобіжного заходу, слабшають і потребують додаткового обґрунтування.

Враховуючи дані про його особу, обвинувачений вважає, що альтеративним запобіжним заходом є застава у розмірі, визначеному КПК України, що забезпечить належну його поведінку та виконання покладених на нього обов`язків. Існуючий запобіжний захід, на думку апелянта, не є виправданим, оскільки не існують ознаки того, що цього вимагають інтереси суспільства.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого та захисника на підтримку доводів апеляційної скарги; прокурора, який категорично заперечував проти апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою; дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, витребувані в порядку, передбаченому ст. 422-1 КПК України, а також додатково долучені захисником під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000523 від 30 вересня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 111 КК України.

На стадії підготовчого судового засідання прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 111 КК України, а саме, у державній зраді, тобто, діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканості, обороноздатності України: наданні представнику іноземної держави, іноземній організації, її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, а також у державній зраді, тобто, діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканості, обороноздатності України: наданні представнику іноземної держави, іноземній організації, її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України в умовах воєнного стану. Прокурор зазначає, що обвинуваченому ставиться в провину вчинення особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, з викладенням доказів, які, на переконання прокурора, підтверджують висунуте обвинувачення.

Прокурор наголошує, що з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватися від суду, продовжити злочинну діяльність, у тому числі, переходу на бік ворога, обвинуваченому необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою. При цьому прокурор вказує, що на даний час заявлені раніше ризики не зменшились, у зв`язку з чим, у разі не продовження обвинуваченому строку під вартою або обранням йому більш м`якого запобіжного заходу з високим ступенем ймовірності може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити нові кримінальні правопорушення та/або продовжити свою злочинну діяльність.

В обґрунтування наявності зазначених ризиків прокурор посилається на те, що під час досудового розслідування встановлено, що обвинувачений має зв`язки з представниками спецслужб рф, які беруть участь у збройному конфлікті, збройній агресії проти України, та громадянами, які з ними співпрацюють та надають підтримку у проведенні підривної діяльності проти України та які на теперішній час вчиняють особливо тяжкі злочини та військові операції на території України, що, на переконання прокурора, з урахуванням покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі визнання його винуватим, дає підстави вважати, що обвинувачений буде перераховуватись від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності. При цьому, на думку прокурора, обвинувачений, розуміючи, що є свідки його протиправної діяльності, маючи відповідну суму грошових коштів, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, має можливість втекти та переховуватись від суду та вчиняти спроби покинути територію України. Окрім того, за отриманою інформацією ОСОБА_8 , будучи особисто знайомим та підтримуючи контакт з представниками гу гш зс рф, має змогу та може за сприяння вказаних осіб виїхати на територію рф або на тимчасово окуповану територію, з метою переховуватись від суду та продовжити підривну діяльність проти України.

Також прокурор вказав про те, що обвинувачений під час вчинення інкримінованих йому діянь надавав інформацію представникам спецслужб рф та діяв спільно з іншими невстановленими на даний час особами, з якими останній, перебуваючи на волі, зможе вільно спілкуватись та координувати їх дії щодо приховування слідів вчинення кримінальних правопорушень, вчинення тиску на свідків, які були допитані у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до відмови від дачі показань у кримінальному провадженні.

Окрім того, як наголошує прокурор у клопотанні, злочинна діяльність ОСОБА_8 тривалий час була спрямована на вчинення злочинів проти національної безпеки України, що свідчить про наявність ризику продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, у яких він обвинувачується.

На переконання прокурора, більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти встановленим ризикам.

З посиланням на положення ч. 6 ст. 176, ч. 4 ст. 183 КПК України, прокурор вважає, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим ризикам.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Таким чином, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано.

За результатами розгляду клопотання суд першої інстанції врахував, що обґрунтованість підозри обвинуваченого була предметом перевірки слідчих суддів під час обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії досудового розслідування. Крім того, на думку суду, про обґрунтованість підозри свідчить зміст обвинувального акта та реєстр матеріалів досудового розслідування, в якому відображена сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів. При цьому оцінка обґрунтованості підозри в даному випадку судом здійснюється не в контексті доведення чи не доведення винуватості обвинуваченого, а з урахуванням визначення Європейським судом з прав людини про те, що «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у ст. 5 параграфу 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин». Вимога обґрунтованої підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Також судом взято до уваги, що у кримінальному провадженні не розпочато з`ясування фактичних обставин кримінального правопорушення та перевірку їх доказами, не досліджено зібрані в межах кримінального провадження документи, не допитано свідків та самого обвинуваченого.

Враховуючи характер інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим, дані про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про продовження існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, у випадку звільнення з-під варти обвинувачений з обґрунтованою ймовірністю може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не були допитані безпосередньо в судовому засіданні, продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.

При цьому суд дійшов висновку, що наявність в обвинуваченого сім`ї, соціальних зв`язків, ряду захворювань, не зменшує існування ризиків у кримінальному провадженні та не є підставою для зміни запобіжного заходу. Судом враховано, що даних про те, що за станом здоров`я обвинувачений не може триматися під вартою, в розпорядження суду не надано. У разі необхідності в умовах тримання під вартою уповноваженими особами обвинуваченому повинна бути забезпечена можливість отримання належної медичної допомоги.

Застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на переконання суду, у даному випадку, виправдано наявністю справжніх інтересів суспільства, що, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Суд дійшов висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, на даний час, буде недостатнім для запобігання наявним у кримінальному провадженні ризикам, не забезпечить дієвості кримінального провадження та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

В силу приписів ч. 4 ст. 183 КПК України підстав для визначення обвинуваченому застави в якості альтернативного запобіжного заходу судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та враховує, що з наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів та під час апеляційного розгляду встановлено, що питання продовження обвинуваченому строку тримання під вартою вирішено на стадії підготовчого судового засідання, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_8 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_8 набув статусу обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, і обґрунтованість висунутого обвинувачення підлягає перевірці судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, наданих сторонами обвинувачення та захисту, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наслідки, тяжкість, дані про особу обвинуваченого, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до даних, які містяться в наявних матеріалах, обвинувачений є адвокатом, раніше не судимий, одружений, має постійне місце проживання.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_8 інкримінується вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі,з конфіскацією майна.

Колегія суддів, з урахуванням обставин та характеру інкримінованих ОСОБА_8 злочинів та покарання, яке може бути призначене останньому у разі доведення його винуватості, з огляду на те, що на даний час продовжується воєнна агресія з боку рф, відсутність контролю за частиною державного кордону у Донецькій, Луганській, Харківський, Запорізькій, Херсонській областях та АР Крим, погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнути покарання у разі доведеності його винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів, і наведені обставини у своїй сукупності свідчать про наявність ризику переховування обвинуваченого як на території рф, так і на тимчасово окупованих територіях України. За наведених обставин доводи обвинуваченого про відсутність такого ризику є непереконливими саме з урахуванням характеру інкримінованих йому дій та тривалості часу, протягом якого ОСОБА_8 інкримінується вчинення злочинів.

При цьому зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку суду про продовження існування у даному провадженні ризиків.

З урахуванням наявних та встановлених саме на час постановлення оскаржуваної ухвали даних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризику вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення або продовження інкримінованих кримінальних правопорушень, шляхом використання цієї ситуації для доведення своїх злочинних намірів до кінця, вчинити інші протиправні дії на користь рф, і, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, наявність стійких соціальних зв`язків та місця роботи жодним чином не вплинула на мотиви вчинення обвинуваченим інкримінованих йому дій, а тому, враховуючи, що воєнний стан наразі триває, збройна агресія російської федерації також не припинилась, на даному етапі судового провадження відсутні підстави вважати, що вказаний ризик зменшився.

Є небезпідставним на даному етапі судового провадження й висновок суду першої інстанції про продовження існування ризику незаконного впливу на свідків з метою відмови або зміни ними показань на користь обвинуваченого, з урахуванням обізнаності обвинуваченого з усіма наявними матеріалами кримінального провадження, а також доводів, наведених у цій частині у клопотанні прокурора.

Окремо колегія суддів приймає до уваги те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, та, враховуючи встановлені на даний час підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, положення ч. 6 ст. 176, п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч. 2 ст. 111 КК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розмір застави обвинуваченому.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що дійсно частиною 6 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 176 КПК України передбачений запобіжний захід - тримання під вартою.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2024 від 19 червня 2024 року (Справа № 3-111/2023(207/23, 315/23), хоча і визнана такою, що відповідає Конституції України (є конституційною), частина шоста статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, однак, Конституційний Суд, досліджуючи частину шосту статті 176 Кодексу, зазначив, що за цією нормою Кодексу застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залежить не лише від тяжкості злочину, у якому її підозрюють або обвинувачують, а й від наявності ризиків, що їх визначено статтею 177 Кодексу...

Аналізуючи частину першу статті 183 Кодексу, Конституційний Суд України звертає увагу, що законодавець визначив застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу без доведення прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, визначеним статтею 177 Кодексу. Однак це не позбавляє можливості слідчого суддю, суд застосувати інший, більш м`який, запобіжний захід, визначений Кодексом.

Відповідно до Кодексу можливість застосування застави до особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, визначених частиною третьою або четвертою статті 183 Кодексу (друге речення частини першої статті 182); «під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177та 178 Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442Кримінального кодексу України» (абзац восьмий частини четвертої статті 183). Тобто із наведених приписів Кодексу випливає, що законодавець закріпив дискрецію слідчого судді, суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177,178 Кодексу.

Виходячи зі змісту приписів статей 3, 8, частин першої, другої статті 29, частини першої статті 55, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України Конституційний Суд України вважає, що відповідно до вказаних приписів Кодексу під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України вважає, що особливий порядок застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу забезпечує слідчому судді, суду можливість застосувати такий запобіжний захід лише на підставі вмотивованого судового рішення, як того вимагають стаття 8, частина друга статті 29 Конституції України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, посилання прокурора у клопотанні та суду в оскаржуваній ухвалі на положення ч. 6 ст. 176 КПК України як на підставу безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є непереконливими.

Разом з тим, з огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту або застави не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду.

При цьому колегія суддів враховує, що відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, стороною захисту не надано.

Приймаючи до уваги стадію судового розгляду, встановлені на даний час ризики, тяжкість та характер кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , колегія суддів доходить висновку, що встановлені обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційної скарги обвинуваченого про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на заставу є непереконливими.

При цьому, обставини, на неврахування яких посилається обвинувачений, на думку колегії суддів, на даній стадії судового розгляду не свідчать про наявність гарантій явки обвинуваченого до суду та на даному етапі судового розгляду не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність реальних ризиків на даний час, а наведені обвинуваченим обставини самі по собі не можуть мінімізувати встановлені ризики та забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції навів в оскаржуваній ухвалі наявні на час прийняття рішення ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, мотиви прийнятого рішення, та обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Окремо колегія суддів зауважує, що обвинувачений в апеляційній скарзі, з одного боку заперечуючи наявність ризиків, зазначених у клопотанні прокурора та встановлених судом, у той же час не заперечує наявність ризиків, хоча і вважає їх мінімальними, та просить обрати йому інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

За встановлених обставин доводи обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на даний час обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 8 грудня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 5 лютого 2026 року включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4