Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6917/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/886/25
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали судового провадження №296/6917/22 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 10.09.2025,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 .

Клопотання прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_6 задоволено.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено попередню - у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, продовживши термін тримання на 60 діб, до 08 листопада 2025 року (включно).

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді, як незаконну, та постановити нову, якою застосувати особисте зобов`язання до ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_1 із застосуванням визначених законом обов`язків для обвинувачених осіб, звільнивши з під варти в залі суду останнього. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 лише головуючим суддею, тобто в складі одного судді, в той час як розгляд кримінального провадження за №296/6917/22 здійснюється колегіально в складі трьох суддів. Наголошує, що ч.6 ст.615 КПК України (на якій базуються мотиви прийнятого рішення) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), згідно з Рішенням Конституційного Суду №8-р(ІІ)/2024 від 18.07.2024. Крім того, положення ст.615 КПК України застосовуються у разі неможливості вчинити певні дії в період ведення воєнного стану за певних умов. Також, є безпідставними і посилання суду першої інстанції на лист Верховного Суду від 03.03.2022 за №1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», а саме п.5 у разі неможливості у визначений КПК України строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою ст.35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, яке станом на 10.09.2025 не є законом. Звертає увагу, що ч.4 ст.35 КПК України визначено, що кримінальне провадження, розгляд якого відповідно до цього Кодексу здійснюється колегією суддів, в обов`язковому порядку розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою та/або її окремою підсистемою (модулем) суддя-доповідач. Посилаючись на зазначене вважає, що правові обґрунтування розгляду клопотання про продовження строків тримання під вартою головуючим суддею не ґрунтуються на законі, а лише є вольовим рішенням суду діяти в інтересах сторони обвинувачення. Наголошує, що рішення суду має бути законним, але КПК не містить порядку та процедури з розгляду клопотань поза повноваженнями суду, що суперечить вимогам глави 13 КПК України. Наголошує і на тому, що клопотання про продовження строків тримання під вартою процесуального прокурора ОСОБА_6 є ідентичним попереднім клопотанням, починаючи з первісного заявленого суду 28 вересня 2020 року, та не містить жодних нових ризиків та доказів на настання ризиків. Крім того, сторона обвинувачення за останній рік не змогла забезпечити перехресний допит ключових свідків ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 , що було причиною продовження найсуворішого запобіжного заходу ОСОБА_8 . Також, суд з надуманих підстав вказав, що ОСОБА_8 впливатиме на свідка сторони захисту ОСОБА_11 що є абсурдом, адже про цього свідка стороні обвинувачення було відомо ще 30.03.2022, але протокол його допиту чомусь не було включено до матеріалів досудового розслідування. В свою чергу, попередні судимості ОСОБА_8 свідчать про те, що він дійсно був раніше судимий, жодного разу не втікав з під варти, та повністю відбував призначені судом покарання, що свідчить про добросовісне виконання рішень судів. Звертає увагу, що на останньому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 повідомив про тиск на нього з боку правоохоронців, коли був попередньо ув`язненим в період досудового розслідування, і ним було надано покази під тиском поліції. ОСОБА_8 заперечує вчинення протиправних дій щодо загиблого ОСОБА_13 , і повідомив суду, що коли йшов разом з ОСОБА_10 з квартири, належній ОСОБА_12 , то потерпілий був живим і він йому тілесних ушкоджень не спричиняв, а вранці йому ОСОБА_10 сказала, що подзвонила ОСОБА_9 і сказала, що ОСОБА_14 білий і вона не знає, що робити. Наголошує, що обґрунтованість висунутого обвинувачення має ґрунтуватися на повноті досудового розслідування, але ОСОБА_8 ніхто не допитував і слідчих дій за його участі не проводив.

Заслухавши доводи прокурора в підтримку клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, позиції обвинуваченого та його захисника, які заперечили щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційний суд, вирішуючи клопотання прокурора, приходить до наступних висновків.

Як вбачається із наданих матеріалів, в провадженні Корольовського районного суду м.Житомира перебувають матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.187, ч.3 ст.357 КК України.

Судовий розгляд даного кримінального провадження здійснюється колегією суддів у складі: головуючий суддя ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

28.09.2022 року ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира підозрюваному ОСОБА_8 під час досудового розслідування обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Прокурор у кримінальному провадженні подав письмове клопотання про продовження раніше обраного щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, у зв`язку з тим, що строк запобіжного заходу закінчується 14 вересня 2025 року, а наявні ризики, які враховувались судом при обрані та продовженні запобіжного заходу не зменшились, а тому підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу відсутні.

Захисником ОСОБА_7 також подано письмове клопотання про зміну запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, яке обґрунтовано тим, що під час судових розглядів не знайшли свого підтвердження ризики заявлені стороною обвинувачення, які під час неодноразового продовження запобіжного заходу були завжди ідентичними і не підтверджені доказами.

Зі змісту оскаржуваної ухвали слідує, що подані клопотання розглянуті головуючим одноособово, у зв`язку з тим, що відповідно до наказу голови суду від 02.09.2025 року за №81/В-с суддя ОСОБА_15 перебуває у відпустці, що унеможливлює розгляд клопотань прокурора та захисника про продовження та зміну запобіжного заходу відповідно до спливу дії обраного запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Із запровадженням на території України воєнного стану, питання продовження строку тримання під вартою у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом такого питання у встановленому КПК України порядку, стало регулюватися положеннями ч.6 ст.615 КПК України.

Зокрема, ч.6 ст.615 КПК України було передбачено, що у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважається продовженим до вирішення відповідного питання судом, але не більше ніж на два місяці.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України №8-р(II)/2024 від 18.07.2024 у справі №3-88/2022(205/22, 114/24) частину шосту статті 615 КПК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).

При цьому суд наголошує, що мотивами, які слугували для прийняття вказаного рішення Конституційним Судом України, стала виключно неприпустимість автоматичного продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та наголошення на необхідності розгляду вказаного питання судом, що завершується ухваленням вмотивованого та належним чином обґрунтованого судового рішення.

Крім того, Конституційний Суд України, за змістом вищевказаного рішення, зобов`язав Верховну Раду України «привести нормативне регулювання, установлене ч.6 ст.615 КПК України, що визнана неконституційною, у відповідність із Конституцією України та цим рішенням» (п.3 резолютивної частини рішення). У зв`язку з цим втрата чинності положень ч.6 ст.615 КПК України була відтермінована Конституційним Судом України на три місяці з дня ухвалення вищевказаного рішення.

Попри це, зі спливом тримісячного строку, встановленого Конституційним Судом України, Верховною Радою України нормативне регулювання, установлене ч.6 ст.615 КПК України, щодо продовження строку тримання під вартою у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом такого питання у встановленому КПК порядку, у відповідність до рішення Конституційного Суду України не приведено.

У зв`язку з цим, на теперішній час склалась ситуація, за якої положення ч.6 ст.615 КПК України є такими, що втратили чинність, та відповідно не можуть бути застосованими при продовженні строку тримання під вартою, а Верховною Радою України, всупереч вимогам Конституційного Суду України, не вироблено новий механізм, який врегулював би окреслене вище питання.

При цьому, відповідно до ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. При цьому, на переконання апеляційного суду, такий перелік не є вичерпним.

Зокрема, положеннями ст.129 Конституції України аналогічно закріплено основні засади судочинства, в тому числі і кримінального, із зазначенням про те, що законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Таким чином, до загальних засад кримінального провадження слід віднести, зокрема: розумність строків, доступ до правосуддя, а також незмінність складу суду.

Так, відповідно до ч.1 ст.28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки.

Згідно з положеннями ч.1 ст.21 КПК України, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.319 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суддів. У разі якщо суддя позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні, він має бути замінений іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу.

Кримінальне провадження, розгляд якого відповідно до цього Кодексу здійснюється колегією суддів, в обов`язковому порядку розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою та/або її окремою підсистемою (модулем) суддя-доповідач (ч.4 ст.35 КПК України).

Пунктом 2.3.22 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України №39 від 11 листопада 2024 року, погоджена наказом ДСА України від 29 листопада 2024 року №529, зі змінами встановлено, що відповідно до визначеного процесуальним законодавством принципу незмінності складу суду, розгляд справи, як правило, проводиться визначеною автоматизованою системою колегією суддів. Тимчасова відсутність судді-члена колегії, як правило, не може бути підставою для зміни складу колегії суддів.

У разі неможливості продовження розгляду справи одним із суддів- членів колегії (призов на військову службу, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, довготривале перебування на лікарняному або у відпустці тощо) заміна судді-члена колегії здійснюється автоматизованою системою на підставі мотивованого розпорядження керівника апарату суду (або уповноваженої ним особи) на виконання службової записки судді-доповідача у справі з метою дотримання передбаченого законом строку розгляду цієї справи у порядку, зазначеному в підпункті 2.3.21 пункту 2.3 цього Положення.

Отже, розгляд клопотання одноособово головуючим без дотримання вимог ч. 3, 4 ст.35, ч.1 ст.319 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що порушує принцип незмінності складу суду.

Колегія суддів наголошує, що заміна судді після початку судового розгляду допускається лише у випадках, прямо передбачених цим Кодексом. Дотримання принципу незмінності складу суду є однією з гарантій законності та справедливості судового розгляду.

Разом з тим варто зазначити, що п.20-5 розділу IX «Перехідні положення» КПК України тимчасово, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України у зв`язку з COVID-19, передбачав особливості здійснення судового контролю, зокрема щодо можливості розгляду клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою головуючим, а за його відсутності іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально за неможливості у визначений строк колегією суддів розглянути відповідне клопотання. Зазначені положення були спеціальними і застосовувалися виключно протягом дії карантину. Постановою Кабінет Міністрів України № 651 від 27.06.2023 року карантин скасовано з 30.06.2023 року, а отже, спеціальні «перехідні» норми (п. 20-5 розділу IX КПК), які дозволяли відступи від загального порядку судового розгляду, втратили свою чинність.

Зазначені висновки апеляційного суду узгоджуються із юридичною оцінкою, наданою Великою Палатою Верховного Суду у справі №990SCGC/6/23, постанова від 11.04.2024 року, згідно якої за звичайних обставин процесуальним законодавством закріплено принцип незмінності складу суду, який означає, що справа, розгляд якої розпочато колегією судді, повинна бути розглянути тією ж колегією суддів, яка розпочала справу, тож тимчасова відсутність судді-доповідача або члена колегії, як правило, не може бути підставою для зміни складу колегії суддів.

Лист Верховного Суду «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», на який послався головуючий суддя був підготовлений у перший місяць запровадження воєнного стану, коли одночасно ще діяли й карантинні обмеження. Саме тому у ньому містились рекомендації щодо можливості розгляду клопотань про застосування чи продовження запобіжного заходу іншим суддею або головуючим одноособово у разі неможливості дотримання строків, передбачених КПК України, оскільки це узгоджувалося з положеннями п. 20-5 розділу IX «Перехідні положення» КПК України, які діяли на той час. Такі роз`яснення мають виключно інформаційний та рекомендаційний характер, не можуть змінювати чи замінювати норми закону та застосовуються лише з урахуванням чинного правового регулювання.

Враховуючи викладене, суд у розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу зобов`язаний був діяти виключно на підставі ч. 4 ст. 35 КПК України, яка передбачає обов`язковість незмінності складу суду та колегіальний розгляд, якщо справа слухається колегіально. Розгляд клопотання одноособово, всупереч прямій нормі закону та принципу незмінності складу суду, порушує вимоги кримінального процесуального закону і, у відповідності до ст. 412 КПК України, тягне за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції.

Згідно з нормами ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду першої інстанції повністю та постановити нову ухвалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На думку апеляційного суду клопотання прокурора відповідає вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Колегія суддів зауважує, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом факту винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості обвинувачення, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованому йому кримінальних правопорушень відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції при постановленні вироку.

Таким чином, апеляційні посилання захисника обвинуваченого на те, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення не відповідає критеріям обґрунтованої підозри, відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, в даному випадку є безпідставними та передчасними, виходять за межі апеляційного розгляду на даному етапі розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

В свою чергу, на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають оцінці судом характер, тяжкість та наслідки кримінальних правопорушень, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

В даному випадку, твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілодобового домашнього арешту, на думку апеляційного суду, є непереконливими.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, на думку апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій.

В свою чергу, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень із застосуванням насильства, зокрема, в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК України), у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому за попередньою змовою групою осіб (ч.4 ст.187 КК України), з яких кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.187 КК України відносяться до особливо тяжкого злочину, санкцією якої передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15-ти років. З огляду на це останній під тяжкістю можливого покарання об`єктивно може вчиняти спроби переховування від суду.

Слід також врахувати і фактичні обставини інкримінованих злочинних дій, злочинну послідовність, значну суспільну небезпечність цих дій, тощо, що не тільки підсилює зазначений процесуальний ризик, а й свідчить про явну значну суспільну небезпечність особи обвинуваченого.

Крім того, за вказаним кримінальним правопорушенням обвинувачений ОСОБА_8 перебував у розшуку на стадії досудового розслідування.

Жодних відповідних доказів на спростування вище наведених фактів суду апеляційної інстанції - не надано.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику вчинити інше кримінальне провадження, як і перешкоджати провадженню іншим чином.

При цьому, за встановлених обставин є доведеним процесуальний ризик вчинення інших правопорушень, як з урахуванням фактичних обставин провадження, так із врахуванням особи обвинуваченого, який раніше неодноразового судимий, востаннє засуджений у 2011 році Корольовським районним судом м.Житомира за ч.4 ст.187, ч.5 ст.185 КК України до 10 років 6 місяців позбавлення волі, що свідчить про схильність останнього до вчинення інших кримінальних правопорушень, як проти власності так і насильницького характеру.

Апеляційний суд також погоджується з доводами прокурора про наявність ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, з урахуванням триваючого судового розгляду провадження, тяжкості можливого покарання, тощо, що може спонукати обвинуваченого до позапроцесуальної поведінки з метою створення перешкод у його розгляді в разі застосування альтернативного запобіжного заходу.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, відповідно до ст.178 КПК України, враховує інкриміновані фактичні обставини цього кримінального провадження, його характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, який офіційно не працює, не одружений, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, тяжкість злочинів, бере також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а тому доходить висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Застосовуючи (продовжуючи) запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Також, апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_8 на вказаній стадії кримінального процесу суду апеляційної інстанції надано не було.

За наведених обставин апеляційний суд відхиляє доводи захисника обвинуваченого щодо необґрунтованості прокурором неможливості застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу та недоведення ризиків, викладених у клопотанні.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

З огляду на матеріали кримінального провадження, доведеність прокурором ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки, вважає, що на час розгляду даного кримінального провадження необхідно продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою підлягає до задоволення, а в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 10.09.2025, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без визначення розміру застави, строком до 08 листопада 2025 року (включно), - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Клопотання прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити. Запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити до 25 жовтня 2025 року (включно).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :