УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 752/13072/23

провадження № 51 - 387 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року,

установив:

За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Львова та жителя м. Києва,

засуджено за ч. 2 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років.

Згідно з вироком місцевого суду, ОСОБА_5 04 квітня 2023 року близько 23:15 рухаючись по вул. І. Федорова у м. Києві в стані алкогольного сп`яніння на технічно справному автомобілі «LAND ROVER RANGE ROVER SPORT», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , у порушення пунктів 1.5, 2.3«б», 2.9«а», 10.1, 11.4 та дорожньої розмітки 1.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), виїхав на призначений для зустрічного напрямку руху бік дороги, де поблизу зупинки громадського транспорту «імені Казимира Малевича» здійснив наїзд

на нерухомий припаркований автомобіль «MITSUBISHI CARISMA» д.н.з. НОМЕР_2 ,

за кермом якого перебував водій ОСОБА_6 , який в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року цей вирок залишено без змін.

02 лютого 2026 року захисник ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу та просить поновити йому пропущений строк на касаційне оскарження судових рішень з огляду на те, що текст ухвали суду апеляційної інстанції був підписаний суддею 20 листопада 2025 року, направленим до електронного кабінету 24 листопада 2025 року, а у Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднений 25 листопада 2025 року. При цьому захисник не брав участі в апеляційному розгляді справи, а засуджений отримав електронний примірник цієї ухвали від захисника після спливу двох із трьох місяців, передбачених для подачі касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Колегія суддів (далі - Суд) вважає, що причини пропуску строку касаційного оскарження є поважними, а тому цей строк необхідно поновити.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити оскаржувані судові рішення у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості. Вважає за необхідне визначити засудженому ОСОБА_5 більш м`який вид покарання у виді штрафу в розмірі десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 000 грн.

Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 374 КПК, оскільки судами не було враховано докази, які могли істотно вплинути на висновки суду в частині визначення міри покарання ОСОБА_5 . На його думку, судами належним чином не враховано, що засуджений визнав вину в скоєному в повному обсязі, щиро покаявся, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, примирився з потерпілими та уклав нотаріально посвідчений договір про порядок відшкодування завданої шкоди, яку відшкодував достроково до 23 листопада 2023 року.

Потерпілий ОСОБА_6 , його матір претензії до засудженого ОСОБА_5 не мають, і в судовому засіданні потерпілий просив не призначати засудженому суворе покарання. Також захисник посилається на те, що під час апеляційного розгляду до суду були подані письмові звернення Національної спілки кінематографістів України та колективне звернення акторів Національного академічного драматичного театру імені ОСОБА_7 щодо реального ставлення ОСОБА_5 до події дорожньо-транспортної пригоди, його каяття, усвідомлення вчиненого та виправлення, а також важливості його особистої участі у розвитку театрального й кіномистецтва України, однак апеляційним судом ці обставини було враховано формально.

Окрім цього зазначає, що всупереч вимогам пункту 2 частини 4 статті 374 КПК суд першої інстанції не вирішив питання про долю речових доказів та арештованого майна засудженого, що не було виправлено судом апеляційної інстанції.

Також, на думку захисника, було порушено право ОСОБА_5 на захист, оскільки обраний ним новий захисник обрав хибну тактику захисту та схилив засудженого до відмови від вимог його апеляційної скарги у частині невідповідності призначеного покарання внаслідок суворості, у зв`язку з чим засуджений фактично залишився без належного захисту. Водночас суд апеляційної інстанції не з`ясував у повному обсязі позицію самого засудженого щодо відсутності будь-якого тиску на нього.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2

ст. 286-1 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди захисника

з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для призначення засудженому покарання з застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу.

Однак ці доводи не можна визнати прийнятними.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Наведених законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 не було порушено.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання місцевий суд, керуючись статтями 50, 65 КК, урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, характер (зміст) вчиненого діяння проти безпеки руху. Попри твердження захисника в касаційній скарзі, суд зважив на щире каяття та активне сприяння засудженого в розкритті злочину, а також на повне добровільне відшкодування ним шкоди потерпілому, що визнав пом`якшуючими покарання обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Узявши їх до уваги у поєднанні

з позицією потерпілого, даними про особу засудженого, місцевий суд призначив ОСОБА_5 із застосуванням положень ст. 69 КК основний захід примусу у виді обмеження волі на строк три роки.

Разом із цим, урахувавши сукупність наведених обставин та дотримуючись принципу індивідуалізації покарання, суд, з огляду на характер допущених порушень ПДР й суспільну небезпечність вчиненого діяння, дійшов висновку про неможливість призначення ОСОБА_5 покарання у виді штрафу, оскільки таке покарання не було б співмірним тяжкості вчиненого ним діяння.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги сторони захисту, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними та мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. При цьому апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, яке відповідає вимогам ст. 65 КК. Підстав для призначення засудженому покарання у виді штрафу апеляційний суд не встановив.

Обране ОСОБА_5 покарання відповідає закріпленим у ст. 65 КК загальним засадам та є необхідним і достатнім для його виправлення.Підстав для пом`якшення покарання засудженому Суд не вбачає.

Переконливих аргументів, які би вказували на явну несправедливість призначеного покарання останньому через суворість, захисником у скарзі не наведено.

Що стосується доводів захисника про невирішення апеляційним судом питання щодо долі речових доказів та скасування арешту майна, яке також не було вирішене місцевим судом у вироку, то з цього приводу Суд зазначає таке.

Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, при перегляді вироку апеляційний суд у своєму рішенні вказав, що це питання може бути вирішене в порядку виконання вироку відповідно до статей 537, 539 КПК.

Відповідно до положень кримінального процесуального закону вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, є самостійною процесуальною стадією, на якій суд уповноважений усувати недоліки, допущені під час ухвалення вироку, у тому числі і щодо долі речових доказів та арештованого майна.

Невирішення апеляційним судом цього питання не позбавляє особу ефективного судового захисту, оскільки кримінальним процесуальним законом передбачено процедуру його вирішення шляхом звернення з відповідним клопотанням до суду, який ухвалив вирок.

Вказана обставина не вплинула на законність і обґрунтованість судових рішень

у частині встановлення винуватості засудженого, правової кваліфікації його дій та призначеного покарання, а відтак не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.

Доводи касаційної скарги захисника про порушення права засудженого на захист у зв`язку з обраною новим захисником іншої тактики захисту та непідтриманням апеляційної скарги сторони захисту в окремій її частині не свідчать про порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки вибір правової позиції та тактики захисту належить до дискреції захисника і узгоджується за волевиявленням засудженого, а сам по собі факт зміни або відмови від підтримання апеляційних доводів не означає позбавлення особи права на захист. За відсутності заяв самого засудженого про здійснення на нього будь-якого стороннього тиску апеляційний суд не був зобов`язаний з`ясовувати це з власної ініціативи.

Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Клопотання захисника ОСОБА_4 задовольнити.

Поновити строк на касаційне оскарження вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та ухвали Київського апеляційного суду

від 25 вересня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва

від 24 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю підстав для її задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3