Номер провадження: 11-кп/813/1537/25
Справа № 502/2730/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 на вирок Кілійського районного суду Одеської області від 14.02.2025 року у кримінальному провадженні №0000966 від 18.07.2024 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кілія Одеської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, офіційно непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Взято ОСОБА_8 під варту в залі суду негайно після проголошення вироку.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з дня набрання вироком законної сили.

У строк відбування призначеного покарання зараховано ОСОБА_8 строк його затримання на підставі ст. 208 КПК України з 19.07.2024 р. по 22.07.2024 р. включно, а також строк тримання під вартою з моменту (дня) його затримання після проголошення даного вироку та до дня набрання ним законної сили з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 18.07.2024 р. приблизно о 06:30 прийшов до будинку за місцем проживання ОСОБА_9 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де через незачинені вхідні двері увійшов до приміщення даного будинку. Після цього, перебуваючи в одній із кімнат будинку, ОСОБА_8 діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_9 кухонним ножем з рукояткою білого кольору, який він перед цим взяв зі столу, розташованого в коридорі вказаного будинку, п`ять хаотичних ударів в різні частини його тіла, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 наступні тілесні ушкодження: тонку різану рану передньої поверхні верхнього відділу правого плеча; різану рану передньої поверхні верхнього відділу лівого плеча; колото-різану непроникаючу рану правої бокової поверхні огруддя; наскрізну колото-різану рану середньої третини правого плеча, колото-різану рану правої бокової поверхні огруддя, яка проникає у плевральну порожнину без ушкодження внутрішніх органів.

Спричинена умисними діями обвинуваченого ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 наскрізна колото-різана рана правої бокової поверхні огруддя, яка проникає у плевральну порожнину без ушкодження внутрішніх органів, є небезпечним для життя ушкодженням, яке через різні проміжки часу спричиняє загрозливі для життя явища та згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» п. 2.1.1, п. 2.1.2, п. 2.1.3, «й» відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

Своїми діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_9 умисне тяжке тілесне ушкодження, яке небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи встановлені у вироку суду фактичні обставини та доведеність вини обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу.

Обвинувачений доводи обґрунтовує тим, що він раніше не судимий, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відсутні обтяжуючі обставини, а тому зазначає, що покарання занадто суворе та просить вирок змінити в частині призначення покарання та застосувати відносно нього положення ст. 75 КК України.

Захисник доводи обґрунтовує тим, що ухвалами слідчих суддів до ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту у період з 22.07.2024 до 12.12.2024.

Згідно ч. 7 ст. 72 КПК України, домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Судом вказаних вимог дотримано не було у зв`язку з чим просить вирок змінити в частині визначення покарання.

Доповнити судове рішення наступним: «Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_8 час перебування під цілодобовим домашнім арештом із розрахунку 3 дня цілодобового арешту за один день позбавлення волі з 22.07.2024 року по 12.12.2024 року».

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_9 були належним чином сповіщеними про дату та час судового засідання, при цьому клопотань про їх обов`язкову участь у судовому засіданні не заявляли.

За таких обставин апеляційний суд заслухавши думку прокурора та захисника, які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого та потерпілого, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України вважав за можливе провести судовий розгляд за відсутності обвинуваченого та потерпілого.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення захисника, яка підтримала апеляційні скарги, думку прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу захисника, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом першої інстанції та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Щодо доводів обвинуваченого з приводу суворості призначеного покарання, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також відсутність обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того судом першої інстанції також враховано те, що обвинувачений є працездатною особою, яка офіційно не працевлаштована, згідно характеристики з місця проживання характеризується посередньо, на спеціальних обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, згідно досудової доповіді органу пробації, не перебуває та згідно довідки № 45, виданої КНП «Кілійська багатопрофільна лікарня» перебуває на Д/обліку в кабінеті «Довіра» з діагнозом В20 (ВІЛ-інфекція).

Враховуючи сукупність вищезазначених обставин районний суд прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки виправлення обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства та таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 .

На переконання апеляційного суду, вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити максимально наближеного до мінімального покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України у виді реального позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також усталену практику Верховного Суду , згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Апеляційний суд вважає, що призначене покарання за своїм видом і розміром є законним, достатнім, співрозмірним, справедливим та призначене у відповідності до вимог ст. 50 та 65 КК України.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_8 вчинив злочин, проти життя до здоров`я людини, яка є найвищою соціальною цінністю, а тому такі дії є вкрай небезпечними не лише для конкретної потерпілої особи, а й для всього суспільства, оскільки підривають основи безпеки, гуманності та довіри між людьми.

Окрім того, апеляційний суд вважає, що районний суд вірно прийшов до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, без застосування положень ст. 75 КК України.

Зокрема, приписами ст. 75 КК України регламентовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.

А саме, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Посилання обвинуваченого на доцільність застосування ст. 75 КК України не відповідає змісту ч. 1 ст. 75 КК України, оскільки така, за наявності відповідних підстав, може застосовуватись лише у випадках призначення покарання у виді позбавлення волі на строк лише не більше п`яти років.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Крім того посилання обвинуваченого на пом`якшуючі обставини такі, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину є безпідставними, оскільки у суді першої інстанції останній провину визнав частково та судом вірно зазначено про відсутність пом`якшуючих обставин при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно оцінено неможливість застосування у даному випадку положень ст. 75 КК України, оскільки правові підстави для її застосування відсутні.

З урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, а також тих, про які обвинувачений вказує у апеляційної скарзі, не вбачається підстав вважати призначену обвинуваченому ОСОБА_8 міру примусу явно несправедливою через суворість або такою, що призначена на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Щодо доводів захисника про те, що обвинуваченому ОСОБА_8 не було зараховано у строк відбування покарання час перебування його під цілодобовим домашнім арештом колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 7 ст. 72 КПК України, домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду від 22.07.2024 року у справі №846/5900/24 відносно ОСОБА_8 , застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною цілодобового залишати місце проживання строком на 60 діб, тобто до 19.09.2024 року,

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду від 17.09.2024 року відносно ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів (в межах досудового розслідування), а саме до 19.10.2024 року.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду від 15.10.2024 року відносно ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів (в межах досудового розслідування), в саме до 12.12.2024 року,

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційних скарг сторони захисту та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання колегія суддів не вбачає, проте посилання захисника про помилкове незастосування судом першої інстанції положень ч. 7 ст. 72 КПК України знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню чи застосування закону, який не підлягає застосуванню, тягне за собою скасування або зміну судового рішення.

Згідно ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а тому вирок суду підлягає зміні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Кілійського районного суду Одеської області від 14.02.2025 року у кримінальному провадженні №0000966 від 18.07.2024,яким ОСОБА_8 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України змінити.

Доповнити резолютивну частину вироку наступним абзацом:

«Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_8 час перебування під цілодобовим домашнім арештом із розрахунку 3 дня цілодобового арешту за один день позбавлення волі з 23.07.2024 року по 12.12.2024 року».

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4