справа № 619/260/23
провадження № 1-кп/619/12/25
ВИРОК

іменем України

24 грудня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0001600 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Козача Лопань, Харківської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Так, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, яке сформульовано в обвинувальному акті і підтримане прокурором під час судового розгляду, такого змісту.

20.09.2022 близько 11 години 20 хвилин ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував біля адміністративної будівлі Козачолопанського старостинського округу Дергачівської міської ради за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Козача Лопань, вул. Перемоги, 1, де, у останнього на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин, відбувся словесний конфлікт з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході якого у ОСОБА_7 , виник прямий злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , діючи з цією метою, умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та наслідків і бажаючи їх настання, бажаючи розв`язання конфлікту шляхом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , маючи на меті спричинення тяжких тілесних ушкоджень останньому, підійшов до ОСОБА_5 з переду та наніс удар кулаком лівої руки в область верхньої щелепи, від чого потерпілий впав на поверхню асфальтованого тротуару. Після вказаних дій ОСОБА_7 покинув місце злочину.

20.09.2022 ОСОБА_5 госпіталізовано до ХМЛШНМД ім. проф. Мєщанінова, після чого переведено до КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня», де він перебував на лікуванні до 14.10.2022.

Внаслідок вищезазначених дій ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12-14/313-А/22 від 21.10.2022 спричинено тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої щелепно-лицьової та закритої тупої черепно-мозкової травми, яка ускладнилася лівобічним гемотімпанумом, лікворно-гіпертензійним та вестибулоатактичним синдромом, відповідно до п.2.1.1 «а», п.2.1.2, п.2.1.3 «б» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя.

За версією слідства, ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, а саме: умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Обвинувачений ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину винуватим себе не визнав та пояснив, що ОСОБА_5 він знає, оскільки проживали в одному населеному пункті. Охарактеризувати його ніяк не може, оскільки раніше з ним ні коли не спілкувався, а тільки знав що він працює в службі таксі. 20.09.2022 він дійсно бачив ОСОБА_5 біля селищної ради коли допомагав з гуманітарною допомогою, однак з ним тоді не спілкувався. Вважає, що під тиском співробітників поліції та прокуратури ОСОБА_5 написав на нього заяву. Вказав, що не наносив будь яких тілесних ушкоджень ОСОБА_5 та не завдавав дій, зазначених в обвинувальному акті.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 зазначив, що з даними обвинуваченнями неможливо погодитись, адже вони не доведені стороною обвинувачення. Даний висновок ґрунтується на наступних підставах. З об`єктивної сторони підлягає доказуванню діяння у формі дії (застосування фізичного впливу), наслідків та причинного зв`язку між наслідками та дією. Виходячи з матеріалів кримінального провадження, досліджених у судовому засіданні, показів свідків, заслуханих безпосередньо судом, факт дії (фізичний вплив у вигляді удару) стороною обвинувачення не доведено, жодних даних, що саме обвинувачений ОСОБА_8 вдарив потерпілого, безпосередньо судом, не встановлено. Отже об`єктивна сторона злочину передбаченого ч.1 ст.121 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_8 не доведена. Також зазначив, що в судово-медичній експертизі №12-14/313-А/22 від 19.10.2022 зазначено, що події, зі слів потерпілого, в результаті яких він отримав травму відбулися 21.09.2022, в той же час ОСОБА_9 звинувачують що тому, що він наніс травму потерпілому 20.09.2022. Дані обставини викликають сумніви, взагалі, в причетності обвинуваченого ОСОБА_9 до подій в яких його звинувачують. Також зазначив, що в ході досудового розслідування було порушено право ОСОБА_9 на захист, адже при проведенні слідчих експериментів стороною обвинувачення не вжито належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені, що виключило можливість приймати в них участь, про що було подано відповідні клопотання про визнання протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами. Просив визнати ОСОБА_7 невинуватим у скоєнні злочину, передбаченому ч.1 ст.121 КК України.

Крім того, захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_6 заявлено клопотання, в порядку ст.89 КПК України про визнання доказів недопустимими. В обґрунтування поданого клопотання зазначив, що стороною обвинувачення у кримінальному провадженні №619/260/23 за обвинуваченням ОСОБА_9 , у кримінальному правопорушенні передбаченому ч.1 ст.121 КК України, в якості доказів надано протоколи проведення слідчих експериментів від 19.10.2022 за участю потерпілого ОСОБА_10 , та від 19.10.2022 за участю свідка ОСОБА_11 . Вважає, що протоколи не відповідають вимогам чинного законодавства в частині отримання доказу, просив визнати останній недопустимим доказом з наступних причин. При проведенні даної слідчої дії стороною обвинувачення не було вжито належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчого експерименту обвинуваченого ОСОБА_9 , що призвело до спотворення фактичних обставин справи і порушило права обвинуваченого. Недотримання стороною обвинувачення вимог п.3 ст.223 КПК України, виключило можливість прийняти участь обвинуваченого ОСОБА_9 у слідчих експериментах і зазначити свої пояснення стосовно фактичних обставин справи, а відповідно даними діями сторони обвинувачення порушено його право на захист. Вважає, що вищевказані докази отримані з порушенням встановленої процедури, просив їх визнати недопустимими.

Потерпілий у кримінальному провадженні відповідно до ст.63 Конституції України відмовився надавати будь-які пояснення, однак подав позовну заяву про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, та щодо її розгляду покладався на розсуду суду.

Всебічно вивчивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, яке інкриміновано ОСОБА_7 , вчинено обвинуваченим, виходячи з такого.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як випливає із ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.

Обов`язком суду є забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбаченіст.62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені конституційні гарантії поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідност.9 Конституції України,ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВРратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

З наведеного витікає, що рішення суду буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у Рішенні по справі "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року.

Згідно з положеннями ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою, суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання) «поза розумним сумнівом», який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь який обґрунтований сумніву тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Подібне роз`яснення зазначеного принципу надає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема, у п.54 рішення від 06.12.2007 у справі «Козинець проти України», та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, висловлене у постанові від 04.07.2018 у справі № 688/788/15-к провадження № 51-597км17.

Судовий вирок має бути законним, обґрунтованим і справедливим.

У правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається звинувачувальний ухил, по суті якого кожен, хто з`явився перед судом, має бути визнаний винуватим.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

За змістом рішення Конституційного Суду України №12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно дост.370 КПК України, вирок суду має бути законним і обґрунтованим тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно дост.94 цього Кодексу.

Згідно ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, суддя і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до положень ст.92 КПК у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відтак, предмет доказування в конкретному кримінальному провадженні, тобто сукупність передбачених кримінальним процесуальним законом обставин, встановлення яких необхідно для вирішення кримінального провадження, залежить від того, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення обвинувачується особа. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона зобов`язана доводити перед судом.

Як правило, суд повинен суворо дотримуватись стандарту доведеності вини під час ухвалення вироку.

Висновку про недоведеність, що кримінальне правопорушення за ч.1 ст.121 КК України вчинено обвинуваченим ОСОБА_7 , суд дійшов, виходячи з такого.

Згідно ч.1 ст. 2 КК України, єдиною підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Стаття 121 частина 1 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.

Об`єктивна сторона тілесного ушкодження характеризується діянням або бездіяльністю у вигляді посягання на здоров`я іншої людини, наслідком у виді спричинення тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між діянням (бездіяльністю) та наслідком.

З суб`єктивної сторони тілесне ушкодження за ст.121 КК України є умисним злочином.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, сторона обвинувачення посилалася на безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, а саме протоколи слідчих та процесуальних дій, показання свідків, висновки експертиз.

Так, свідок допитаний в режимі відеоконференції ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що приблизно у вересні 2022 року він перебував у смт. Козача Лопань у відрядженні для здійснення заходів на деокупованних територіях. В день, зазначений в обвинувальному акті він знаходився біля селищної ради і почув крики чоловіків. Сам момент нанесення тілесних ушкоджень не бачив, ким вони наносились і кому також не бачив.

Свідок ОСОБА_13 , який надав свої покази в режимі відеоконференції у судовому засіданні пояснив, що це було у 2022 році в селищі Козача Лопань. Він знаходився неподалік від селищної ради і бачив як два чоловіка один високий, а інший середнього росту стоять спілкуються, а через п`ять хвилин побачив як чоловік з чорним волосся лежить на землі. Він спитав у нього через що конфлікт, на що він відповів, що його звинувачують за завищення ціни на продаж цигарок і інших продуктів, за високу ціну під час окупації. Потерпілого звали ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_15 , який надав свої покази в режимі відеоконференції в судовому засіданні пояснив, що приблизно в жовтні місяці 2022, він перебував біля селищної ради. Його попросили надати необхідну медичну допомогу дівчині ОСОБА_16 , у якої був астматичний приступ. Потім повернувся до чоловіка з кров`ю на обличчі. Свідок у нього спитав, що трапилось та подивився на його рану. Рана у нього була дуже глибока і повідомив йому що необхідно їхати до лікарні, однак він відмовився.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні суду повідомив, що у 2022 році він займався волонтерською діяльністю в смт Козача Лопань. Ніякого конфлікту він не бачив в той день лише побачив дівчину який стало погано біля сільської ради.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні повідомила наступне, 20.09.2022 вона заплатила гроші ОСОБА_5 , щоб забрати маму з ОСОБА_18 . Вони заїхали до селищної ради за пропуском. Зайшли в селищну раду взяти пропуск. ОСОБА_19 і ОСОБА_14 розмовляли і свідку ОСОБА_11 раптово стало погано. Коли вона прийшла до тями, то побачила як ОСОБА_14 лежить на землі. Більше нічого не бачила.

Свідок ОСОБА_20 , в судовому засіданні надала пояснення та вказала, що все що відбувалось вона не бачила, оскільки знаходилась у себе в кабінеті. Тільки почула якийсь шум та спитала у колег, що там відбувається, на що їй відповіли що між кимось виник конфлікт.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні повідомила, що в той день вона знаходилась в селищній раді на другому поверсі. Стосовно конфлікту їй нічого не відомо та вона нічого не бачила.

В судовому засіданні прокурором було надано відмову від допиту свідка ОСОБА_22 , яку прийнято судом.

В ході розгляду справи захисником ОСОБА_6 було заявлено клопотання про допит в судовому засіданні експерта ОСОБА_23 , вказуючи, що висновок він робив з огляду на медичну документацію, час нанесення тілесних ушкоджень він встановлював відповідно наданої медичної документації.

Аналізуючи показання допитаних свідків, суд переконався, що жоден із них не вказував на те, що він був безпосереднім очевидцем заподіяння потерпілому ОСОБА_5 тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 .

Перевіряючи показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , суд встановив, що частина свідків констатують факт виявлення потерпілого з травмою на голові ОСОБА_5 який лежав на землі, а оскільки ці особи не є очевидцями вчинення злочину, їх показання не містять обвинувальних фактів щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

З показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 встановлено, що вони є працівниками відділу поліції та знаходились у відрядженні для здійснення процесуальних заходів в смт. Козача Лопань після де окупації, однак не є очевидцями вчинення злочину.

Свідок ОСОБА_11 яка безпосередньо перебувала поруч з ОСОБА_5 в автомобілі лише повідомила той факт, що вона нічого не бачила, оскільки їй стало погано та після того як прийшла до тями побачила ОСОБА_5 , як він лежить на землі та її показання не містять обвинувальних фактів щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

Відтак, показання цих свідків не містять відомостей про обставини, які за часом відносяться до події інкримінованого ОСОБА_7 злочину.

У відповідності до ст. 91 КПК України на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, органом досудового розслідування були здобуті, прокурором покладені в основу обвинувачення та подані в судовому засіданні, а судом досліджені наступні докази:

-виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_5 №9.10325, висновок лікаря КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» від 12.10.2022, протокол проведення слідчого експерименту від 19.10.2022 проведеного за участю потерпілого ОСОБА_5 , протокол проведення слідчого експерименту від 19.10.2022 за участю свідка ОСОБА_11 , протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.10.2022 за участю потерпілого ОСОБА_5 , довідка заступника начальника СВ ВП №3 ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області від 19.10.2022, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.10.2022 за участю ОСОБА_11 від 19.10.2022, висновок експерта №12-14/313-А/22 (почата 19.10.2022, закінчена 21.10.2022), протоколом проведення слідчого експерименту від 06.12.2022.

Так, протокол проведення слідчого експерименту від 19.10.2022 проведеного за участю потерпілого ОСОБА_5 , протокол проведення слідчого експерименту від 19.10.2022 за участю свідка ОСОБА_11 , не відповідають вимогам чинного законодавства в частині отримання доказу.

Відповідно до п.3.ст.223 КПК України при проведенні слідчих дій, слідчий, прокурор вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені.

Відповідно до п.3 ст.240 КПК України до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

При проведенні даної слідчої дії стороною обвинувачення не було вжито належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчого експерименту обвинуваченого ОСОБА_9 , що призвело до спотворення фактичних обставин справи і порушило права обвинуваченого.

Відповідно до ст.87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема порушення права особи на захист.

Отже недотримання стороною обвинувачення вимог п.3 ст.223 КПК України, виключило можливість прийняти участь обвинуваченого ОСОБА_9 у слідчих експериментах і зазначити свої пояснення стосовно фактичних обставин справи, а відповідно даними діями сторони обвинувачення порушено його право на захист.

Згідно ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому законом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У зв`язку з тим фактом, що вищевказані докази отримані з порушенням встановленої процедури, суд визнає їх недопустимими.

Крім того, зміст обвинувачення про те, що з причин неприязних стосунків із потерпілим ОСОБА_5 обвинувачений ОСОБА_7 затіяв бійку та з метою завдання останньому тілесних ушкоджень, умисно, підійшовши з переду та наніс удар кулаком лівої руки в область верхньої щелепи, від чого потерпілий впав на поверхню асфальтного тротуару не тільки не ґрунтується на показаннях вказаних свідків, а навпаки, спростовується ними, оскільки жоден із свідків не зазначав, що взагалі хтось бачив ОСОБА_7 поруч з ОСОБА_5 та, зі сторони ОСОБА_7 наносились удари останньому.

Крім цього, згідно висновку експерта №12-14/313-А/22 від 21.10.2022 щодо виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, достовірно встановлено, що ОСОБА_5 отримав значну кількість травм. При цьому, під час допиту експерт ОСОБА_23 пояснив, що висновок він робив з огляду на надану йому медичну документацію.

Так, як вбачається з висновку експерта за результатами проведеної судово-медичної експертизи, у ОСОБА_5 , має місце поєднана тупа щелепно-лицьова та закрита тупа черепно-мозкова травма у вигляді забито-рваної рани нижньої губи справа, закритого лінійного перелому потиличної кістки з переходом на великий потиличний отвір та кістки основи черепа зліва, пластинчатого субдурального крововиливу з боку лівої півкулі головного мозку, а також забою головного мозку із вогнищевою контузією обох лобних часток, яка ускладнилася лівобічним гемотімпанумом (крововиливом у середнє вухо), лікворно-гіпертензійним та вестибуло-атактичним синдромами. За механізмом: поєднана тупа щелепно-лицьова та закрита тупа черепно-мозкова травма найймовірніше, утворилася в результаті ударної дії тупим твердим предметом з обмеженою площею травмуючої поверхні, можливо кулаком руки в область нижньої губи справа, в даному випадку про це свідчить забито-рвана рана, що встановлена у ОСОБА_10 , з подальшим падінням потерпілого із прискоренням та ударом потиличною частиною голови об тупий твердий предмет з переважаючою площею травмуючої поверхні, про що свідчить наявність в цій області перелому потиличної кістки, що розповсюджується на основу черепа, а також забою головного мозку із утворенням вогнищ контузії в обох лобних часток, за принципом противоудару (контрудару). За строком давності: виходячи із клінічної картини закритої тупої черепно-мозкової травми та щелепно-лицьової травми, що описана у медичній документації ОСОБА_10 , а також враховуючи характер травми не виключається її утворення в строк 20.09.2022 року, за обставин, що відомі з постанови слідчого. За ступенем тяжкості: поєднана тупа щелепно-лицьова та закрита тупа черепно-мозкова травма у вигляді, яка ускладнилася лівобічним гемотімпанумом, лікворно-гіпертензійним та вестибуло-атактичним синдромами, відповідно до п.2.1.1. «а», п. 2.1.2, п. 2.1.3. «б» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р. належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя. Враховуючи характер та локалізації тілесних ушкоджень, що мають місце у ОСОБА_10 , можна припустити, що вірогідніше за все, потерпілий знаходився у вертикальному або близькому до нього положенню і був звернений передньою поверхню тіла до нападника під час нанесення травматичного впливу. Поєднана тупа щелепно-лицьова та закрита тупа черепно-мозкова травма, яка встановлена у гр. ОСОБА_10 , не могла утворитися в результаті мимовільного самостійного падіння з висоти зросту на тверду поширену поверхню з ударом о неї потиличною частиною голови. Механізм утворення поєднаної тупої щелепно-лицьової та закритої тупої черепно-мозкової травми, що має місце у ОСОБА_10 , не суперечить об`єктивним судово-медичними даними відповідно строку та способу їх утворення, на який вказує потерпілий та свідок ОСОБА_11 під час проведення слідчих експериментів за їх участю від 19.10.2022 в частині локалізації травматичного впливу нападника (удар кулаком лівої руки в обличчя) з подальшим падінням потерпілого із прискоренням та ударом потиличною частиною голови об асфальне покриття.

Виходячи з наведеного, суд констатує, що вказаний висновок свідчить лише про отримані травми ОСОБА_5 , що описані в медичній документації та не виключається їх утворення в строк до 20.09.2022, за обставини, що відомі судово-медичному експерту з постанови слідчого. Самої постанови суду надано не було.

Надані стороною обвинувачення докази не містять даних можливості походження отриманих ОСОБА_5 травм від обвинуваченого, у зв`язку з чим наданий стороною обвинувачення висновок експерта будь-яким чином не доводить причетність ОСОБА_7 до вказаного кримінального правопорушення і розцінюються судом як припущення.

Крім того, у висновку експерта №12-14/313-А/22 від 21.10.2022 зазначено, що події, зі слів потерпілого, в результаті яких він отримав травму відбулися 21.09.2022, в той же час ОСОБА_9 звинувачують у тому, що він наніс травму потерпілому 20.09.2022.

Відтак, органом досудового розслідування не встановлено обставини, за яких потерпілому ОСОБА_5 було заподіяне тілесне ушкодження.

При цьому, слід зауважити, що протокол огляду місця події стороною обвинувачення на стадії дослідження доказів надано не було.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він ОСОБА_5 знає, оскільки проживали в одному населеному пункті. Охарактеризувати його ніяк не може, оскільки раніше з ним ні коли не спілкувався, тобто заперечення обвинуваченого, про існування будь яких неприязних стосунків з потерпілим, що стали причиною конфлікту у виді нанесення потерпілому тілесних ушкоджень та, що такі перебувають у причинному зв`язку з отриманням потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, не спростовуються дослідженими у судовому розгляді доказами обвинувачення.

Всі інші ймовірні версії отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, на досудовому розслідуванні, не були дослідженні та виключені.

Суд звертає увагу, що надані стороною обвинувачення матеріали досудового розслідування для дослідження не містять жодного доказу того, що тілесні ушкодження наносились потерпілому ОСОБА_5 20.09.2022 саме зі сторони ОСОБА_7 . Крім того, суд наголошує, що сам потерпілий ОСОБА_5 не зміг спростувати або підтвердити той факт, хто і коли йому наносив тілесні ушкодження, оскільки в судовому засіданні відмовився надавити пояснення з приводу отримання тілесних ушкоджень.

Версія сторони обвинувачення щодо того, що обвинувачений ОСОБА_7 заподіяв умисно тілесні ушкодження ОСОБА_5 не підтверджено жодним доказом.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Суд не вправі займатися витребовуванням чи збиранням доказів, натомість перевірити надані суду докази є прямим обов`язком суду.

Під час судового розгляду стороною обвинувачення не наведено посилань на такі докази, які б не були предметом дослідження суду, та які б ставили під сумнів зроблений висновок про відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів, які би свідчили про заподіяння ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Судом в умовах змагальності процесу досліджені в повному обсязі усі докази, представлені обвинуваченням, проте належних, достовірних допустимих доказів, які були б у сукупності достатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 поза розумними сумнівами у скоєнні інкримінованого йому злочину, в ході судового розгляду не встановлено, і можливість збирання доказів вичерпана, що визнано сторонами процесу, які підтвердили відсутність у них інших доказів і доповнень до судового розгляду.

Інші досліджені судом письмові докази, (зокрема: виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_5 №9.10325, висновок лікаря КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня» від 12.10.2022, протокол проведення слідчого експерименту від 19.10.2022 проведеного за участю потерпілого ОСОБА_5 , протокол проведення слідчого експерименту від 19.10.2022 за участю свідка ОСОБА_11 , протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.10.2022 за участю потерпілого ОСОБА_5 , довідка заступника начальника СВ ВП №3 ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області від 19.10.2022, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.10.2022 за участю ОСОБА_11 від 19.10.2022, висновок експерта №12-14/313-А/22, протокол проведення слідчого експерименту від 06.12.2022), за відсутності інших фактичних даних про наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, не можуть бути єдиними та безумовними доказами винуватості ОСОБА_7 , достатніми для покладення в основу обвинувачення та прийняття відповідного процесуального рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, судом встановлено та зазначається, що жодні з наведених показань свідків, які були допитані в суді, та інші досліджені судом письмові докази не містять відомостей щодо обставин нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 , і не лише не спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, але й підтверджують їх.

Також необхідно зазначити той факт, що досудовим слідством не перевірялась можливість отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_5 під час іншої версії інкримінованої події. Встановлені ж в ході досудового розслідування причини та обставини, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_7 , адже версія обвинувачення не пояснює всіх встановлених судом обставин, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р.№ 5 (зі змінами) "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постанови вироку", якщо зібрані у справі докази не підтверджують звинувачення і усі можливості збирання доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

З огляду на наведене, суд констатує факт відсутності в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого.

На думку суду, вина ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК України, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду та не доведена перед судом поза розумним сумнівом.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний суворо додержуватись закріпленого у статті 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" визнання особи винною у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Частиною 3 ст. 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.

Виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення ухвалюється в тих випадках, коли факт кримінального правопорушення встановлено, але беззаперечно доведено, що обвинувачений його не вчинив і сторона обвинувачення вичерпала можливість надати інші докази для усунення сумнівів, які виникли. Всі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого, тому в цьому випадку він визнається невинуватим з огляду на принцип презумпції невинуватості в доказовому плані - недоведеність вини означає доведеність невинуватості.

З врахуванням наданих прокурором у даному кримінальному провадженні доказів при можливості реалізації своїх процесуальних прав, не скориставшись правом та обов`язком у наданні доказів, які би безумовно доводили винуватість обвинуваченого, суд тлумачить всі сумніви на користь обвинуваченого і приходить до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 поза розумним сумнівом у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а тому наявні усі підстави для ухвалення виправдувального вироку.

В кримінальному провадженні №0001600, під час підготовчого судового засідання потерпілим ОСОБА_5 було пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок злочинних дій в розмірі 4654,68 грн., моральної шкоди в сумі 60000,00 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 25000 грн.

Положенням ст.129 ч.3 КПК України передбачено, що у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Відповідно до вказаної норми Закону цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 підлягає залишенню без розгляду.

Судові витрати відсутні.

Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.

Речові докази відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 100, 124, 368, 373, 374, 377, 392, 615 КПК України, суд-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдати його на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, в зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 - залишити без розгляду.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим який знаходиться під вартою, в той же строк, з дня отримання копії даного вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку- після постановлення ухвали апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1