Провадження № 1-кс/461/7472/25
УХВАЛА

про продовження дії запобіжного заходу

10.12.2025 року місто Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові клопотання старшого слідчого слідчого відділу Управління СБ України у Львівській області ОСОБА_7 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, проживаючого (зі слів) за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, розлученого, учасника бойових дій,

у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000058 від 03.03.2025 за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України,

встановив:

слідчими слідчого відділу Управління СБ України у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000058 від 03.03.2025 за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Старший слідчий слідчого відділу Управління СБ України у Львівській області ОСОБА_7 , за погодженням прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, звернувся до слідчого судді з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_5 .

В обґрунтування поданого клопотання покликається на те, що ОСОБА_5 повідомлено про підозру у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 16.10.2025 щодо підозрюваного ОСОБА_5 продовжено застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто до 14 грудня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

20.08.2025 слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000058 від 03.03.2025 за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України до 6 (шести) місяців, тобто до 26.12.2025.

Таким чином, строк дії запобіжного заходу щодо підозрюваного закінчується 14.12.2025, однак у даному кримінальному провадженні завершити досудове розслідування у зазначений термін не представляється можливим, у зв`язку з необхідністю завершення розпочатих та проведення додаткових слідчих (розшукових) та процесуальних дій, результати яких матимуть доказове значення у кримінальному провадженні.

Окрім того, слідчий вказує на те, що наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а тому є підстави для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з огляду наявності обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення та ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний може: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

У судовому засіданні прокурори, кожен окремо, клопотання підтримали, з мотивів наведених у ньому та просили таке задовольнити.

Підозрюваний та його захисник у судовому засіданні, кожен окремо, клопотання заперечили з мотивів необґрунтованості. Просили застосувати до підозрюваного інший більш м`який запобіжний захід, зокрема визначити розмір застави. Крім того, захисник надав слідчому судді документи, які характеризують підозрюваного, а також засвідчують його сімейні становище та обставини.

Розглянувши клопотання слідчого, заслухавши доводи прокурорів, підозрюваного та захисника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя виходить з нижченаведених доводів та мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Подане слідчим клопотання відповідає вимогам ст.184 КПК України.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Органом досудового розслідування дії підозрюваного кваліфікуються за ч. 1 ст. 114-1 КК України за викладених у повідомленні про підозру обставин. Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 належить до тяжких злочинів.

Згідно приписів ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Факти, які є причиною виникнення підозри на стадії досудового розслідування не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку, що здійснюється на наступній стадії процесу (судове провадження). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи.

Встановлено, що слідчим відділом Управління СБ України у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000058 від 03.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Підозра ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, обґрунтована зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме:

1) повідомленням про виявлення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України від 03.03.2025;

2) рапортом оперативного співробітника про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України від 03.03.2025;

3) показами свідка ОСОБА_11 від 05.03.2025;

4) рапортом оперативного співробітника про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України від 05.03.2025;

5) рапортом оперативного співробітника про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України від 14.03.2025;

6) показами свідка ОСОБА_12 від 14.03.2025;

7) показами оперуповноваженого ПВБ у Львівській області 2 управління ГУ ВБ СБ України ОСОБА_13 від 03.06.2025;

8) показами старшого оперуповноваженого в ОВС ПВБ у Львівській області 2 управління ГУ ВБ СБ України ОСОБА_14 від 24.06.2025;

9) інформацією (рапортом) оперативного підрозділу ГУ ВБ СБ України №9/12-899 від 24.06.2025;

10) матеріалами НСРД з яких вбачається, що до вчинення кримінального правопорушення причетні ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ;

11) протоколами проведення обшуку за місцями проживання, праці та транспортних засобів фігурантів;

12) допитом свідка рентгено-лаборанта КНП «Міська дитяча лікарня» РМР ОСОБА_15 ;

13) протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_8 від 25.07.2025;

14) протоколом проведення обшуку в службових кабінетах Комунального підприємства «Клеванська обласна багатопрофільна лікарня імені Михайла Вервеги» Рівненської обласної ради, які використовує в своїй діяльності ОСОБА_16 ;

15) протоколом проведення обшуку в реєстратурі, службових кабінетах Комунального некомерційного підприємства «Корецька міська лікарня» Корецької міської ради, які використовує в своїй діяльності ОСОБА_17 ;

16) протоколом проведення обшуку в реєстратурі, службових кабінетах Комунального некомерційного підприємства «Острозька багатопрофільна лікарня» Острозької міської ради, які використовує в своїй діяльності ОСОБА_18 ;

17) протоколом проведення обшуку автомобіля марки SKODA OCTAVIA, р.н. НОМЕР_1 ;

18) протоколом проведення огляду автомобіля марки SKODA OCTAVIA, р.н. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який належить БО «БФ «НЕЗЛАМНІСТЬ.УА»,;

19) іншими матеріали кримінального провадження.

При цьому, обсяг і зміст наведених доказів на підтвердження обґрунтованості підозри, є достатнім, в тому числі для переконання стороннього спостерігача, у тому, що підозрюваним могло бути вчинено інкриміноване кримінальне правопорушення.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання покладених на підозрюваного (обвинуваченого) процесуальних обов`язків.

На даній стадії розслідування слідчим та прокурором наведено переконливі факти на підтвердження обґрунтованості підозри у скоєнні правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_5 .

Під час розгляду клопотання встановлено необхідність застосування запобіжного заходу задля забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також уникнення ризиків зазначених у статті 177 КПК України.

Також, встановлено, що ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 16.10.2025 щодо підозрюваного ОСОБА_5 продовжено застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто до 14 грудня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

20.08.2025 слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000058 від 03.03.2025 за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України до 6 (шести) місяців, тобто до 26.12.2025.

Відповідно до ч.2 ст.197 КПК України, строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, - з моменту затримання.

Згідно ч.3 ст.197 КПК України, сукупний строк тримання під вартою підозрюваного під час досудового розслідування не повинен перевищувати:

1) шести місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину;

2) дванадцяти місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ч.4 ст.196 КПК, слідчий суддя зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом. За приписами ч.3 ст.197 КПК, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Зі змісту ч.4 ст.196, ч.3 ст.197 КПК вбачається, що вказані норми наділяють слідчого суддю правом у період, коли досудове розслідування у рамках певного кримінального провадженні ще триває (до його закінчення), вирішувати питання щодо продовження особі запобіжного заходу, але вони не обмежують тривалість застосування такого заходу строками досудового розслідування, адже, вказане питання регулюється ч.1 ст.197 КПК, у відповідності до якої строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

З наведеного вбачається, що строк на який до підозрюваного може бути застосовано запобіжний захід, КПК не обмежує строками досудового розслідування, у рамках якого особі обирається відповідний захід, а тому ухвала про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може лишатися чинною і після закінчення досудового розслідування в кримінальному провадженні до настання однієї з обставин, наведених у ст.203 КПК.

Строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_5 завершується 14.12.2025, відтак на даний час виникла необхідність вирішення питання доцільності продовження вищевказаного строку.

Оцінюючи обґрунтованість клопотання, доводи сторони захисту та прокурорів, виходжу з наступного.

Під час розгляду клопотання встановлено, що вищенаведені ризики, які враховані під час ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу мають місце. Крім того, приймаю до уваги той факт, що на момент розгляду даного клопотання досудове розслідування триває, а отже не зібрані усі докази у межах даного кримінального провадження, не проведений весь комплекс слідчих (розшукових) та процесуальних дій.

Характер інкримінованого особі правопорушення, санкція статті за якою кваліфіковано дії підозрюваного, дані про його соціальні зв`язки, вказують на ризик переховування від органів досудового розслідування та суду.

Так, оцінюючи ризик переховування від органів досудового розслідування та суду, слідчий суддя враховує, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, що може слугувати мотивом для втечі підозрюваного. Водночас, суворість покарання, яке може бути призначене, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи вчинення іншого злочину.

Крім того, враховую, що ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення підтверджується тим, що на даний час у рамках досудового розслідування зазначеного кримінального провадження не встановлено усі обставини, що мають значення для досудового розслідування.

Оцінюючи ризик незаконного впливу на інших учасників даного провадження, зокрема свідків слідчий суддя враховує положення ст. 23, 94 КПК України, згідно яких суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а жоден доказ не має наперед встановленої сили. Отже, виходячи зі стадії даного кримінального провадження, має місце реальний ризик, впливу на свідків, експерта чи спеціаліста, які станом на момент розгляду даного клопотання не допитані судом.

Оцінюючи ризик вчинення ОСОБА_5 іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, враховую кількість епізодів злочинної діяльності, яка перевіряється органом досудового розслідування.

У свою чергу, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза будь-яким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При вирішенні питання застосування запобіжного заходу слідчим суддею беруться до уваги обставини визначені у ч. 1 ст. 178 КПК України, зокрема вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність його соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у нього постійного місця роботи або навчання; репутацію та майновий стан підозрюваного; відомості про притягнення його до кримінальної відповідальності; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Водночас, у ході розгляду клопотання обставин, які перешкоджають застосуванню запобіжного заходу у виді тримання під вартою до підозрюваного не встановлено.

Отже, встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики продовжують існувати.

Ухвалюючи рішення за клопотанням, враховую те, що тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте воно у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Запобіжний захід тримання під вартою, з урахуванням його тривалості, не виходить за межі розумного строку, відповідає не лише особі підозрюваного, а й характеру та тяжкості злочину у вчиненні якого особа підозрюється, виключає можливість перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню підозрюваного від суду та вчиненню інших дій спрямованих на перешкоджання проведенню об`єктивного досудового розслідування.

Оцінюючи заперечення підозрюваного та його захисника висловлені в процесі розгляду клопотання, а також їх доводи щодо визначення підозрюваному розміру застави, виходжу з наступного.

Встановлений законом обов`язок слідчого судді, суду визначити розмір застави в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою свідчить про те, що застава в певному розмірі здатна забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного на тому ж рівні (з тією ж ефективністю), що і тримання під вартою. Тримання під вартою не застосовується у зв`язку з внесенням застави у розмірі визначеному слідчим суддею чи судом. Відтак, законодавцем визначено, що за умови внесення застави в певному розмірі вона (застава) за своєю ефективністю забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК, є еквівалентною такому винятковому запобіжного заходу як тримання під вартою.

Перспектива втратити заставу у разі неявки особи на судове засідання повинна діяти як достатній стримувальний фактор, щоб розвіяти будь-яке бажання підозрюваного чи обвинуваченого переховуватися (п. 78 рішення у справі Mangouras v. Spain).

Існування кожного вказаного у ч. 1 ст. 177 КПК ризику повинно підтверджуватися фактами, наявність яких має бути переконливо продемонстровано (п. 85, 86 рішення Європейського Суду з прав людини /далі - ЄСПЛ/ від 30.01.2018 у справі «Макаренко проти України» /Makarenko v. Ukraine, заява №622/11).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

В ході розгляду клопотання встановлено, що станом на час розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу ризик переховування підозрюваного, хоча і продовжує існувати, але суттєво зменшився з огляду на тривалість та стадію досудового розслідування. Так, досудове розслідування триває з 03.03.2025, а підозру оголошено 26.06.2025. У свою чергу, прокурорами не наведено переконливих доводів щодо того, що наведений ризик на даний час не зменшився. Більше того, ні у клопотанні, ні в ході його розгляду, прокурорами та слідчим не наведено жодних нових даних на підтвердження наявності ризиків, які не були предметом уваги слідчих суддів при обранні та продовженні запобіжного заходу.

Ця ж обставина (тривалість досудового розслідування) свідчить про те, що в органу досудового розслідування було достатньо часу для отримання і збирання доказів, які як зазначає слідчий, могли бути знищені підозрюваним.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади, способу життя системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

У свою чергу, основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи.

Поняття «свавілля» у пункті 1 статті 5 має більш широке значення, аніж просто недотримання національного законодавства, так що позбавлення свободи може бути законним з точки зору національного права, але все ж свавільним в розумінні Конвенції, порушуючи тим самим її положення («Крянге проти Румунії» (Creangг v. Romania) [ВП], 2012, § 84; «А. та інші проти Сполученого Королівства» (A. and Others v. the United Kingdom) [ВП], 2009, § 164).

Поняття свавілля може змінюватися в певній мірі в залежності від виду позбавлення свободи. Суд вказав, що свавілля може виникнути, якщо має місце елемент несумлінності або обману з боку органів влади; якщо рішення про позбавлення свободи і виконання цього рішення не відповідають цілям обмежень, що допускаються відповідним підпунктом пункту 1 статті 5; якщо не існує зв`язку між згаданими підставами для допустимого позбавлення свободи і місцем та умовами тримання під вартою; і якщо не дотримана пропорційність між згаданими підставами для позбавлення свободи і відповідним триманням під вартою (детальний огляд основних принципів див. у справах «Джеймс, Уеллс і Лі проти Сполученого Королівства» (James, Wells and Lee v. the United Kingdom), 2012, §§ 191-95; і «Сааді проти Сполученого Королівства» (Saadi v. the United Kingdom) [ВП], 2008, §§ 68-74).

Згідно ч.4 ст.183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Отже, визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави та її розміру у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, є дискреційним повноваженням слідчого судді чи суду.

Водночас, автоматична відмова у застосуванні застави без здійснення належного судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Буров проти України" п. 51).

Запобіжний захід тримання під вартою пов`язаний із суттєвим обмеженням фундаментальних прав людини, перш за все права на свободу та особисту недоторканність, що гарантується ст. 29 Конституції та ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Суворість обмежень обумовлює те, що він має обиратися лише за умови доведення наявності законних підстав та при неможливості забезпечити належну поведінку підозрюваного, обвинуваченого і виконання ним процесуальних обов`язків іншими, більш м`якими запобіжними заходами. Взяття під варту повинно розглядатися як винятковий захід та застосовуватися і продовжуватися в разі суворої необхідності.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є найефективнішим способом унеможливлення існуючих у кримінальному провадженні ризиків, які вказані у ч. 1 ст. 177 КПК. Водночас, він є таким, що обмежує конвенційні права, а тому доцільність його застосування має бути детально перевірена судом.

Конституційний Суд у своєму рішенні № 7-р/2019 від 25.06.2019, серед іншого, зазначив, що через встановлене нормативне регулювання обрання запобіжного заходу особам, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України, слідчий суддя, суд, зваживши відповідні ризики, обставини конкретної справи, не може застосувати до вказаних осіб інший, більш м`який, ніж тримання під вартою, запобіжний захід. Відповідно, запобіжним заходом щодо таких осіб передбачено виключно тримання під вартою, що обґрунтовано на законодавчому рівні лише кваліфікацією злочину, у вчиненні якого вони підозрюються чи обвинувачуються, тобто слідчий суддя, суд позбавлені можливості винести вмотивоване судове рішення та надати належне обґрунтування тримання під вартою, а це не узгоджується з міжнародною практикою.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Корнійчук проти України від 30 січня 2018 року наголошено, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади; обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання на додаток до наявності обґрунтованої підозри (§ 57).

У рішенні у справі „Харченко проти України від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (§ 80). У рішенні у справі „Хайредінов проти України від 14 жовтня 2010 року вказаний суд, зокрема, дійшов висновку, що національні суди порушили пункт 1 статті 5 Конвенції, оскільки при ухваленні рішень не було розглянуто можливості застосування менш суворих запобіжних заходів, ніж тримання під вартою (§ 29, § 31).

Із аналізу частини другої статті 29 Конституції України вбачається, що винятків стосовно підстав застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, пов`язаних із тяжкістю вчиненого нею злочину, немає. Тобто, навіть коли йдеться про злочини, що посягають на національну безпеку України чи громадську безпеку, наявність вмотивованого судового рішення для тримання особи під вартою, яка підозрюється чи обвинувачується у їх вчиненні, є обов`язковою.

Водночас із частини другої статті 29 Конституції України випливає, що підставою для правомірного обмеження права на свободу через застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є, зокрема, рішення, яке не просто формально ухвалює суд, а воно має бути обґрунтованим, справедливим. Формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя, яке „визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Таким чином, тримання під вартою за вмотивованим рішенням слідчого судді, суду у розумінні частини другої статті 29 Конституції України відповідає принципу верховенства права та мінімізує ризик допущення свавілля, чого неможливо досягти, враховуючи виключно тяжкість злочину та не оцінюючи конкретних обставин справи, реальних причин, що обумовлюють необхідність у триманні особи під вартою, неможливість застосування інших, більш м`яких, запобіжних заходів.

Конституційний Суд України неодноразово вказував, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Злочин інкримінований підозрюваному віднесено до категорії тяжких.

Розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.2 ч.5 ст. 182 КПК України).

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно (ч. 5 ст. 182 КПК України).

Разом з тим, враховую, що розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого (підозрюваного), належне йому майно, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави у випадку неналежного виконання процесуальних обов`язків буде достатнім стримуючим фактором. Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим статтею 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль для встановлення належного розміру застави. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених особі, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави.

Крім того, слідчим суддею приймаються до уваги наступні обставини:

- підозрюваний є учасником бойових дій;

- підозрюваний розлучений, водночас він має на утриманні двох малолітніх дітей, одна з яких потребує особливого догляду;

- підозрюваний позитивно характеризується за місцем проживання, що засвідчується наданою слідчому судді характеристикою;

- у підозрюваного є матір, яка потребує постійного лікування;

- у підозрюваного наявне постійне місце проживання;

- підозрюваний співпрацює зі слідством та надає викривальні покази щодо відомих йому обставин справи, що засвідчується долученими до матеріалів клопотання протоколами та документами, а також фактично не заперечується прокурорами.

Таким чином, враховуючи тяжкість та обставини інкримінованого злочину, тривалість досудового розслідування, особу підозрюваного, який раніше не судимий, його майновий стан та вік, вважаю за можливе визначити підозрюваному альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, оскільки внесення застави саме в такому розмірі зможе гарантувати виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для підозрюваного, в ході розгляду клопотання не встановлено.

У разі внесення підозрюваним застави, вважаю за необхідне покласти на нього певні обов`язки, з передбачених у ст. 194 КПК України.

Крім того, приймаю до уваги те, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, ст.6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не зобов`язує надавати детальні відповіді на кожний аргумент, проте з рішення має бути зрозуміло, що головні питання, порушені у відповідній справі, були почуті, вивчені та оцінені. При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які є достатніми для того, щоб належним чином оцінити доводи сторін.

Таким чином, виходячи з наведеного вище, приходжу до висновку, що клопотання слідчого підлягає частковому задоволенню.

На підставі ч.3 ст.183, ч. 5 ст. 182 КПК України, з врахуванням особи підозрюваного, інших обставин встановлених під час розгляду клопотання, в тому числі обставин визначених ст. 178 КПК України, матеріального та сімейного становища підозрюваного, беручи до уваги те, що ОСОБА_5 підозрюється у злочині, який відноситься до категорії тяжких, вважаю за необхідне визначити підозрюваному розмір застави, достатньої для забезпечення виконання ним своїх процесуальних обов`язків, у розмірі 242240 гривень.

Керуючись ст. 176, 177, 178, 183, 193, 194, 196, 197 КПК України,

постановив:

Клопотання задовольнити частково.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000058 від 03.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, щодо підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 08.02.2026.

На підставі ч.3 ст.183 КПК України, визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обов`язків підозрюваним ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242240 гривень.

Підозрюваний ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інші особи, як заставодавці, мають право внести заставу у вказаному розмірі у будь-який момент протягом строку дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора в провадженні якого перебуватиме дане кримінальне провадження, слідчого судді або суду за першим викликом;

- не відлучатися за межі м. Рівного без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора в провадженні якого перебуватиме дане кримінальне провадження, слідчого суддю або суд про зміну свого місця проживання або місця роботи;

- утримуватись від спілкування з іншими учасниками даного кримінального провадження (свідками та підозрюваними), а саме ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_18 ;

- здати на зберігання до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11 свій паспорт (паспорти) громадянина України для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному його обов`язки та наслідки їх невиконання.

В задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 .

Строк дії ухвали до 08 лютого 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а підозрюваним у той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 12 грудня 2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1