УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 521/13078/19

провадження № 51- 3913 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 липня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 301 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн. На підставі ст. 49, ст. 74 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, звільнено ОСОБА_5 від призначеного покарання.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 01 червня 2017 року, перебуваючи у неустановленому місці, створив анкету на сайті знайомств ІНФОРМАЦІЯ_4», за інтернет - посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3. Після чого, при невстановлених обставинах, ОСОБА_5 , маючи злочинний намір на розповсюдження зображень порнографічного характеру, отримав з невстановлених джерел два цифрових зображення з оголеним чоловічим статевим органом.В подальшому, у невстановленому місці та у невстановлений час, але не пізніше

15 січня 2019 року, ОСОБА_5 , діючи умисно, в порушення вимог ст. 2 Закону України від 20 листопада 2003 року №1296-V «Про захист суспільної моралі», відповідно до якої «виробництво та обіг у будь-якій формі продукції порнографічного характеру в Україні забороняються», за допомогою невстановлених в ході досудового розслідування технічних засобів, завантажив два вищезазначених цифрових зображення до мережі Інтернет, тим самим розповсюдив їх на сайті загального користування, за Інтернет - посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3, які підписав, як « ОСОБА_6 », та «ОСОБА_7».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 липня 2025 року, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок стосовно останнього - без змін.

У касаційній скарзі захисник порушує питання про перегляд постановлених стосовно ОСОБА_5 судових рішень у касаційному порядку, зокрема, з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону,неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду.Вважає, що вина його підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК не доведена, оскільки базується на непрямих доказах. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, зокрема, про відсутність доказів створення вебсторінки засудженим та факту розповсюдження зображень порнографічного характеру. Крім того зазначає, що судами не надана відповідь на питання, чи було розповсюдження зображення порнографічного характеру на території України або в країнах-членах Європейського Союзу, де відсутня відповідальність за розповсюдження зображення порнографічного характеру. Вважає, що місцевим судом, на підтвердження винуватості засудженого в основу вироку покладено неналежний доказ, а саме, протокол огляду речей від 31 травня 2019 року, з огляду на те, що мобільні телефони, вилучені у ОСОБА_5 були визнані судом неналежними доказами. Стверджує, що суди у своїх рішеннях безпідставно послались на висновок судово-мистецтвознавчої експертизи № 19-480, оскільки Закон України «Про захист суспільної моралі», на який посилався експерт надаючи цей висновок, втратив чинність. Крім того, зазначає, що докази у цьому кримінальному провадженні зібрано неуповноваженою особою, з огляду на відсутність у матеріалах справи постанови про визначення слідчого або групи слідчих. Стверджує, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів та у порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалу належним чином не мотивував.

Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Як убачається з копії вироку, місцевий суд дійшов висновку про винуватість

ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, зокрема, на підставі: протоколу огляду сайту з доменним іменем «mister -x.org» сторінки користувача « ОСОБА_7 » від 15 січня 2019 року, яким зафіксовано інформацію з зазначеного сайту, яка серед інших містить дані про умови надання користувачем послуг сексуального характеру, час створення сторінки користувача, його ім`я, вік, номер контактного мобільного телефону, та містить два зображення порнографічного характеру; висновку судово-мистецтвознавчої експертизи

№ 19-480 від 06 березня 2019 року, відповідно до якого наданий на дослідження оптичний диск містить інформацію, яка належить до порнографії;протоколу обшуку від 10 травня 2019 року (з додатком), згідно якого за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено предмети, зокрема, мобільні телефони марки «Samsung SM-G355» з сім-карткою мобільного оператора «Водафон» номер НОМЕР_1 та мобільний телефон марки «Meizu M3 Note» з сім-карткою мобільного оператора «Водафон» номер НОМЕР_2 ; протоколу огляду речей від 31 травня 2019 року, яким були оглянуті вилучені під час проведення обшуку речі, зокрема мобільні телефони. Під час огляду браузера, встановленого у мобільному телефоні марки «Meizu M3 Note» встановлено перехід користувача на сайт «ІНФОРМАЦІЯ_4». В ході огляду мобільного телефону марки «Samsung SM-G355» було встановлено папку «Робота», у якій містяться фотозображення порнографічного характеру та особи, яка зовні схожа на особу, фото якої розміщено на сайті з доменним іменем « ІНФОРМАЦІЯ_5 » сторінки користувача « ОСОБА_7 »; протоколу про результати зняття інформації з транспортної телекомунікаційної мережі від 15 квітня 2019 року (з додатком) за абонентським номером НОМЕР_3 у період часу з 04 лютого по 02 квітня 2019 року, зміст якого свідчить про те, що особа, яка є користувачем зазначеного номера, надає за грошову винагороду послуги сексуального характеру чоловікам і підтверджує ідентичність фотознімків користувача тим, що розміщені в об`яві; висновку судово-портретної експертизи від 03 липня 2019 року, згідно якого особа, зображення якої зафіксовано у відеозаписі під назвою « ОСОБА_9 », розміщеному та на наданому на дослідження оптичному диску та особа, зображення якої зафіксовано у відеозаписі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому на флешнакопичувачі, ймовірно є однією особою, відповідно до наданих порівняльних зразків; інші докази, досліджені у судовому засіданні.

Проаналізувавши всі досліджені у кримінальному провадженні докази та надавши оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, дотримуючись вимог

статей 86, 87, 94 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК - розповсюдження зображень порнографічного характеру.

Не погоджуючись з постановленим вироком, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.

Під час перегляду вироку місцевого суду за апеляційною скаргою сторони захисту, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК, та у порядку, визначеному

ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив викладені у них доводи та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі, відповідно до вимог ст. 419 КПК, докладні мотиви на спростування доводів апеляційної скарги, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Так, спростовуючи доводи сторони захисту щодо недоведеності ОСОБА_5 у розповсюдженні зображень порнографічного характеру, суд апеляційної інстанції зазначив, що розповсюдження полягає у активних діях особи, направлених на надання іншим особам можливості ознайомитись зі змістом продукції порнографічного характеру. Водночас, у цьому кримінальному провадженні відповідно до протоколу огляду сайту з доменним іменем « ІНФОРМАЦІЯ_5 » сторінки користувача « ОСОБА_7 » від 15 січня 2019 року, яким зафіксовано інформацію з зазначеного сайту, яка, серед інших, містить дані про умови надання користувачем послуг сексуального характеру, час створення сторінки користувача, його ім`я, вік, номер контактного мобільного телефону, та містить два зображення порнографічного характеру. Крім того, згідно з протоколом огляду речей від

31 травня 2019 року, яким були оглянуті вилучені під час проведення обшуку речі, під час огляду браузера, встановленого у мобільному телефоні «Meizu M3 Note», встановлено перехід користувача на сайт «ІНФОРМАЦІЯ_4». В ході огляду мобільного телефону «Samsung SM-G355» було встановлено папку «Робота», при відкритті якої містяться фотозображення порнографічного характеру та особи, яка зовні схожа на особу, фото якої розміщено на сайті з доменним іменем « ІНФОРМАЦІЯ_5 » сторінки користувача « ОСОБА_7 ». Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме, розповсюдженні продукції порнографічного характеру.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту стосовно того, що судами не надана відповідь на питання, чи було розповсюдження зображення порнографічного характеру на території України або в країнах-членах Європейського Союзу, де відсутня відповідальність за розповсюдження зображення порнографічного характеру, з огляду на положення ч. 2 ст. 6 КК, відповідно до якої кримінальне правопорушення визнається вчиненим на території України, якщо його було почато, продовжено, закінчено або припинено на території України.

Доводи сторони захисту про неналежність доказу - протоколу огляду речей від

31 травня 2019 року, у зв`язку з тим, що мобільні телефони «Meizu M3 Note» та «Samsung SM-G355», які були вилучені у ОСОБА_5 під час обшуку та у подальшому визнані судом неналежними доказами, не є слушними з наступних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже як на доктринальному рівні, так і законодавчо виділяють чотири критерії оцінки доказів: належність, допустимість, достовірність та достатність.

Якщо належність доказів - це внутрішня їх властивість, яка полягає у спроможності прямо чи непрямо підтверджувати існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст. 85 КПК), то допустимість доказів - це зовнішня їх властивість, яка пов`язана з дотриманням порядку їх отримання (ст. 86 КПК).

Доктрина «плодів отруєного дерева» застосовна для оцінки доказів з точки зору їх допустимості, тобто недопустимими є докази, які здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції у судовому засіданні дійсно визнав неналежними доказамимобільні телефони «Meizu M3 Note» та «Samsung SM-G355» у зв`язку з їх неробочим станом, внаслідок чого інформація, яка містилась на них, не була досліджена в суді. Однак зазначене не є підставою для визнання неналежним доказом протоколу огляду від 31 травня 2019 року, оскільки у цьому документі зафіксовані фактичні дані, які мають значення для встановлення обставин цієї справи і з огляду на це, зазначений доказ підставно був предметом дослідження і оцінки суду під час судового розгляду.

Крім того, посилання сторони захисту на те, що докази у цьому кримінальному провадженні зібрано неуповноваженою особою з огляду на відсутність у матеріалах провадження постанови про призначення слідчого або групи слідчих, колегія суддів вважає також необґрунтованими.

Відповідно до ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. ч. 1, 2, 6 вказаної статті). Під час судового розгляду учасники судового провадження мають право заявляти клопотання у відповідності до вимог ст. 350 КПК.

Виходячи з системного аналізу норм КПК, у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість, суд має перевірити ці обставини, в тому числі шляхом витребування та долучення до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки.

Натомість, зі змісту касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень не вбачається, що сторона захисту була позбавлена можливості заявити клопотання про витребування постанови про визначення слідчого або групи слідчих, старшого слідчої групи,а також будь-яких інших процесуальних документів, які вважала за необхідне дослідити під час судового розгляду, однак, маючи таку можливість, не скористалася нею.

Водночас захисник у касаційній скарзі вказує, що у матеріалах провадження міститься доручення від 15 січня 2019 року про проведення досудового розслідування, підписане начальником СВ Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області (тобто керівником органу досудового розслідування).

З огляду на це, колегія суддів зауважує, що повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового «доручення», яке містить ті самі реквізити, що й постанова, зокрема: посада особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, попередню правову кваліфікацію та вказівки щодо проведення якісного, ефективного і оперативного досудового розслідування, не суперечить вимогам ст. 39 КПК і є достатнім документом для наділення такого слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Прийняття рішення саме у такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах (див.: постанова Касаційного кримінального суду від 25 серпня 2021 року (справа № 663/267/19, провадження № 51-3344 км 20)).

Колегія суддів також не погоджується з доводами захисника щодо врахування під час постановлення судових рішеньвисновку судово-мистецтвознавчої експертизи № 19-480, оскільки, на думку сторони захисту, Закон України «Про захист суспільної моралі», на який посилався експерт під час проведення експертизи, втратив чинність, враховуючи те, що вказаний висновок було зроблено 03 липня 2019 року, а вищезазначений закон втратив чинність 31 березня 2023 року.

Стосовно тверджень у касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції у порушення положень ст. 404 КПК безпосередньо не дослідив докази, наявні у матеріалах кримінального провадження, що на думку захисника ОСОБА_4 є істотним порушенням норм КПК, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження доказів, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони не досліджувались судом першої інстанції, або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Суд апеляційний інстанції такої умови під час судового розгляду не встановив. Сам по собі факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Таким чином, посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки ухвали за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня

2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 липня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3