КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3108/2025 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
ЄУН: 753/767/24 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 грудня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

ОСОБА_10

обвинуваченої ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0004293 за обвинуваченням

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Кутківці Чемеровецького району Хмельницької області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 9 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 9 грудня 2024 року ОСОБА_11 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі дві тисячі двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38250 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково: стягнуто із страховика ТДВ «СК» ГАРДІАН» у рахунок відшкодування понесених витрат, пов`язаних із проходженням лікування, на загальну суму 6797, 60 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Цим вироком вирішено питання відшкодування процесуальних витрат.

Вироком суду, встановлено, що ОСОБА_11 обвинувачується у тому, що вона 26 жовтня 2023 року, приблизно о 07.14 год., керуючи технічно-справним автомобілем марки «Chevrolet Captiva», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у крайній лівій смузі руху проїзної частини проспекту Петра Григоренка Дарницького району у місті Києві, зі сторони вулиці Драгоманова, у напрямку вулиці Анни Ахматової, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, що у свою чергу був визначений дорожніми знаками 5.38.1, 5.38.2 та відповідною дорожньою розміткою 1.14.1 Правил дорожнього руху, який розташований в районі будинку № 29 проспекту Петра Григоренка Дарницького району у м. Києві, проявила неуважність та необачність, а саме не вчасно відреагувала, що перед зазначеним пішохідним переходом зупинився невстановлений автобус, який рухався у середній смузі попутного напрямку руху, тим самим не переконалась, що на ньому відсутні пішоходи, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, у результаті цього несвоєчасно виявила та у подальшому скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка маючи перевагу в русі здійснювала перехід зазначеної проїзної частини в межах вказаного нерегульованого пішохідного переходу справа-наліво по напрямку руху транспортних засобів, тим самим водій ОСОБА_11 допустила порушення вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху, а саме п. 18.4 «якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а у разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Внаслідок чого пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження.

Порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_11 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіяння пішоходу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які виразились у вигляді закритої травми живота: переломів сідничної кістки зліва, бічної маси крижі зліва, крайового перелому зовнішнього краю переднього відділу крижі вертлюгової западини зліва.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки; в частині вирішення вимог цивільного позову ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 150000,00 грн.; змінити вирок суду в частині вирішення вимог цивільного позову ОСОБА_7 до ПАТ «Страхова компанія «Гардіан» та стягнути з них на користь потерпілої матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 18202, 06 грн.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, представник потерпілої вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, а також в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував ст. 69 КК України, яка не підлягала застосуванню. Як зазначається в апеляційній скарзі, суд не зміг навести належне обґрунтування помилкового рішення про застосування ст. 69 КК України, оскільки, на думку апелянта, судом у вироку не надано належної та допустимої правової оцінки підвищеному рівню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, конкретним обставинам справи, а саме тому, що обвинувачена допустила порушення Правил дорожнього руху, що призвело до отримання потерпілою ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

На думку, апелянта, за таких обставин, тільки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк може сприяти досягненню цілей, визначених у ст. 65 КК України.

Також апелянт зазначає, що всупереч вимогам закону місцевий суд незаконно невмотивовано застосував до обвинуваченої ст. 69 КК України, яка не підлягала застосуванню, тобто не правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, і внаслідок такої помилки ОСОБА_11 призначено явно несправедливе, невиправдано м`яке покарання. Яв вважає апелянт, та обставина, що обвинувачена визнала свою вину, щиро розкаялась, не є підставою для застосування положень ст. 69 КК України, оскільки свідчить лише про критичне ставлення до власних протиправних дій, проте не є достатньою правовою підставою для застосування положень ст. 69 КК України, та не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення. Внаслідок грубого порушення правил дорожнього руху потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та дотепер не відновила стан свого здоров`я.

Що стосується того, що обвинувачена має тяжкі сімейні і особисті обставини, оскільки її чоловік є особою з інвалідністю та потребує стороннього догляду, як і мати похилого віку обвинуваченої, як вважає апелянт, дані обставини не є підставами для застосування положень ст. 69 КК України, оскільки не були стримуючим фактором належної поведінки обвинуваченої ОСОБА_11 та не завадили її злочинним діям, які спричинили тілесні ушкодження потерпілій.

Щодо цивільного позову, то апелянт зазначає, що потерпілою ОСОБА_7 було подано цивільний позов про стягнення з обвинуваченої моральної шкоди в сумі 200000,00 грн., натомість суд зменшивши розмір моральної шкоди, жодним чином не аргументувавши, чому саме сума в розмірі 50000,00 грн. є співмірною із завданою потерпілій моральною шкодою. Більш того, як вважає апелянт, поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що саме внаслідок грубого порушення обвинуваченою правил дорожнього руху ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота, переломів сідничної кістки зліва, бічної маси крижі зліва, крайового перелому зовнішнього краю переднього відділу крижі вертлюгової западини зліва. Отримані тілесні ушкодження спричинили втрату працездатності потерпілої та зумовили необхідність у проходженні тривалого лікування, в тому числі оперативних втручань, що унеможливило нормальне функціонування потерпілої протягом тривалого часу. А тому, як вважає представник потерпілої, заявлений розмір моральної шкоди у сумі 200000,00 грн. є достатньо обґрунтованим та співмірним з характером та обсягом заподіяних ОСОБА_7 моральних і фізичних страждань.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди, апелянт звертає увагу на те, що, відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині витрат на лікування, суд послався на те, що інші видатки, пов`язані із проходженням лікування, які також потерпіла просить стягнути з страхової компанії, не підтверджені будь-якими письмовими доказами. Проте, з даним висновком суду апелянт не погоджується, оскільки згідно п. 23.1 ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема є шкода, пов`язана із лікуванням потерпілого. У даному випадку ОСОБА_7 було надано квитанції, які підтверджують придбання нею лікарських засобів, препаратів та здійснення діагностичних процедур, необхідних для лікування внаслідок отриманих в ДТП ушкоджень, на загальну суму 18202,06 грн.

Натомість, суд з незрозумілих мотивів визначив, що в рахунок відшкодування матеріальної шкоди з ПАТ «Страхова компанія «Гардіан» слід стягнути лише 6797,60 грн. Проте як обрахована судом вказана сума, які докази суд брав за основу, як доказ оплати понесених витрат на лікування, у мотивувальній частині вироку не вказано.

Уповноважена особа ТДВ «СК» ГАРДІАН», повідомлена про день, час та місце апеляційного розгляду, у встановленому законом порядку, до суду апеляційної інстанції не з`явилась, будь-яких заяв та клопотань не подала.

Зважаючи на позицію учасників апеляційного розгляду, положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності вказаної особи.

Заслухавши доповідь судді, позицію потерпілої та її представника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, позицію прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, обвинувачену та її захисників, які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК Українивизначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції згідно з положеннями ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені в судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку,у зв`язку з чим дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, а тому колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності та які докладно викладені у вироку.

За встановлених судом першої інстанції обставин вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення кваліфікація дій останньої за ч.1 ст. 286 КК України, а саме, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є правильною.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та правильність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду не оспорюються.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»(із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Так, санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, у виді штрафу від 3000 до 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до 6 місяців, або обмеження волі на строк до 3 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до вимог 2 ст. 69 КК, на підставах, передбачених у ч. 1 цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, з вищевикладеного убачається, що ч. 1 ст. 69 КК України може бути застосована лише при призначенні особі основного виду покарання, а ч. 2 надає суду можливість не призначати особі додаткове покарання, яке є обов`язковим, проте за винятком вищевикладеного випадку.

Як встановлено з вироку суду, при обранні виду та міри покарання судом враховані характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого нею кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, зокрема щодо пішохода, її ставлення до вчиненого (вину визнавала, щиро каялася), дані про особу обвинуваченої, а саме: вперше притягується до кримінальної відповідальності, виключно позитивно характеризується, має сім`ю й постійне місце проживання, постійне місце роботи, під наглядом лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, зрілого віку, з середньо-спеціальною освітою; обставини, які пом`якшують покарання, - визнання вини, щире каяття та часткове відшкодування заподіяних злочином збитків, намагання примиритися із потерпілою та залагодити свою вину, чого не відбулось, виключно через позицію останньої; відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої.

З урахуванням тяжкості вчиненого злочину, виключно позитивних даних про особу обвинуваченої, її щирого розкаяння, яке виразилось як у повному визнанні вини, так і значному відшкодуванні завданих злочином збитків у межах фінансових можливостей обвинуваченої, намагання примиритися з потерпілою, те, що має тяжкі сімейні й особисті обставини, оскільки чоловік є особою з інвалідністю, який переніс інсульт та потребує стороннього догляду, як і мати обвинуваченої похилого віку, яка також потребує стороннього догляду, що, на переконання суду першої інстанції, у сукупності є тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину і є достатніми для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України при призначенні основного покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, та призначив обвинуваченій основне покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі дві тисячі двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 38250 грн., проте, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі та підтримані під час апеляційного розгляду, про те, що судом не враховано при призначенні покарання, що судом у вироку не надано належної та допустимої правової оцінки підвищеному рівню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, конкретним обставинам справи, а саме тому, що обвинувачена допустила порушення Правил дорожнього руху, що призвело до отримання потерпілою ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, на думку колегії суддів, є непереконливими, оскільки судом при призначенні покарання обвинуваченій враховані всі обставини кримінального правопорушення, їх наслідки, за що і передбачена кримінальна відповідальність саме за ч. 1 ст. 286 КК України, дані про особу обвинуваченої, а також, всупереч доводів апеляційної скарги, належним чином обґрунтовано застосування до обвинуваченої при призначенні основного покарання положень ст. 69 КК України. При цьому колегія суддів звертає увагу, що вказане кримінальне правопорушення відноситься до необережних злочинів, що, на думку колегії суддів, також підлягало врахуванню при призначенні обвинуваченій покарання.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням обставин, встановлених під час судового розгляду, суд першої інстанції призначив обвинуваченій покарання, яке відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілої, а саме в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди то колегія суддів враховує, що положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства

Відповідно до ст. 76 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями ст.. 94 КПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Зокрема, такі докази можуть бути письмовими, речовими і електронними.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону не у повному обсязі.

Вироком суду ОСОБА_11 визнана винуватою у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесне ушкодження, заподіявши при цьому потерпілому фізичний біль, фізичні та душевні страждання у зв`язку з ушкодженням здоров`я, чим був порушений звичний спосіб життя потерпілої.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, потерпілою під час підготовчого судового засідання подано цивільний позов про стягнення завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди на загальну суму 5 672,06 грн, моральної шкоди у розмірі 200 000 грн та витрат на правничу допомогу на 25000 грн, загалом на 230672,06 грн, що був прийнятий судом. Під час судового розгляду цивільний позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог за цивільним позовом - на загальну суму 243202, 06 грн, з яких просить на стягнення: матеріальної шкоди 18202,06 грн, моральної шкоди 200000 грн, витрати на правничу допомогу 25 000 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в частині стягнення матеріальної шкоди з страховика ТДВ «СК» ГАРДІАН»підлягає стягненню 6797,60 грн., які є документально підтвердженими. При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги представника потерпілої, суд вказав, що з квитанції КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» вбачається, що на ім`я потерпілої видана квитанція, також ОСОБА_7 отримувала лікування такими засобами та препаратами: калію йодид, кальцій магній хелат, ліовен гель, кетанов розчин та судно підкладне на загальну суму 3 117, 60 (ас. 36-40 т. 1). У подальшому після подачі заяви про збільшення позовних вимог судом встановлені витрати понесені потерпілої загалом на 3680 грн (ас. 85 т. 1). Водночас судом визнано, що інші видатки, пов`язані із проходженням лікування, які також позивач (потерпіла) просить стягнути зі страхової компанії, не підлягають задоволенню, оскільки факт цих витрат та їх необхідність не підтверджена будь-якими письмовими доказами.

З таким висновком суду першої інстанції в цій частині погоджується колегія суддів, оскільки, як обґрунтовано вказав суд, інші витрати, пов`язані з проходженням лікування, які також ОСОБА_7 просила стягнути зі страхової компанії, не підлягають задоволенню, оскільки факт цих витрат та їх необхідність не підтверджена будь-якими письмовими доказами, а тому у цій частині апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги в частині, що стосується суми стягнення з обвинуваченої на користь потерпілої моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх слушними.

Суд першої інстанції, вирішуючи розмір моральної шкоди, заподіяної потерпілій, прийняв до уваги, що у судовому засіданні встановлений факт заподіяння обвинуваченою потерпілій середньої тяжкості тілесного ушкодження, що дає підстави вважати, що потерпіла безсумнівно отримала моральні страждання, які мають бути відшкодованими в порядку та розмірі встановленому законом.

Також судом було встановлено, що потерпіла працює у ТОВ «СОКАР» ПЕТРОЛЕУМ» на посаді касира торговельного залу з 6 жовтня 2023 року до сьогоднішнього дня. За період роботи з 1 жовтня 2023 року до 31 січня 2024 рік її дохід склав 70 914,96 грн (без вирахування податків), тобто середня заробітна плата обвинуваченої у місяць становить 17500 грн (ас. 175 т.1). Виходячи з наведених висновків та розглядаючи заявлені потерпілою вимоги, ураховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, майновий стан обвинуваченої, виходячи з принципу зваженості та справедливості, суд дійшов висновку про те, що потерпілій відповідно до вказаних міркувань щодо отриманих страждань, рівня втручання та вимушених змін, тривалості лікування, завдано шкоди, яка судом оцінюється в сумі 50000 грн. І вказаний розмір, на переконання суду, є цілком рівнозначним та достатнім відшкодуванням, ураховуючи та співставляючи цю суму з розміром доходу, який отримує обвинувачена, та тією шкодою здоров`ю, що була заподіяна потерпілій.

Між тим, з огляду на той факт, що під час судового розгляду обвинуваченою були здійсненні у добровільному порядку дії про відшкодування моральних збитків на загальну суму 50000 грн, про що свідчить власноручна заява потерпілої, суд дійшов висновку, що цей розмір є адекватною компенсацією моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями обвинуваченої, та необхідною і достатньою для відновлення життєвих зв`язків.

В іншій частині позову про стягнення моральної шкоди, з урахуванням принципу розумності та справедливості, визначеному ст. 23 ЦК України, суд визнав за необхідне відмовити, позаяк заявлений потерпілою розмір моральної шкоди є надто завищеним.

Однак, колегія суддів не погоджується у цій частині з рішенням суду, з огляду на таке.

Так, положення статті 16 ЦК Українизакріплюють, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав передбачене Цивільним кодексом України, Конституцією України та багатьма іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України у п. 3 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, на думку колегії суддів, рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а й моральними стражданнями потерпілої внаслідок заподіяння їй шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для її особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Так, як беззаперечно встановлено під час судового розгляду та не заперечується під час апеляційного розгляду, внаслідок дій обвинуваченої потерпілій заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Як пояснила потерпіла під час апеляційного розгляду, після ДТП вона більше півтора місяця лежала із-за травм та проведених операцій, їй неможливо було рухатись, їй треба було просто лежати, за нею доглядали інші особи, їй неможна було навіть в туалет підніматись, змінилось її життя, залишились наслідки, гематоми, які впливають до сих пір, їй важко ходити, її це турбує все до теперішнього часу.

З урахуванням встановлених обставин, рівня, характеру, тривалості, обсягу душевних та психологічних страждань, тяжкість вимушених змін у житті потерпілої, з огляду на вимоги співразмірності, розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що розмір заподіяної шкоди становить 150000 грн.

З огляду на те, що обвинуваченою виплачено потерпілій 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необхідним стягнути з обвинуваченої на користь потерпілої 100000 грн.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення поданої апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 9 грудня 2024 року щодо ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 286 КК України скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 до обвинуваченої ОСОБА_11 і в цій частині постановити нове рішення:

Стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4