Справа № 147/1416/25
Провадження № 1-кп/147/287/25
ВИРОК

іменем України

04 листопада 2025 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

із секретарем ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Тростянець кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000098 від 26.06.2025, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 26.06.2025 приблизно о 07 годині 40 хвилин в селищі Тростянець, Гайсинського району Вінницької області, на проїзній частині вулиці Соборна, поряд із Державним підприємством «Тростянецький спиртовий завод»: керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21061» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , рухаючись по асфальтованому дорожньому покриттю проїзної частини вулиці Соборна, зі сторони села Северинівка, Гайсинського району, Вінницької області в напрямку селища Тростянець, Гайсинського району, Вінницької області, проїжджаючи пряму ділянку автодороги, яка поділена на смуги руху горизонтальною розміткою 1.1 Правил дорожнього руху (вузька суцільна лінія), яку перетинати забороняється, діючи необережно, в порушення вимог пунктів 10.1 та дорожньої горизонтальної розмітки 1.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - Правила дорожнього руху), будучи не уважним, не стежачи за дорожньою обстановкою, маючи об?єктивну можливість запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди, переконався у безпеці своїх дій та, здійснюючи об?їзд ділянки ямкового ремонту проїзної частини, переїхав суцільну лінію дорожньої розмітки, яку перетинати забороняється, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся із мотоциклом марки «Forte FT125-RX», з реєстраційним номером НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався в зустрічному напрямку по своїй смузі руху, внаслідок чого потерпілому спричинені тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому обох кісток правої гомілки в середній третині зі значним зміщенням уламків, закритого перелому лівої променевої кістки в нижній третині, забійних ран волосяної частини голови, на яких проводилось хірургічне втручання. Відкритий перелом обох кісток правої гомілки в середній третині зі значним зміщенням уламків відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння. Закритий перелом лівої променевої кістки в нижній третині відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію тривалого розладу здоров?я більш як 21 день. Забійні рани волосяної частини голови зі слідами хірургічного втручання мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним в обсязі пред`явленого йому обвинувачення. В ході судового розгляду він розповів про обставини злочину та щиро розкаявся в його вчиненні, не піддавши сумніву обставини справи, викладені в обвинувальному акті. При визначенні покарання просив не позбавляти його права керування транспортним засобом. Зазначив, що відшкодував потерпілому матеріальну шкоду та щиро шкодує про вчинене.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї провини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддає сумніву обставини справи, які викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого.

Прокурор в судовому засіданні не заперечувала проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України. Просила визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 4-х років позбавлення волі із встановленням іспитового строку 2 роки просила призначити додаткове покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, скасувати арешт на транспортні засоби, повернути їх власникам, інші докази залишити в матеріалах справи та стягнути витрати кримінального провадження.

Захисник обвинуваченого не заперечив проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України та призначення ОСОБА_4 покарання, яке зазначив прокурором. Однак просив не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами, оскільки це його єдине джерело доходу, так як він з бабусею продає овочі.

Потерпілий просив суворо не карати обвинуваченого. Додатково зазначив, що ОСОБА_4 відшкодував йому матеріальну шкоду.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті обвинуваченому роз`яснено.

Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Призначаючи покарання обвинуваченому, у відповідності до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом визнається щире каяття та добровільне відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, тому особі, яка вчинила протиправне діяння, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених обставин визначити вид і розмір покарання.

Щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, демонструє готовність понести заслужене покарання. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 643/13256/17.

Щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття (Постанова ВС ККС, справа №523/4890/19 від 04.10.2022 р.).

Призначаючи покарання ОСОБА_4 , з огляду на обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесений до категорії тяжких злочинів, ставлення обвинуваченого до скоєного, який вину у вчиненому визнав у повному обсязі, усвідомив неправомірність своїх дій, щиро розкаявся у вчиненому та відшкодував завдану шкоду.

Таким чином, суд, вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень призначити покарання у мінімальному розмірі визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи обставини справи, характеристику обвинуваченого, відсутність судимості, критичного осмислення вчиненого, суд вважає, що термін іспитового строку в один рік шість місяців буде достатнім для ресоціалізації обвинуваченого.

Щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд зазначає наступне.

Так, санкція ч. 2 статті 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судому кожному конкретному випадку.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

За роз`ясненнями, які містяться у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 і статті 287 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Наведене свідчить про те, що рішення суду щодо застосування чи не застосування додаткового покарання повинно бути належним чином мотивовано у вироку.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 додаткового покарання, суд враховує як особу винного, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення останнім вимог Правил дорожнього руху України, що потягло за собою тяжкі наслідки у вигляді спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , а також дані про його особу, слугували підставою для призначення судом основного покарання у розмірі, наближеному до мінімальної межі, визначеної санкцією ч.2 ст.286 КК України, а також для застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, проте ці обставини не свідчать про неможливість застосування додаткового покарання.

Враховуючи, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, беручи до уваги, наслідки злочину у виді заподіяння двом потерпілим тяжкого тілесного ушкодження, що вказує на небезпечність обвинуваченого, як водія під час керування транспортним засобом, суд приходить до висновку, що не призначення останньому за таких обставин додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, буде свідчити про не дотримання судом загальних засад призначення особі покарання за вчинене кримінальне правопорушення та допущення неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.

Окрім того, відсутність претензій матеріального та морального характеру, з урахуванням наслідків вчиненого злочину, не знижує тяжкості та небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим.

Такий висновок колегії суддів відповідає практиці суду касаційної інстанції, зокрема висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №599/1247/22.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року указав, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Отже, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, відверте нехтування обвинуваченим Правилами дорожнього руху України, а також наслідки, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише з призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Відомості, які б спростовували означений висновок суду, відсутні, вибір заходу примусу та його порядок узгоджується із позицією сторони обвинувачення, висловленою у судових дебатах.

Позицію ж сторони захисту суд оцінює критично, оскільки суду не надано жодних доказів, що ОСОБА_4 отримує дохід виключно за рахунок керування транспортним засобом та не має іншого джерела доходу. Так само суду не надано доказів, що останній в силу віку чи стану здоров`я позбавлений можливості виконувати іншу роботу, не пов`язану із керуванням транспортним засобом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Згідно з ч.4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Також суд вважає за необхідне, керуючись ч.2 ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у розмірі 11588,20 грн.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався.

Керуючись ст. ст. 100, 124, 174, 349, 368-371, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок іспитового строку ОСОБА_4 обчислювати з 04 листопада 2025 року, тобто з моменту проголошення вироку.

Скасувати арешт майна, накладений:

ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 27.06.2025 (справа №147/1092/25, провадження 1-кс/147/172/25) на мотоцикл марки «Fоrtе FТ125-RX» реєстраційний номер АВ5018JA чорного кольору, 2023 року випуску;

ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 27.06.2025 (справа №147/1092/25, провадження 1-кс/147/173/25) на автомобіль марки «ВАЗ 21061» номерний знак НОМЕР_1 жовтого кольору, 1984 року випуску.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме:

мотоцикл марки «Fоrtе FТ125-RX» реєстраційний номер НОМЕР_2 чорного кольору, 2023 року випуску, власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_2 , та який зберігається на спецмайданчику для тимчасово затриманих транспортних засобів Відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Гайсинський район, с-ще Тростянець, вул. Соборна, 102 - повернути власнику ( ОСОБА_6 );

автомобіль марки «ВАЗ 21061» номерний знак НОМЕР_1 жовтого кольору, 1984 року випуску, власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , та який зберігається на спецмайданчику для тимчасово затриманих транспортних засобів Відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Гайсинський район, с-ще Тростянець, вул. Соборна, 102 - повернути власнику ( ОСОБА_4 );

цифрові носії - диски для лазерних систем зчитування DVD-R, на яких наявні відеозаписи з камер вуличного відеоспостереження, де зафіксовано дорожньо-транспортну пригоду, ??медичні документи потерпілого ОСОБА_6 - два рентгенівські знімки правої гомілки та лівого передпліччя ОСОБА_6 від 26.06.2025 та копії протоколів проведених операцій ОСОБА_6 №505 від 26.06.2025 та №34 від 01.07.2025 - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення експертизи у кримінальному провадженні в сумі 11588,20 грн. (одинадцять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім гривень двадцять копійок).

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_7