Провадження №: 1-кс/755/3484/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" жовтня 2025 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника власника майна ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання про скасування арешту майна адвоката ОСОБА_5 , яка діє в інтересах власниці майна ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000712 від 14 листопада 2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України,

в с т а н о в и л а :

адвокат ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , звернулась до слідчої судді із клопотанням про скасування арешту майна, накладеного на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Адвокат мотивує клопотання тим, що арешт на квартиру накладено 16.11.2012 року постановою слідчого ОСОБА_7 у межах кримінальної справи №20-3901.

Згодом, 20.12.2012 року відомості цієї справи внесено до ЄРДР під №0000712. Розслідування цього провадження триває понад 12 років, рішень про скасування арешту не приймалося.

Представниця власниці майна звернула увагу на той факт, що органом досудового розслідування підтверджено, що ОСОБА_6 не є учасницею кримінального провадження, не допитувалася у будь-якому процесуальному статусі та не була залучена до провадження. Таким чином, накладення арешту на її майно є неправомірним і суперечить вимогам КПК України.

Окрім того, основне кримінальне провадження №0000671 (кримінальна справа № 20-3847), з якого виділено матеріали справи № 20-3901, закрите ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.04.2024 року у зв`язку із закінченням строків давності. Одночасно суд скасував арешти майна у цій справі.

Питання скасування арешту квартири ОСОБА_6 не розглядалося окремо, тому арешт досі залишається чинним. Однак, продовження арешту є непропорційним втручанням у право власності та не має суспільної мети.

Адвокат обґрунтовує, що арешт квартири ОСОБА_6 був накладений без належних підстав, без участі законного власника, та з плином часу втратив правову мету. Продовження дії арешту суперечить принципам пропорційності, законності та розумності строків.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами, адвокат наполягає на скасуванні арешту вищевказаної квартири.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 повідомила, що дійсно, з моменту початку досудового розслідування пройшло 13 років, порушені всі розумні строки, ОСОБА_6 не допитували, будь які слідчі дії з квартирою не проводились, а тому арешт вже втратив свою актуальність та є всі підстави його скасування.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти скасування арешту майна з вищевказаної квартири, оскільки вважає, що досудове розслідування триває, відтак потреба у арешті не відпала.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи, якими адвокат обґрунтовує доводи клопотання, заслухавши думку учасників, слідча суддя дійшла такого висновку.

Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах СУ ГУМВС України у м. Києві підполковника міліції ОСОБА_7 від 14.11.2012 року, в рамках кримінальної справи № 20-3901 накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому КПК, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

За змістом вказаної норми однією з головних функцій слідчого судді є насамперед здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження під час досудового розслідування кримінального провадження.

Відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За правилами визначеними ч. 1 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку те, що слідчий суддя здійснює повноваження судового контролю, в тому числі, щодо накладення та скасування арешту майна, виключно в межах здійснення досудового розслідування, яке розпочинається з моменту повідомлення особі про підозру та завершується днем звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або ж днем ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Правова природа судового контролю на стадії досудового розслідування детермінована передусім необхідністю врегулювати, вирішити конфлікт, що виник через питання щодо обмеження (вірогідне втручання) основних конституційних прав і свобод людини та громадянина або стосовно незгоди й оскарженням процесуальних рішень та дій слідчих і прокурорів учасниками кримінального судочинства (наслідки втручання). Тобто за своєю правовою сутністю судовий контроль за дотриманням прав людини є способом (методом) врегулювання відповідних процесуально-правових конфліктів, пов?язаних із питаннями щодо захисту та обмеження цих прав. Основна мета судового контролю полягає в тому, щоб досудове розслідування в кримінальних провадженнях проводилось із дотриманням принципу верховенства права.

Судовий контроль за дотриманням прав людини під час досудового розслідування поділяється на два основні види: превентивний (його ще називають попереджувальний або дозвільний) і постфактум (подальший або наступний).

Превентивний судовий контроль за процесуальними рішеннями та діями органів досудового розслідування здійснюється у тих випадках, коли наявна необхідність обмеження основних конституційних прав особи. Таким є контроль під час ухвалення рішення слідчим суддею про проведення певної слідчої (розшукової) дії, обрання запобіжного заходу або застосування іншого заходу забезпечення кримінального провадження, що передбачає процедуру судового контролю. Відповідно, предметом судового контролю в таких випадках не можуть виступати вже вчинені дії та прийняті рішення відповідних органів чи посадових осіб.

Подальший контроль здійснюється у тому випадку, коли рішення органів досудового розслідування вже прийняті, а процесуальні дії вчинені. У такому разі слідчий суддя має справу з діями та рішеннями, що вже відбулись та призвели до обмеження прав і свобод людини. При подальшому контролі діяльність слідчого судді полягає у перевірці правомірності обмеження прав і свобод людини та їх відновленні у разі незаконного порушення. Він полягає в реалізації процедури оскарження рішень, дій чи бездіяльності учасників кримінального провадження.

Згідно ч. 3 ст. 26 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (КПК України).

Отже, Кримінальним процесуальним кодексом України визначено, що слідчий суддя здійснює судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження під час досудового розслідування.

Поряд з цим, слідча суддя звертає увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів клопотання, арешт на майно накладено у 2012 році старшим слідчим в особливо важливих справах СУ ГУМВС України у м. Києві підполковником міліції ОСОБА_7 , тобто арешт на майно накладався під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України (в чинній редакції 2012 року), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 727/2878/19 роз`яснено, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Крім того, питанням щодо звільнення нерухомого майна з-під арешту накладеного в межах кримінальної справи на підставі КПК України 1960 року досліджував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №755/16129/21, провадження № 61-6587св22, та зробив висновок, що у випадку арешту майна, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим кодексом після закриття кримінальної справи, такий арешт знімається у порядку кримінального судочинства.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Разом з тим, слідчою суддею враховується правова позиція Європейського суду з прав людини висловлена у рішенні від 02 лютого 2023 року у справі «AKSHIN GARAYEV v. AZERBAIJAN» за заявою № 30352/11 (щодо надмірного тягаря, покладеного на власника внаслідок постійного та тривалого утримання належного йому майна як речового доказу у кримінальному провадженні). Так, у згаданій справі заявник скаржився на те, що постійне і тривале утримання майна, в якості речових доказів у кримінальному провадженні, порушувало його право на мирне володіння своїм майном.

У цій справі вилучення доказів не позбавило заявника його майна, але є заходом, що тимчасово перешкоджає їх використанню та відчуженню. Оскільки утримання майна заявника як доказу є заходом, який тимчасово обмежує користування та розпорядження майном, цей захід має бути передбачений національним законодавством, переслідувати законну мету та бути пропорційним переслідуваній меті. Суд визнав, що втручання ґрунтувалося на відповідних положеннях КПК. Суд також визнав, що воно переслідувало законну мету забезпечення належного функціонування правосуддя і, отже, відповідало "загальним інтересам" суспільства.

Водночас, Суд зазначив, що має також існувати розумне співвідношення пропорційності між засобами, що застосовуються, і метою, яку прагнуть досягти будь-які заходи, що застосовуються державою, в тому числі заходи, спрямовані на контроль за використанням майна приватної особи. Ця вимога виражається в понятті "справедливого балансу", який повинен бути досягнутий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи. Для того, щоб визначити пропорційність відповідного заходу, необхідно враховувати його тривалість, а також його необхідність з огляду на хід кримінального провадження, наслідки його застосування для відповідної особи та рішення, прийняті органами влади у зв`язку з цим.

Також, серед іншого, щодо необхідності цього заходу Суд зазначив, що, жодного разу не було проведено подальшої переоцінки необхідності утримання речових доказів, незважаючи на тривалу бездіяльність слідства, хоча, як видається, КПК не містить жодних положень, які б прямо дозволяли судам або органам прокуратури здійснювати таку переоцінку. Таким чином, видається, що після того, як щось було визнано речовим доказом, цей доказ повинен зберігатися до завершення провадження, за винятками, які не стосуються цієї справи.

Окрім цього, особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, зі змісту якої вбачається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, за винятком обмежень, установлених законом. Дана стаття гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно ОСОБА_6 , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення збереження квартири та протидії незаконному відчуженню, з метою повного, всебічного і об`єктивного розслідування даної кримінальної справи. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Так, арешт майна є триваючим втручанням у право власності, тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, за п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі викладеного, враховуючи те, що адвокатом ОСОБА_5 вичерпано усі можливі способи відновлення порушених прав ОСОБА_6 , яка є власником зазначеної квартири, зокрема адвокат зверталась із клопотанням про скасування накладеного на квартиру арешту, на що останній було повідомлено, що досудове розслідування триває, в матеріалах кримінального провадження відсутня інформація щодо скасування арешту на вказане майно; беручи до уваги норми Кримінальних процесуальних кодексів 1960 та 2012 року, усталену практику ЄСПЛ та правові позиції Верховного Суду, з метою дотримання принципу верховенства права, слідча суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, слідча суддя,

п о с т а н о в и л а:

клопотання адвоката ОСОБА_5 , яка діє в інтересах власниці майна ОСОБА_6 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000712 від 14 листопада 2012 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт накладений постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України ОСОБА_7 від 14.11.2012, у кримінальній справі № 20-3901 (кримінальне провадження № 0000712), а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17 год 30 хв 06 жовтня 2025 року.

Слідча суддя ОСОБА_8