Провадження № 1-кп/638/1009/26
УХВАЛА

Іменем України

26 січня 2026 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000717 від 09.11.2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Ісламей, Баксанського району Кабардино-Балкарської Республіки, РФ, документований паспортом громадянина РФ НОМЕР_1 , виданим 14.06.2018 відділом з питань міграції МО МВС Росії «Баксанський», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовець за контрактом ВЧ № НОМЕР_2 , ( НОМЕР_3 танковий полк), командир автомобільного відділення,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Нижній Новгород, РФ, документований паспортом громадянина РФ серії НОМЕР_4 , виданим 07.04.2016 відділом УФМС по Нижегородської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовець РФ ВЧ № НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 окремої танкової бригади), заступник командира взводу, підрозділ: мсб,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Казань, РФ, документований паспортом громадянина РФ серії НОМЕР_7 , виданим 17.05.2006 УВС Вахітовського району м. Казань, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , мешкаючий за адресою: АДРЕСА_4 , військовослужбовець РФ ВЧ № НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 окремої танкової бригади), командир взводу, підрозділ: мсб,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 438 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Шевченківського районного суду м. Харкова перебуває обвинувальний акт, затверджений прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 438 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурором заявлене клопотання про здійснення спеціального судового провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 .

В обґрунтування заявленого клопотання прокурор зазначив, що з лютого 2014 року до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією частини території України. У ході вказаного міжнародного збройного конфлікту 24.02.2022 президент РФ оголосив початок так званої спеціальної військової операції, що полягала у здійсненні повномасштабного вторгнення ЗС РФ, інших збройних формувань РФ та підконтрольних їм угруповань іррегулярних збройних формувань на територію України.

Факт повномасштабного збройного вторгнення на територію України не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. п. 17, 18 наказу Міжнародного Суду ООН від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти РФ та ін.)».

Відповідно до ст. 2, спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до ст. 4 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Норми ст. 27 Конвенції, крім іншого, вказують на те, що особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Cторони конфлікту повинні застосовувати до осіб, що перебувають під захистом, таких заходів контролю чи безпеки, які будуть визнані за необхідні під час ведення війни.

Норми ст. 31 Конвенції забороняють застосування жодного примусу фізичного чи морального порядку до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Також, ст. 32 Конвенції встановлено, що Високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Згідно із вимогами ст. 147 ЖК(IV) серйозні порушення, становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції: умисне вбивство, тортури або нелюдяне поводження, зокрема біологічні експерименти, які умисно спричинять великі страждання чи серйозні травми тілу чи здоров`ю, нелегальна депортація чи переведення або нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом, примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави, або умисне відбирання в особи, що перебуває під захистом, прав на справедливий і офіційний судовий процес, рекомендований цією Конвенцією, захоплення полонених і широкомасштабне руйнування і привласнення власності, не виправдане воєнною необхідністю, і здійснюване незаконним чином і безцільно.

Незаконне позбавлення волі є воєнним злочином відповідно до ст.8(2)(а)(vіі) Римського статуту Міжнародного кримінального суду.

Військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_10 , перебуваючи на посаді військовослужбовця за контрактом ВЧ № НОМЕР_2 , (26 танковий полк), командира автомобільного відділення, брав участь у вторгненні на територію України у складі російських окупаційних військ.

Одразу після оголошення 24.02.2022 Президентом РФ про початок «спеціальної воєнної операції» російські війська, зокрема військовослужбовці 26 танкового полку, серед яких перебував військовослужбовець ОСОБА_10 , у невстановленому місці перетнули російсько-український кордон та пішли у наступ на території Харківської області.

Одночасно з веденням бойових дій на території області, військовослужбовці ЗС РФ з метою забезпечення можливості безперешкодного пересування територією Харківської області здійснювали блокування та тимчасове захоплення населених пунктів, облаштування на автомобільних шляхах області блокпостів для здійснення заходів щодо контролю доступу осіб на обумовлену ділянку території.

В кінці лютого 2022 року з боку РФ почалось збройне захоплення Ізюмської міської об`єднаної територіальної громади Ізюмського району Харківської області.

Внаслідок чого с. Іванчуківка Ізюмського району Харківської області станом на середину березня 2022 року перейшло під контроль представників російських окупаційних військ.

Таким чином, з середини березня 2022 року по 10.09.2022 с. Іванчуківка Ізюмського району Харківської області разом із місцевим цивільним населенням, яке не брало участі у збройному конфлікті, перебували у тимчасовій окупації військовослужбовців ЗС РФ та учасників незаконного збройного формування так званої «ЛНР», які також були залучені до зазначеного вище широкомасштабного вторгнення на територію України.

Військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , які також є військовослужбовцями ЗС РФ, маючи умисел на порушення законів та звичаїв війни, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у формі незаконного позбавлення волі, без складання будь-яких процесуальних документів, із застосуванням насильства над психічним станом особи, затримали ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в минулому був учасником АТО за наступних обставин.

Так, 11.04.2022 у невстановлений досудовим розслідуванням час, на виконання наказу невстановленого в ході досудового розслідування військовослужбовця ЗС РФ, ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , беручи участь у міжнародному збройному конфлікті, усвідомлюючи обставини існування міжнародного збройного конфлікту на території України, діючи в його умовах та у зв`язку з ним, будучи озброєними вогнепальною зброєю, на невстановленому в ході досудового розслідування автомобілі, приїхали до будинку АДРЕСА_5 , в якому мешкав ОСОБА_11 .

На той момент на території домоволодіння перебували місцеві мешканці, серед яких був ОСОБА_11 , який на момент події у складі Збройних Сил України чи інших збройних формувань України не перебував, зброї при собі не мав, участі у бойових діях не брав та до таких дій не готувався, був одягнений у цивільний одяг, тобто належав до категорії цивільних осіб в розумінні ст. 50 ДП І та відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції від 12.08.1949 є особою, що перебуває під її захистом, як такий, що в будь-який момент та за будь-яких обставин опинилися, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами якої вони не є.

Вийшовши з автомобілю, ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 зайшли до вищевказаного подвір`я та запитали прізвища у присутніх осіб.

Коли ОСОБА_11 назвав свої анкетні відомості, військові ЗС РФ пройшли разом з ним до будинку та без складання процесуальних документів почали проводити обшук, в ході якого стали вимагати видати вогнепальну зброю та символіку України, на що потерпілий відповів, що вказаних предметів він не має, окрім військової форми Збройних Сил України, яку він закопав на території домоволодіння.

В подальшому ОСОБА_11 викопав та видав військову форму.

Після цього на виконання раніше отриманого наказу від невстановленого в ході досудового розслідування військовослужбовця ЗС РФ ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , затримали ОСОБА_11 , тим самим незаконно позбавив волі останнього, посадили до невстановленого в ході досудового розслідування автомобіля та поїхали у невідомому напрямку.

В подальшому ОСОБА_11 перебував у полоні держави-агресора та у 2023 році державою-агресором повернуто під владу України тіла (останки) загиблих (померлих) оборонців України та загиблих (померлих) мирних (цивільних) осіб з території Харківської, Херсонської, Донецької, Луганської та Запорізької областей, серед яких було тіло ОСОБА_11 .

Отже, ОСОБА_10 , на виконання наказу невстановленого в ході досудового розслідування військовослужбовця ЗС РФ, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , усвідомлюючи явну злочинність своїх дій, наслідків та бажаючи їх настання, у порушення законів та звичаїв війни, що передбачені зокрема ст. ст. 27, 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, незаконно позбавив волі цивільну особу ОСОБА_11 .

Таким чином, громадяни РФ ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюються в іншому порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України (в редакції 2022 року).

01.04.2025 у відповідності до ст. ст. 276-278 КПК України складено письмове повідомлення про підозру у вчиненні ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та повістки про їх виклик та прибуття 05.04.2025, 09.04.2025, 13.04.2025 до СУ ГУНП в Харківській області у відповідності до ч. 8 ст. 135 КПК України опубліковані на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та в газеті «Урядовий кур`єр», яка згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1425-р «Про друкований засіб масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому у 2022 році розміщуються повістки про виклик осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, та інші відомості» є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому розміщуються повістки про виклик осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, та інші відомості.

На зазначені виклики підозрювані не прибули, про причини не явки нічого не повідомив.

Повідомлення про підозру та повістки про виклик були також вручені захисникам.

Також, 18.04.2025, на підставі ст. 281 КПК України, підозрюваних оголошено у міжнародний розшук.

Також, 29.04.2025 ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування.

Також, обвинувальний акт відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України скеровано до Шевченківського районного суду м. Харкова.

Шевченківським районним судом м. Харкова по кримінальному провадженню неодноразово здійснено виклик обвинувачених для участі в судових засіданнях, відомості з приводу цього розміщено у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр».

Будучи повідомленими про виклики у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законодавством, обвинувачені до суду не з`явились, про поважні причини неприбуття не повідомили, що свідчить про їх переховування від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності. З урахуванням викладеного обвинувачені знали або повинні були знати про розпочате відносно них кримінальне провадження.

На підставі вищевикладеного, прокурор просить задовольнити клопотання та постановити ухвалу про здійснення спеціального судового провадження у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000717 від 09.11.2022 відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні не заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження.

Захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 у підготовчому судовому засіданні щодо вирішення клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження покладався на розсуд суду.

Суд, ознайомившись з клопотанням прокурора та доданими до нього матеріалами, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, дослідивши матеріали обвинувального акту та доданих до нього матеріалів, дійшов наступних висновків.

До загальних засад кримінального провадження, зокрема, відносяться: законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань. При цьому зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у ст. 7 КПК України, з урахуванням особливостей, встановлених законом та нормами міжнародного права.

У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (ст. 14 (3) (d)) вказується: «Кожен має право при розгляді будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, як мінімум, на такі гарантії на основі повної рівності: (d) бути засудженим в його присутності...». Водночас, обвинувачений може добровільно відмовитися від здійснення свого права бути присутнім на судових слуханнях, але суд у будь-якому випадку має здійснити ретельну перевірку наведеної обставини.

Відповідні права та можливості обвинуваченого визначені ст. 42 КПК України.

Ключове значення в цьому випадку має відігравати повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (рішення ЄСПЛ у справі «Сейдовіч проти Італії»).

Можливість судового розгляду справи у кримінальному проваджені у разі неприбуття обвинуваченого за викликом суду шляхом здійснення спеціального судового провадження передбачена у ч. 3 ст. 323 КПК України.

Так, за змістом абзацу 1 цієї частини передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

В свою чергу, за змістом ч. 2 ст. 297-1 КПК України, серед переліку злочинів за якими може бути призначено спеціальне судове провадження, міститься й кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 438 КК України, за якою висунуто обвинувачення ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 .

Суд вважає, що подальший розгляд кримінального провадження № 0000717 від 09.11.2022 року шляхом здійснення спеціального судового провадження не порушуватиме прав обвинувачених на справедливий суд у зв`язку з наступним.

Під час розгляду даного кримінального провадження наявні всі засоби і можливості дотримання стандартів судового розгляду, викладені у Резолюції 11 комітету Міністрів Ради Європи від 19 січня 1973 року «Про критерії, що регламентують розгляд, проведений за відсутності обвинуваченого», якою регламентується наступне:

«1. Справу жодної особи не може бути розглянуто, якщо до цього її ефективно протягом часу, що дозволяє їй з`явитися в суд і підготувати свій захист, не було оповіщено повістками, якщо тільки не буде встановлено, що вона навмисно прагнула уникнути правосуддя.

2. Повістки повинні вказувати на наслідки неявки обвинуваченого на розгляд.

3. Коли суд встановить, що обвинуваченому, який не з`явився на розгляд, була вручена (atteint) повістка, він повинен розпорядитися про відкладення розгляду, якщо визнає, що особиста присутність обвинуваченого є обов`язковою, або якщо є підстави вважати, що у нього виникли перешкоди для явки.

4. Справа обвинуваченого не повинна розглядатися в його відсутність, якщо можливо і бажано перенести розгляд на територію іншої держави або звернутися із запитом про видачу.

5. Коли справа обвинуваченого розглядається в його відсутність, докази повинні збиратися звичайними способами, а захист повинен мати право втручатися в цей процес.

6. Судове рішення, прийняте за відсутності обвинуваченого, має бути доведено до його відома згідно з правилами вручення повісток для явки в суд, і період часу для оскарження не повинен починатися раніше, ніж особа, щодо якої винесено вирок, не отримає ефективного повідомлення про винесене судове рішення, якщо тільки не буде встановлено, що вона навмисно прагнула уникнути правосуддя.

7. Кожен, чия справа розглядалася в його відсутність, повинен мати можливість оскаржити це судове рішення будь-якими доступними йому засобами, якби він був присутній.

8. Особа, справу якої було розглянуто в її відсутність, і якій не була належним чином і в належній формі вручена повістка, повинна мати правовий засіб захисту, що дозволяє їй анулювати судове рішення.

9. Особа, справу якої розглянуто в її відсутність, але якій повістка була належним чином вручена, має право на повторний розгляд справи в звичайному порядку, якщо ця особа може довести, що її відсутність і факт того, що вона не могла проінформувати суддю у справі, були викликані обставинами, що знаходяться за межами її контролю».

Європейський Суд з прав людини з особливою увагою ставиться до судового розгляду справ за відсутності обвинуваченого. У рішенні ЄСПЛ «Медєніца проти Швейцарії» суд зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Кримінальний процесуальний закон України надає обвинуваченим всі необхідні можливості в рамках спеціального судового провадження, щодо необхідності дотримання яких у справах за відсутності обвинуваченого (in absentia) висловлюється у своїх рішеннях ЄСПЛ, зокрема, надає право обвинуваченим за бажанням бути присутніми при розгляді кримінального провадження, право виробити лінію захисту, право на юридичну допомогу, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Підготовче судове засідання у даному кримінальному провадженні призначалось на 27.11.2025, 23.12.2025, 26.01.2026. У вказані судові засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про поважність причин неявки суду не надали.

З огляду на наявні використані засоби повідомлення обвинувачених про розгляд кримінального провадження, суд не вбачає будь-яких інших можливостей, які могли б бути використані судом, стороною обвинувачення та стороною захисту для повідомлення обвинуваченого про проведення судового засідання.

Враховуючи здійснення викликів і повідомлень належним чином в рамках даного кримінального провадження та неможливість будь-якими іншими способами викликати обвинуваченого в судове засідання, суд оцінює неявку обвинувачених як таку, що має на меті переховування від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року (провадження № 5-1кс15), «під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо)… Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство... При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку».

Наведена позиція була додатково підтверджена постановами Верховного Суду від 19 червня 2018 року по справі № 659/234/16-к та 30 травня 2019 року по справі № 639/793/17.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року (провадження № 51-9040км18) на підставі аналізу положень ч. 1 ст. 281 КПК колегія суддів дійшла висновку, що підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження».

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2020 року у справі № 242/3982/16-к зазначено, що «за таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, відповідно до яких органом досудового розслідування вичерпано всі можливі заходи для повідомлення особи про підозру, та належним чином виконані вимоги закону щодо вручення письмового повідомлення про підозру ОСОБА 1, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Виходячи з тих заходів, які були вжиті органом досудового розслідування для вручення повідомлення про підозру ОСОБА 1, Верховний Суд не знаходить підстав вважати, що останній не був повідомлений про наявність кримінального провадження відносно нього. У зв`язку з цим він мав можливість отримувати інформацію щодо часу і місця судового розгляду кримінального провадження, оскільки відповідні повістки публікувалися у засобах масової інформації загальнодержавного значення та на інтернет-порталі судової влади. Він також мав можливість взяти участь у судовому розгляді кримінального провадження як особисто, так і шляхом залучення захисника за власним вибором, якщо б мав таке бажання. Поряд з цим, для захисту інтересів ОСОБА_1 державою був залучений захисник, касаційна скарга якого є предметом розгляду суду касаційної інстанції».

Аналіз загального змісту наведеної судової практики, з урахуванням конкретних обставини цього провадження, дозволяє дійти висновку про можливість здійснювати подальший розгляд у формі спеціального судового провадження з дотриманням норм міжнародного законодавства в сфері захисту прав людини, у тому числі вищенаведеної практики ЄСПЛ, практики Верховного Суду, та що такий розгляд не призводить до порушення ст. 6 Конвенції, положень Конституції України, та положень КПК України.

Право людини і громадянина на судовий захист належить до громадянських прав, при чому, містить в собі юридичну гарантію від свавілля як з боку держави, так і окремих осіб. Держава має забезпечувати захист прав особи, у тому числі шляхом реалізації завдань кримінального судочинства.

Завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Тобто, забезпечення гарантії того, що особа, якій у встановленому порядку висунуте обвинувачення у вчиненні злочину, має постати перед судом, спрямоване на захист не тільки інтересів усього суспільства, але й кожного окремого громадянина держави.

Можливість розглянути справу і прийняти у ній рішення за відсутності обвинуваченого відповідає загальним засадам демократичного суспільства. Необхідні критерії для такого розгляду закріплені у Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи «Про критерії, що регламентують розгляд, що здійснюється за відсутності обвинуваченого» та Рекомендаціях № 6 R (87)18 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо спрощення кримінального судочинства».

Сумісність обмежень, передбачених національним законодавством, з правом доступу до суду, гарантованим статтею 6 Конвенції, має залежати від особливостей конкретного провадження. Право на участь у розгляді справи, гарантоване статтею 6 Конвенції, не є абсолютним, і має існувати розумна пропорційність між використовуваними засобами та метою, яку прагнуть досягти. Відповідні обмеження не повинні перешкоджати здійснення права таким чином або до такої міри, що порушується сама суть права.

Оскільки наявними у матеріалах справи доказами належним чином доведено, що обвинувачення ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0000717 від 09.11.2022 року висунуте щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, що входить до переліку злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 КПК України; досудове розслідування кримінального провадження № 0000717 від 09.11.2022 року відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 проводилось у формі спеціального досудового розслідування; є відомості про ймовірне перебування обвинувачених на території держави, визнаною ВРУ державою-агресором; ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 повідомлені належним чином про розгляд судом кримінального провадження відносно них в порядку, передбаченому КПК України; однак, в діях обвинувачених вбачаються спроби переховування від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявленого клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження стосовно обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 31, 314-316, 323, 371-372, 376, 395 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження відносно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 задовольнити.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000717 від 09.11.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 438 КК України, здійснювати за відсутності обвинувачених (in absentia) в порядку спеціального судового провадження, у відкритому судовому засіданні одноособово суддею.

Роз`яснити учасникам кримінального провадження положення ч. 4 ст. 323 КПК України, що у разі якщо після постановлення ухвали про спеціальне судове провадження обвинувачений з`явився або був доставлений до суду, судовий розгляд продовжується з моменту постановлення такої ухвали згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.

Призначити підготовче засідання у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 та ч. 1 ст. 438 КК України, на 12.02.2026 року об 11 год 00 хв у приміщенні Шевченківського районного суду м. Харкова.

У судове засіданні викликати учасників кримінального провадження.

Повістки про виклик обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, а також інформацію про процесуальні документи, надсилати та публікувати відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1