Справа № 752/1676/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/925/2025 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , працюючого різноробочим в магазині, із профільною середньою освітою, не одруженого, утриманців не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст. 89 КК України,

засуджено за ч.4 ст.186 КК України до 7 років позбавлення волі. Вироком ОСОБА_7 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат,

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він, достовірно знаючи про введення та дію на території України воєнного стану, 13.12.2022 року приблизно о 17 год. 30 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, просп. Академіка Глушкова, 61, отримав доступ до користування мобільним телефоном марки «Xiaomi Redmi 9C Granite NFS» IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , темно сірого кольору та в чохлі чорно-білого кольору, який належить потерпілому ОСОБА_9 . В подальшому на неодноразові вимоги останнього віддати йому вказаний мобільний телефон, ОСОБА_7 умисно, з метою заволодіння вищевказаним телефоном, відкрито заволодів зазначеним мобільним телефоном марки «Xiaomi Redmi 9C Granite NFS», не повернувши його ОСОБА_9 , та у подальшому розпорядився ним на власний розсуд.

Своїми злочинними діями, ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 3059 грн. 40 коп.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просив вирок скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та закрити кримінальне провадження з підстав , визначених ст..284 КУПК України, не наводячи жодних доводів у обґрунтування її вимог.

Після внесення змін до апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок змінити в частині покарання ОСОБА_7 , призначивши йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням вимог ч.1 ст.69 КК України, обмежившись реально відбутим терміном, починаючи з 22.09.2023 року.

Зазначає, що судом першої інстанції належним чином не враховані обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність матеріальної шкоди та вчинення злочину вперше.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, захисника, потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу у зміненій редакції , прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Первинні вимоги апеляційної скарги не містять доводів, якими б спростовувалися висновки судді про доведеність належними і допустимими доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану, за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації дії обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , про суворість призначеного покарання, колегія суддів вважає їх слушними.

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених , не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Покарання має відповідати критерію справедливості.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вироком суду ОСОБА_7 призначено за ч.4 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі на 7 років.

Однак, обґрунтовуючи необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.4 ст.186 КК України у санкції частини статті закону України про кримінальну відповідальність, суд першої інстанції не врахував положень ч. 2 ст. 50 КК України, згідно з якою покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим так і іншими особами.

Як пояснював обвинувачений, під час спільного розпиття спиртних напоїв разом з раніше знайомими потерпілим, свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та іншими особами, ОСОБА_11 взяв покористуватися у потерпілого телефон, після чого передав йому для здійснення фотозйомки. Після чого потерпілий ОСОБА_9 попросив його віддати телефон, але він не віддавав, пояснюючи тим, що він його брав у ОСОБА_11 і поверне останньому. Після чого, між ними відбулася штовханина, по закінченні якої ОСОБА_13 та потерпілий десь пішли, а він через ОСОБА_12 повернув телефон ОСОБА_11 , оскільки не знав місця проживання потерпілого. Визнавав, що був неправий, та просив вибачення у потерпілого.

Потерпілий надавав аналогічні показання з приводу обставин заволодіння його телефоном обвинуваченим, пояснивши, що перебував і перебуває у дружніх стосунках з останнім, телефон йому повернутий працівниками поліції , яким він був виданий співмешканкою ОСОБА_11 , не має жодних претензій до ОСОБА_7 , ситуація, що сталася, мала місце внаслідок непорозуміння, викликаного вживанням спиртних напоїв.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував , що вчинене ним кримінальне правопорушення є тяжким злочином, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, його офіційне непрацевлаштування, те, що він в силу ст..89 КК України є несудимою особою, перебуває на обліку у лікаря - нарколога з 2006 року з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання легких розчинників. Стан відміни..», у лікаря-психіатра на обліку не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання

Проте, на думку колегії суддів, при призначенні покарання суд не в повній мірі врахував фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, невелику вартість предмета посягання, позицію потерпілого, який вважав призначене покарання непомірно суворим. При цьому, незважаючи на невизнання своєї вини у вчиненому, обвинувачений фактично підтвердив інкриміноване йому діяння та обставини кримінального провадження, а висловлена ним позиція щодо не визнання свої вини, обумовлена його необізнаністю з кваліфікацією вчиненого ним кримінального правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання, хоча і не виходить за межі, встановлені ч.4 ст.186 КК України, але за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, і, зважаючи на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, таких як невеликий розмір викраденого, позицію потерпілого, фактичне визнання винуватості у неправомірному заволодінні чужим майном, щире каяття, відсутність тяжких наслідків та майнової шкоди, особу винного, який є несудимою особою, приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції, передбаченої ч.4 ст.187 КК України, у виді 4-х років позбавлення волі, вважаючи його домірним вчиненому.

Колегія суддів не вбачає підстав для повного задоволення вимог апеляційної скарги для призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на реально відбутий строк з дня постановлення вироку, вважаючи такі вимоги необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставою для зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких обставин відповідно до вимог ст.ст.408, 414 КПК України вирок суду першої інстанції у частині призначеного покарання підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.404,405,407,408,414, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

ОСОБА_7 покарання пом`якшити.

Призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК України покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у виді 04 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той же строк з дня отримання її копії .

Суддя: Суддя: Суддя: