УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 686/27195/22

провадження № 51 - 4393 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5

навирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 квітня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 21 серпня 2025 року,

установив:

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 30 квітня 2025 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Воронеж, громадянина РФ, місце проживання якого невідоме,

засуджено за ч. 3 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 будучи представником влади Російської Федерації - депутатом Державної Думи Федеральних Зборів РФ восьмого скликання, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими депутатами, представниками влади та Збройних сил РФ, усвідомлюючи явну злочинність своїх дій, їх спрямованість на порушення суверенітету та територіальної цілісності України, а також передбачаючи настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, 15 лютого 2022 року в м. Москві у будівлі Державної Думи взяв участь у засіданні та підтримав постанову про звернення до Президента РФ щодо визнання самопроголошених «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» як самостійних, суверенних і незалежних держав. Такі дії вчинені всупереч основним принципам міжнародного права та конституційним нормам України, сприяли у реалізації агресивних намірів РФ, що призвело до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 21 серпня 2025 року цей вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржені судові рішення, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.

На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки прокурором не було доведено факту покладення на нього обов`язку дотримуватися Конституції України, а тому відсутні правові підстави для покладення на нього відповідальності за посягання на територіальну цілісність і недоторканність України.

Стверджує, що постанова, за яку голосував ОСОБА_5 , не спричинила безпосередніх наслідків, оскільки рішення ухвалювалося іншими особами. Причинний зв`язок між його діями й тяжкими наслідками не доведено,

а обвинувачення є неконкретизованим і покладає на нього відповідальність за дії невстановлених осіб.

Окрім того захисник вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій здійснено розгляд кримінального провадження за відсутності засудженого. Водночас матеріали провадження не містять жодного документу, який би підтверджував отримання ОСОБА_5 інформації про наявне кримінальне переслідування та пред`явлене йому обвинувачення. Відповідно жодних доказів, які б доводили, що останній намагається уникнути правосуддя або відмовився від свого права бути присутнім у суді, не надано. До того ж, суд першої інстанції визнав допустимими докази отримані з іноземних інтернет-ресурсів, здійснивши їх переклад самостійно, що суперечить вимогам ст. 68 КПК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії оскаржених судових рішень, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, на підставі яких він вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1 - 3 ч. 1 ст. 368 КПК).

За змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (не підтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує твердження слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки діяння.

Обвинувачення щодо ОСОБА_5 викладене в обвинувальному акті та відтворене у вироку із зазначенням часу, місця, способу та конкретних дій засудженого (участь у засіданні та голосування за відповідну постанову), що свідчить про його достатню конкретизацію й не підтверджує доводи захисника про неконкретність обвинувачення. Такий висновок зроблено судом з дотриманням приписів ст. 23 КПК. Судом з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Доводи захисника про відсутність у ОСОБА_5 обов`язку дотримуватися Конституції України є необґрунтованими, оскільки диспозиція ст. 110 КК

не вимагає, щоб особа була громадянином України чи перебувала на її території. Кваліфікуюче значення має факт умисного вчинення дій, спрямованих на зміну меж території України, незалежно від громадянства особи.

Підтримка депутатом Державної Думи РФ акта, спрямованого на визнання псевдодержавних утворень у межах території України, є діями, що посягають на її територіальну цілісність і недоторканність.

Що стосується доводів захисника про відсутність причинного зв`язку між діями ОСОБА_5 та тяжкими наслідками, то суд першої інстанції встановив сукупність дій представників влади РФ, які сприяли реалізації агресивної політики проти України та призвели до тяжких наслідків. Ця сукупність дій, у тому числі голосування ОСОБА_5 , розглядається як необхідна ланка в розвитку подій, що призвели до тяжких наслідків.

Оцінка причинного зв`язку між діями засудженого та наслідками є оціночним юридичним питанням, яке вирішено судами попередніх інстанцій належним чином відповідно до ст. 94 КПК. У касаційній скарзі не наведено нових аргументів, що свідчать про неправильне застосування кримінального закону.

Також Суд вважає безпідставними доводи захисника про те, що судами здійснено розгляд вказаного кримінального провадження за відсутності засудженого,

у зв`язку з чим було порушено норми кримінального процесуального закону.

Як убачається з копії оскаржуваного вироку, кримінальне провадження як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду здійснювалося за відсутності обвинуваченого (in absentia) в порядку спеціального досудового та судового провадження.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях аналізував порядок спеціального досудового розслідування та судового провадження. Така процедура

у кримінальному провадженні є специфічною, оскільки проводиться без участі обвинуваченого, а повідомлення особи здійснюється з дотриманням певних правил, передбачених процесуальним законом.

Законодавець врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Зокрема, судами встановлено, що ОСОБА_5 є громадянином РФ та перебуває на території, визнаної Верховною Радою України державою агресором.

Згідно з приписами абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Відповідно до змісту судових рішень у цьому кримінальному провадженні вимоги абз. 6 ч. 3 ст. 323 КПК щодо здійснення заходів для повідомлення

ОСОБА_5 про розгляд щодо нього кримінального провадження були виконані.

Зокрема, зі змісту вироку вбачається, що інформація про здійснення відносно

ОСОБА_5 спеціального досудового розслідування, повістки про його виклик до слідчого відділу УСБУ у Хмельницькій області для проведення процесуальних дій з його участю, у тому числі ознайомлення з матеріалами кримінального провадження опубліковано в газеті Кабінету Міністрів України "Урядовий кур`єр" та на офіційних веб-сайтах Офісу Генерального прокурора і Служби безпеки України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_5 було направлено на електронну адресу Державної Думи Федеральних Зборів РФ.

Також, з метою захисту та представлення у кримінальному процесі прав, свобод і законних інтересів ОСОБА_5 у порядку статей 46, 48, 49, 52, 110 КПК та п. 7 ст. 14 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" у справі було залучено захисника з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Хмельницькій області, а саме захисника ОСОБА_4 , якому відповідно до вимог ч. 2 ст. 297-5 КПК вручено всі копії процесуальних документів, що підлягали врученню засудженому.

Повідомлення ОСОБА_5 про виклик до суду здійснювалося шляхом публікацій в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, а також на офіційному веб-сайті Хмельницького міськрайонного суду.

Ураховуючи специфіку судового провадження за процедурою in absentia Суд вважає, що суди обох інстанцій вжили необхідних передбачених кримінальним процесуальним законом заходів щодо інформування ОСОБА_5 про здійснення кримінального провадження стосовно нього.

Доводи захисника про порушення судом першої інстанції вимог ст. 68 КПК

у зв`язку з відсутністю перекладу матеріалів, отриманих під час огляду іноземних інтернет-ресурсів, Суд також вважає необґрунтованими, оскільки сам по собі факт відсутності перекладу окремих матеріалів не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, якщо зміст таких матеріалів був зрозумілий для суду й сторін, а їх достовірність і належність не викликає обґрунтованих сумнівів.

Переконливих аргументів, які б вказували на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник у касаційній скарзі не навів

і такого зі змісту оскаржуваних рішень не вбачається.

Ухвалені судові рішення відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких ці суди виходили, ухвалюючи свої рішення та положення закону, якими вони керувалися.

Таким чином, доводи касаційної скарги не містять аргументів, які б зумовлювали необхідність перевірки наведеного у ній за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 квітня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 21 серпня 2025 року відносно засудженого

ОСОБА_5 через відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3