ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 707/2235/21

провадження № 51-4354км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
СуддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника засудженого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тальне Звенигородського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 ,

на вирок Черкаського районного суду Черкаської областівід 30 січня 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року.

Оскаржені судові рішення

Оскарженим вироком, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_7 засуджено за частиною 1 статті 436-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) за поширення символіки комуністичного тоталітарного режиму до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна і на підставі статті 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Суд визнав доведеним, що з 27 січня по 08 лютого 2021 року засуджений, маючи на меті доведення до широкого кола осіб комуністичної ідеології, усвідомлюючи, що соціальна мережа Facebook знаходиться у відкритому доступі, на власній сторінці шляхом репосту поширив графічні зображення, які містять символіку комуністичного тоталітарного режиму.

Вимоги і доводи касаційних скарг

Засуджений, посилаючись на пункти 1 та 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати оскаржені рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Він вважає, що в його діях відсутній склад інкримінованого злочину, адже стороною обвинувачення не доведено наявності в його діях пропаганди, що утворює об`єктивну сторону кримінального правопорушення за статтею 436-1 КК, або умислу здійснити таку пропаганду.

Також він звертає увагу на те, що:

- за відсутності рішення міжнародної судової інстанції щодо визнання комуністичного режиму СРСР злочинним засудження діючою владою попередньої влади є суб`єктивізмом і не може породжувати обов`язку дотримання таких поглядів іншими суб`єктами;

- не встановлено час опублікування інкримінованих зображень, а тому не можна застосувати статтю 436-1 КК, яка набрала чинності лише в квітні 2015 року, з огляду на те, що його акаунт існує з 2012 року;

- не встановлено особу, що здійснила публікації;

- обшук було проведено з істотними порушеннями процесуального закону, однак суди не дослідили відеозапис цієї слідчої дії;

- рішення про знищення речових доказів було прийнято всупереч вимогам статті 100 КПК.

Позиції учасників касаційного розгляду

Засуджений та захисник підтримали доводи скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги, вважаючи судові рішення законними і обґрунтованими.

Оцінка Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що подану скаргу слід задовольнити частково.

Статтею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Отже, касаційний суд не перевіряє оскаржуваних судових рішень щодо неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а виходить із обставин, встановлених судом.

Відповідно до частини 2 статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги.

Суд нагадує, що касаційна інстанція є судом права, а оцінка доказів у справі є завданням судів попередніх інстанцій. Проте за наявності відповідних доводів сторони кримінального провадження Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.

Щодо складу інкримінованого злочину

Сторона захисту стверджує, що в діях засудженого немає складу інкримінованого йому злочину, оскільки не доведено наявності в його діях пропаганди, що утворює об`єктивну сторону кримінального правопорушення за статтею 436-1 КК, або умислу здійснити таку пропаганду. Також заявляє, що за відсутності рішення міжнародної судової інстанції щодо визнання комуністичного режиму СРСР злочинним засудження діючою владою попередньої влади є суб`єктивізмом і не може породжувати обов`язку дотримання таких поглядів іншими суб`єктами.

Суд не погоджується з такими доводами сторони захисту і вважає, що стаття 436-1 кримінального закону є чіткою, зрозумілою, а незгода сторони захисту із криміналізацією відповідних дій державою не є підставою для уникнення від кримінальної відповідальності.

Передусім суд звертає увагу, що Законом України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їх символіки" визначено, що Верховна Рада України від імені Українського народу засудила комуністичний та націонал-соціалістичний (нацистський) тоталітарні режими в Україні, визначила правові основи заборони пропаганди їх символіки та встановила порядок ліквідації символів комуністичного тоталітарного режиму.

Таким чином Верховна Рада України виразила позицію всього українського народу і така позиція відповідає сприйняттю комуністичного та нацистського режимів іншими демократичними державами.

У частині 1 ст. 4 вищевказаного Закону визначено, що виготовлення, поширення, а також публічне використання символіки комуністичного тоталітарного режиму, символіки націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режиму, у тому числі у вигляді сувенірної продукції, публічне виконання гімнів СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних та автономних радянських республік або їх фрагментів на всій території України заборонено. Як наслідок, законодавець передбачив кримінальну відповідальність у статті 436-1 КК за порушення означеної заборони.

Об`єктивна сторона цього злочину може бути вчинена у одній з таких форм: 1) виготовлення, 2) поширення, 3) публічне використання символіки комуністичного, націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів, 4) публічне виконання гімнів СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних та автономних радянських республік або їх фрагментів на всій території України.

У цьому провадженні засуджений поширював протягом тривалого часу на своїй сторінці в соціальній мережі зображення державних прапорів, гербів та інших символів СРСР, УРСР (УСРР), атрибутики з відтворенням серпа та молота, п`ятикутної зірки, іншої символіки комуністичної партії, зображення осіб, які обіймали керівні посади в комуністичній партії тощо. Хоча серед поширених ним зображень трапилась листівка із зображенням дівчини-українки, суд констатує, що низка інших зображень вочевидь є поширенням символіки комуністичного режиму, що обґрунтовано було враховано судами попередніх інстанцій.

Йдеться про зображення лідерів комуністичного режиму (наприклад, зображення Сталіна із цитатою про те, хто насправді є ворогами народу), зображення серпа та молота, низки інших зображень із символами комуністичного режиму, які містяться в матеріалах провадження і які суд не вбачає за доцільне далі перераховувати, оскільки є судом права, а не факту і може констатувати, що суди попередніх інстанцій належним чином дослідили і правильно констатували факт поширення комуністичної символіки засудженим.

Суд вважає, що діяння з виготовлення, поширення і публічного використання вочевидь є тісно пов`язаними із явищем пропаганди, оскільки зміст пропаганди й полягає у поширенні інформації, ідей, поглядів чи фактів для привернення до них уваги, впливу на громадську думку, демонстрації певних поглядів та ідей.

У ст. 1 Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їх символіки" визначено, що пропаганда комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів - це:

публічне заперечення злочинного характеру комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років в Україні, націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режиму,

поширення інформації, спрямованої на виправдання злочинного характеру комуністичного, націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів, діяльності радянських органів державної безпеки, встановлення радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях,

переслідування борців за незалежність України у XX столітті,

виготовлення та/або поширення, а також публічне використання продукції, що містить символіку комуністичного, націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів.

Тому суд вважає, що всі форми злочину, передбаченого ст. 436-1 КК (виготовлення, поширення, публічне використання, публічне виконання) самі по собі є проявом пропаганди. Тож сам факт доведення умисного вчинення особою вищевказаних дій є достатнім для констатації наявності у її діях як ознак об`єктивної сторони, так і ознак суб`єктивної сторони цього злочину.

Щодо відсутності рішення міжнародної судової інстанції про визнання комуністичного режиму СРСР злочинним.

По-перше, суд звертає увагу, що кожна держава вирішує питання про підставність і доцільність криміналізації певних дій з урахуванням низки чинників. В тому числі має вагоме значення факт діяльності певного тоталітарного режиму на території відповідної держави, врахування тих дій, які такий режим вчинював.

По-друге, міжнародна спільнота не раз засуджувала тоталітарні режими. А у низці держав також є кримінально-караними виготовлення, поширення та публічне використання символіки тоталітарних режимів.

Так, Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила дві резолюції стосовно засудження тоталітарних комуністичних режимів: Резолюцію № 1096 (1996) щодо заходів з ліквідації спадку колишніх комуністичних тоталітарних систем та Резолюцію № 1481 (2006) щодо необхідності міжнародного засудження злочинів тоталітарних комуністичних режимів. У цьому контексті доречно також згадати Резолюцію № 1495 (2006) щодо боротьби з відродженням нацистської ідеології та Резолюцію № 1652 (2009) щодо ставлення до пам`ятників, які мають суперечливу історичну інтерпретацію у державах-членах Ради Європи.

Суд не вважає, що факт прихильності окремих осіб до комуністичного чи нацистського режиму дозволяє їм порушувати встановлені законами України заборони чи виправдовувати порушення, вчинені іншими особами. Такі особи можуть мати свою позицію, яка не співпадає з позицією більшості громадян держави, однак вони повинні утриматися від публічних висловлювань, поширення, виготовлення символіки комуністичного режиму.

Колегія суддів не погоджується із позицією одного із суддів про можливе порушення прав засудженого на свободу вираження поглядів.

Суд не вважає, що криміналізація дій, передбачених ст. 436-1 КК може розглядатися як порушення статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, згідно з якою кожен має право на свободу вираження поглядів.

Відповідно до частини 1 цієї статті право на свободу вираження поглядів включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Водночас у частині 2 цієї статті зазначено, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Український законодавець у ст. 4 Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їх символіки" передбачив велику кількість випадків, на які не поширюється заборона. Тобто держава встановила не абсолютну заборону на використання символіки тоталітарних режимів, а врахувала низку чинників, за наявності яких діяння не підпадають під означену заборону.

Як наслідок, у статті кримінального закону (ст. 436-1 КК) вказано, коли у діях особи немає складу злочину: «крім випадків, передбачених ч. ч. 2, 3 статті 4 Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їх символіки».

Наприклад, якщо у приватних колекціях є речі зі зображенням відповідної символіки комуністичного режиму, то такі діяння не тягнуть кримінальної відповідальності.

Тож законодавець встановив кримінально-карану заборону лише на діяння, які полягають у виготовленні, поширенні, а також публічному використанні символіки комуністичного, націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів, публічному виконанні гімнів.

Суд вважає, що таке обмеження відповідає ч. 2 ст. 10 Конвенції, оскільки не є абсолютним, є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, що особливо важливо в умовах агресивної війни, яка триває проти України.

Тому, приймаючи до уваги вищезазначене, доводи касаційної скарги з зазначених підстав не спростовують законність і обґрунтованість судових рішень та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішень у зв`язку з чим касаційна скарга засудженого в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо доведеності вчинення кримінального правопорушення

Суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що винуватість засудженого не доведено поза розумним сумнівом.

Дослідження незгоди із встановленими судами попередніх інстанцій фактами взагалі знаходиться поза межами компетенції суду права, яким є суд касаційної інстанції. Тож суд побіжно проаналізує доводи сторони захисту в цій частині.

Як видно з матеріалів справи та змісту касаційної скарги засуджений не заперечує, що акаунт « ОСОБА_8 » у соціальній мережі «Фейсбук» створений ним у 2012 році.

Відповідно до висновку мистецтвознавчої експертизи від 26 липня 2021 року, який був врахований судами попередніх інстанцій, на сторінці засудженого в соціальній мережі Facebook міститься зображення символіки комуністичного тоталітарного режиму. Результати експертизи стороною захисту не оспорюються.

Судами встановлено, що цей акаунт був активним, текстовий і аудіовізуальний контент регулярно оновлювався, власник акаунту систематично здійснював репости та дописи з різної тематики від власного імені.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що є непереконливими аргументи сторони захисту щодо здійснення заборонених законом публікацій сторонніми особами на сторінці, яка знаходилась під його контролем, що давало можливість видалити зображення або заблокувати сторінку.

Також сторона захисту не вказує, які саме істотні порушення були допущені при проведенні обшуку у домоволодінні засудженого.

Оскільки сторони не наполягали на перегляді відеозапису проведення обшуку, суд першої інстанції обмежився дослідженням відповідного протоколу, що не свідчить про неповноту судового розгляду і не суперечить вимогам статі 410 КПК. Водночас з огляду на положення, передбачені статтями 433, 438 КПК, доводи щодо неповноти судового розгляду не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Щодо долі речових доказів

Частина 1 статті 4 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» (далі - Закон) передбачає відповідальність за виготовлення, поширення, а також публічне використання символіки комуністичного тоталітарного режиму.

Проте заборона не поширюється на випадки використання символіки комуністичного тоталітарного режиму, символіки націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режиму у приватних колекціях та приватних архівних зібраннях (пункт 10 частини 3 статті 4).

Відповідно до матеріалів справи прапор червоного кольору та значок із зображенням прапору Російської Федерації та георгіївською стрічкою було вилучено в житлі засудженого під час обшуку. Будь-якої інформації, що зазначені предмети підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, як це передбачено частиною 1 статті 98 КПК, матеріали справи не містять.

Тобто ці предмети не відповідають ознакам речових доказів.

Суд погоджується з доводом сторони захисту, що згаданий Закон не містить вимоги знищувати предмети, які є власністю засудженого і зберігалися в його приватній колекції.

Відповідно до частини 1 статті 100 КПК речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170- 174 цього Кодексу.

За таких обставин Суд вважає за необхідне змінити судові рішення в частині вирішення долі речових доказів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині вирішення долі речових доказів.

Скасувати рішення про знищення прапору червоного кольору, значка із зображенням прапору Російської Федерації та георгіївською стрічкою, що знаходиться на зберіганні в камері зберігання речових доказів Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області.

Повернути названі речові докази ОСОБА_7 .

В решті оскаржені судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3