КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника власника майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 06.11.2025 відмовлено в задоволенні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.02.2025 за №0000186, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України, а саме: мобільного телефону IPhone 14 PRO Max, фіолетового кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , в якому встановлена сім-карта з номером - НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_7 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, заступник начальника відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт з метою збереження речових доказів на тимчасово вилучене майно, яке було вилучено під час проведення обшуку 30.10.2025 за місцем фактичного місця проживання директора ТОВ «Дезамед» ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме мобільний ____________________________________________________________________________________

Справа 752/24936/25 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/9134/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

телефон IPhone14 PRO Max, фіолетового кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , в якому встановлена сім-карта з номером - НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_7 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що при винесенні оскаржуваної ухвали слідчий суддя не врахував усі обставини кримінального провадження, а також викладені у клопотанні доводи, надані пояснення із долученням копій процесуальних документів в обґрунтування необхідності накладення арешту.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив накласти арешт на вилучене майно, думку представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчою групою слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні за № 0000186 від 12.02.2025, щодо запровадження протиправного механізму привласнення бюджетних коштів службовими особами Комунального некомерційного підприємства «Перинатальний центр міста Києва» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) () під час закупівлі медичних виробів, медичного обладнання та лікарських засобів, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено причетність до обставин кримінального правопорушення ряду юридичних осіб, серед яких ТОВ «Дезамед». Зокрема, як зазначено в клопотанні, задокументовано факт злочинної змови заступника директора з фінансово-економічного напряму ОСОБА_9 з представником ТОВ «Дезамед» ОСОБА_10 під час проведення закупівлі антисептичних та дезінфекційних засобів для потреб Комунального некомерційного підприємства «Київський міський пологовий будинок № 5».

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 13.10.2025 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем фактичного проживання директора ТОВ «Дезамед» ОСОБА_7 за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , з метою вилучення документів щодо фінансово-господарської діяльності (тендерна, реєстраційна, первинна, бухгалтерська, банківська документація тощо), в тому числі листування, чернетки, записні книжки, нотатки, записи «чорної бухгалтерії», калькуляції, звіти та інші документи; значні суми не врахованих грошових коштів; печатки; документи про легалізацію отриманих грошових коштів, а також інші предмети та документи, що мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, що стосується взаємовідносин між КНП «Київський міський пологовий будинок № 5», КНП «Перинатальний центр м. Києва» та іншими пов`язаними суб`єктами господарської діяльності, у період часу з 2023 року по 2025 рік, а також копії статутно-реєстраційних документів, положень, посадових інструкцій, наказів (розпоряджень) про призначення, особових справ службових осіб указаної організації.

Згідно даних протоколу обшуку від 30.10.2025, цього ж дня проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки Apple моделі 14 Pro Max фіолетового кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , в якому встановлена сім-карта з номером - НОМЕР_3 .

Постановою заступника начальника відділу СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 від 30.10.2025 майно, вилучене за місцем фактичного проживання директора ТОВ "Дезамед" ОСОБА_7 за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

03.11.2025 прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене за місцем фактичного проживання директора ТОВ "Дезамед" ОСОБА_7 за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , а саме мобільний телефон марки Apple моделі 14 Pro Max фіолетового кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , в якому встановлена сім-карта з номером - НОМЕР_3 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 06.11.2025 відмовлено в задоволенні клопотання прокурора, з підстав недоведеності стороною обвинувачення відповідності вилученого майна ознакам речових доказів.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Обґрунтовуючи в поданому клопотанні підстави для накладення арешту на вилучений мобільний телефон ОСОБА_7 , прокурор у клопотанні посилався на необхідність збереження даного майна як речового доказу у кримінальному провадженні.

Разом з тим, не зважаючи на те, що органом досудового розслідування визнано речовим доказом майно, вилучене в ході обшуку за вищевказаною адресою, прокурором у клопотанні не доведено таку мету арешту даного майна, як збереження речових доказів.

Так, надані суду матеріали не містять жодних відомостей на обгрунтування наявності підстав вважати, що вилучений у ОСОБА_7 мобільний телефон є знаряддям чи предметом вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, набутий кримінально протиправним шляхом або отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як клопотання прокурора, так і постанова про визнання майна речовими доказами, містять лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин імовірного вчинення кримінального правопорушення та перелік норм КПК України щодо арешту майна з метою збереження речових доказів, без обгрунтування, за яким із критеріїв, передбачених ст. 98 КПК України, вилучене майно визнано речовими доказами, які сліди злочину воно містить, або інші відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Як свідчать дані протоколу обшуку, жодних документів або інших відомостей, які стосуються взаємовідносин між КНП «Київський міський пологовий будинок № 5», КНП «Перинатальний центр м. Києва» та іншими пов`язаними суб`єктами господарської діяльності, у тому числі з ТОВ "Дезамед" у період часу з 2023 року по 2025 рік, за місцем проживання ОСОБА_7 не виявлено.

Також матеріали клопотання не містять обгрунтування, яке відношення має вилучений у ОСОБА_7 мобільний телефон до обставин кримінального правопорушення, яке розслідується, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні, можливе його використання.

Крім того, до клопотання не долучено відомостей про проведення огляду вилученого мобільного телефону, або призначення експертного дослідження даного майна, які б давали підстави для висновку про наявність на вказаному пристрої відомостей, що мають значення для встановлення обставин кримінального провадження.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 07.06.2007 по справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість використанні державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має бути очевидна істотна причина.

Ураховуючи наведені обставини, станом на день розгляду слідчим суддею поданого клопотання про арешт майна воно не містило та прокурором не було не надано достатніх доказів того, що майно, вилучене в ході в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні, про що обгрунтовано зазначив слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі.

На переконання колегії суддів, прокурор у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Таким чином, арешт на вказане у клопотанні майно не може бути накладений за обставин, викладених в клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на вилучене майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025року -без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3