Номер провадження: 11-кп/813/1299/26
Справа № 521/4498/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеській слідчий ізолятор», виділені матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000768 від 12.06.2024 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 , на ухвалу Хаджибейського районного суду м.Одеси від 01 грудня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кишинів, Республіки Молдова, громадянина України, не одруженого, офіційно не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, відносно якого на розгляді Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебуває обвинувальний акт за ч.2 ст.301, ч.2 ст.156, ч.1 ст.301-1 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.301, ч.3 ст.156-1, ч.4 ст.153, ч.6 ст.153 КК України,

встановив:

На розгляді Хаджибейського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000768 від 12.06.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.301, ч.3 ст.156-1, ч.4 ст.153, ч.6 ст.153 КК України.

Оскарженоюухвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому продовжено строк тримання під вартою до 29 січня 2026 року, без визначення розміру застави у якості альтернативного запобіжного заходу.

Мотивуючи прийняте рішення, місцевий суд врахував дані про особу обвинуваченого,тяжкість інкримінованих йому злочинів, які поєднані з застосуванням насильства, а також наявність ризиків, визначених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу та продовжують існувати. Відповідно до положень ч.4 ст.183 КПК України, суд не визначив обвинуваченому розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Не погоджуючись з ухвалою суду обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Обвинувачений та захисник просять скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді домашнього арешту або визначити розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Обвинувачений посилається на відсутність доказів наявності заявлених прокурором ризиків, а також на невідповідність висновків суду стосовно існування факту знищення ним телефону, який нібито містив докази в кримінальному провадженні. Також обвинувачений звертає увагу на неврахування місцевим судом наявності у нього постійного місця мешкання, що на його думку, свідчить про можливість застосування до нього запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Захисник посилається на необґрунтованість висновків суду про існування ризиків та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, зокрема, щодо знищення обвинуваченим телефону. Захисник вважає, що суд мав підстави для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, з урахуванням наявності у обвинуваченого постійного місця проживання.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, які просили задовольнити апеляційні скарги; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг та провівши судові дебати; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Оцінюючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, а також доводи апелянтів щодо можливості застосування інших запобіжних заходів у виді домашнього арешту або застави, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.301, ч.3 ст.156-1, ч.4 ст.153, ч.6 ст.153 КК України, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії нетяжкого, тяжких та особливо тяжкого злочинів, відповідно.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави, оскільки вказаною нормою закону передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

За наведених обставин, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.153 та ч.6 ст.153 КК України, із застосуванням насильства, продовжуючи строк тримання обвинуваченого під вартою дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 районний суд виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК та дотримався вимог закону, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, а також продовження існування раніше встановлених ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілу та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи обвинуваченого та захисника в частині відсутності ризиків, із посиланням на неврахування судом даних про особу обвинуваченого та наявності у нього постійного місця мешкання, з огляду на таке.

Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу є продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується/продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Тобто слід констатувати, що в даному випадку, на даному етапі кримінального провадження, суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання обвинуваченого та захисника на відсутність ризику переховування обвинуваченого, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, в тому числі за ч.6 ст.153 КК України, санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі. За таких підстав, не можна виключати, що обвинувачений, розуміючи тяжкість можливого покарання, може вдатися до спроб переховування від суду.

Оцінюючи наявність ризику впливу обвинуваченого на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК), апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками в кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілу та свідків, з посиланням на те, що судом, нібито прийнято рішення про прослуховування показів потерпілої в судовому засіданні без її допиту, апеляційний суд відноситься критично, оскільки захисником не надано доказів на підтвердження зазначених обставин.

Окрім цього, під час судового розгляду, з урахуванням специфіки розгляду даної категорії кримінальних проваджень, вочевидь може виникнути необхідність у безпосередньому допиті потерпілої та свідків, оскільки покази цих осіб, які станом на даний час ще не допитані судом, можуть мати істотне значення для повного, всебічного та неупередженого судового розгляду, а перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на потерпілу та свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Ризик, передбачений п.4 ч.1 ст.177 КПК України також не виключається.

Крім того, на думку колегії суддів, не можна визнавати недоведеним існування ризику, визначеного п.5 ч.1 ст.177 КПК, оскільки відносно ОСОБА_7 , на розгляді Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження за ч.2 ст.301, ч.2 ст.156, ч.1 ст.301-1 КК України, що дає підстави припускати, що перебуваючи на свободі обвинувачений може продовжувати вчиняти нові аналогічні злочини.

Доводи сторони захисту стосовно існування ризику, передбаченого п. 2 ч.1 ст.177 КПК України, на який послався місцевий суд в ухвалі, апеляційний суд визнає слушними, оскільки досудове розслідування завершено, зібрані докази перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення, однак вважає, що вказана обставина не є такою, що нівелює існування інших ризиків та не спростовує висновок місцевого суду, щодо доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Таким чином, наявність наведених вище існуючих ризиків, дає достатні підстави вважати, що продовження обвинуваченому найсуворішого запобіжного заходу є обґрунтованим та дієвим, поряд з менш суворими запобіжними заходами, які на переконання апеляційного суду, можуть виявитися не здатними для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який з великою вірогідністю може виявитися недостатнім стримуючим фактором для забезпечення виконання останнім покладених на нього обов`язків, та може унеможливити завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою апеляційним судом не встановлено, а стороною захисту не надано апеляційному суду будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого та пред`явлене обвинувачення в особливо тяжкому злочині, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені судом ризики, які виправдовують обрання саме такого виду запобіжного заходу.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 409, 410, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4