Номер провадження: 11-кп/813/1454/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2026, якою під час судового розгляду к/п № 0000124 від 30.01.2025 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 369-2 КК України продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів по 05.03.2026 включно, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду частково задоволено клопотання прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 та стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 05.03.2026 включно, із визначення застави в 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які не зменшились в цьому к/п стосовно ОСОБА_7 та вирішив застосувати альтернативний запобіжний захід у виді застави в 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість оскільки:

- суд не звернув увагу на те, що прокурор до клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу не надав жодних матеріалів та доказів, які б підтверджували обґрунтування його доводів, а викладені в клопотанні обставини є припущенням;

- тяжкість злочину та суворість можливого покарання не може слугувати основним обґрунтуванням висновку про існування ризику переховування від органу досудового розслідування/суду, при чому, що обвинувачення ґрунтується виключно на хибній кваліфікації, в той час як дії обвинуваченого ОСОБА_7 мали бути кваліфіковані за ч. 3 ст. 190 КК України;

- в цьому к/п єдиним свідком є ОСОБА_9 , який одночасно є заявником та попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального провадження, при цьому обставини, які були ним повідомлені, підтверджуються іншими доказами, що в сукупності виключає ризик впливу обвинуваченого на інших учасників к/п;

- обвинувачений працює з 18 років без офіційного працевлаштування та не притягувався раніше до кримінальної відповідальності, в зв`язку з чим ризик вчинити інше кримінальне правопорушення зводиться до припущення, при тому, що обвинувачений розкаявся у вчиненні ним шахрайських дій;

- суд проігнорував характеристики особи обвинуваченого, а саме на теперішній час йому 23 роки, він є студентом, проживає разом з батьками, які є пенсіонерами та потребують його піклування (батько учасник бойових дій, а мати інвалід 3 групи);

- прокурор не надав доказів того, що ризики в цьому к/п не зменшились на теперішній час, а інший, менш суворий, запобіжний захід не зможе гарантувати належну поведінку обвинуваченого;

- під час визначення обвинуваченому розміру застави жодним чином не аналізувався його матеріальний стан та фактична можливість внести заставу в такому розмірі;

- обвинувачений впродовж тривалого часу утримується в умовах слідчого ізолятора, в той час як розгляд обвинувального акту по суті відкладається та в судових засіданнях фактично вирішується питання продовження строку дії запобіжного заходу.

За таких обставин захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову, якою застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту з 22 до 05 год або визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Учасники кримінального провадження про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, в судове засідання не з`явились, при цьому прокурор ОСОБА_10 подав клопотання до апеляційного суду, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, на підставі приписів ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення у вчинені злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 369-2 КК України, за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинені за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів; одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Санкція ч. 3 ст. 332 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 9 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років з конфіскацією майна, а санкція ч. 2 ст. 369-2 КК України у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років із штрафом від 500 до 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з конфіскацією майна або без такої, які за ст. 12 КК України класифікуються, як тяжкі злочини.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

При цьому, апеляційний суд враховує, що у рішенні в справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, апеляційний суд також зважає на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

Як було вище зазначено, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до 9 років, тобто загроза суворості можливого покарання підтверджує існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, апеляційний суд враховує специфіку інкримінованих тяжких злочинів, у сфері охорони державних кордонів, забезпечення призову та мобілізації, а також службової діяльності, вчинення інкримінованих діянь під час дії воєнного стану, наявності інших фігурантів к/п, матеріали стосовно яких були виділені в інше провадження та інших невстановлених осіб за обставинами обвинувального акту, активний характер інкримінованих діянь, що відобразилось в здійснені впливу на особу, уповноважену на виконання функцій держави, обіцянка оформити документацію, яка дозволяє звільнитися з лав ЗСУ, що може свідчити про ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого, вчинення інкримінованих діянь з корисливих мотивів, що на переконання апеляційного суду є підставами стверджувати про наявність ризиків, передбачених п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Водночас, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Оскільки на теперішній час здійснюється судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , враховуючи наявність свідків, в тому числі який являється заявником, що свідчить про необхідність їх допиту в судовому засіданні, з урахуванням процедури, яка передбачена КПК щодо отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні, апеляційний суд вважає, що вказані обставини зумовлюють можливість здійснення поза процесуального впливу обвинуваченим на свідків (або інших фігурантів), з метою спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм можуть бути відомі щодо кримінального правопорушення для уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, так як обвинувачений офіційно не працевлаштований, докази про його офіційний дохід відсутні, вчинення інкримінованих діянь з корисливих мотивів підтверджує існування відповідного ризику за п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В контексті наведеного, апеляційний суд зауважує, що вище встановлені ризики не втратили своєї актуальності на цій стадії розгляду к/п, а підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу не встановлені, оскільки на переконання колегії суддів більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити виконання належної процесуальної поведінки обвинуваченим. При цьому, клопотання прокурора містить достатньо обґрунтувань, які підтверджують наявність ризиків та їх актуальність, а тому доводи апелянта в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Позитивні характеристики обвинуваченого, його вік, навчання, проживання з батьками та інші сімейні обставини не спростовують вище наведені ризики та не є достатнім стримуючим фактором, який свідчив би про забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Обставини вчинення діянь, інкримінованих обвинуваченому, доказова база, питання правильності кваліфікації дій обвинуваченого будуть оцінені судом під час розгляду кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Апеляційний суд повторно нагадує про те, що не наділений повноваженнями на цій стадії судового розгляду к/п надавати будь-яку оцінку кваліфікації дій обвинуваченого, а здійснює апеляційний перегляд ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу лише на підставі дослідження клопотання прокурора та оскаржуваної ухвали. Колегія суддів в чергове наголошує на тому, що вказані повноваження належать виключно до компетенції суду 1-ої інстанції, який розглядає обвинувальний акт стосовно особи та в подальшому ці питання можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції у випадку оскарження процесуального рішення, прийнятого судом 1-ої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Щодо визначеного обвинуваченому ОСОБА_7 розміру застави, апеляційний суд звертає увагу на те, що приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями - серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі та ін. (рішення ЄСПЛ в справі «Істоміна проти України»).

Водночас, на переконання колегії суддів, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

Згідно із абз. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Враховуючи особливості, характер та обставини інкримінованих злочинів, вчинених під час воєнного стану, зокрема організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, що може свідчити про обізнаність обвинуваченої особи з незаконними шляхами перетину кордону, в тому числі в умовах воєнного стану, активні дії обвинуваченого, його характеристики, суспільний інтерес, на переконання колегії суддів суд 1-ої інстанції правильно визначив розмір застави обвинуваченому ОСОБА_7 . При цьому, суд 1-ої інстанції врахував тривалий розгляд справи та тримання під вартою обвинуваченого та зменшив йому розмір застави до 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2026, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 369-2 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 05.03.2026 включно, із визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4