УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року

слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , його представника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000014 від 22.05.2025, передбаченого кримінальнім правопорушенням за ч. 3 ст. 204 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси, повторно після усунення недоліків, надійшло клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000014 від 22.05.2025, передбаченого кримінальнім правопорушенням за ч. 3 ст. 204 КК України.

У клопотанні прокурор, з метою збереження речового доказу, запобіганню спробам пошкодження, перетворення, відчуження та забезпечення спеціальної конфіскації просить накласти арешт на майно, яке вилучене у ході обшуку транспортного засобу марки MAZDA 3, державний номерний знак НОМЕР_1 .

У судовому засіданні:

Прокурор ОСОБА_3 надав короткий виклад обставинам кримінального правопорушення. Вимоги клопотання підтримав, вказуючи на те, що вилучений транспортний засіб використовувався для транспортування незаконно виготовлених підакцизних товарів, а також міг бути придбаний за кошти набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_5 у задоволенні клопотання просила відмовити, посилаючись на надані письмові заперечення, зокрема, що відсутні підстави для арешту транспортного засобу, а саме збереження його, як речового доказу, так як дане майно не відповідає вимогам ч.1 ст. 98 КПК України. На її думку, посилання прокурора, що даний транспортний засіб використовувався для транспортування незаконно виготовлених підакцизних товарів також належними доказами не підтверджений, відсутня фото фіксація або інші матеріали, які б свідчили, що саме даний автомобіль використовувався як засіб вчинення кримінального правопорушення. Вважає неспроможними доводи сторони обвинувачення щодо необхідності накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб, оскільки стороною обвинувачення не доведено, яке відношення до обставин злочину має власник майна ОСОБА_4 , який не є підозрюваним у цьому кримінальному провадженні, матеріали досудового розслідування не свідчать про здійснення ОСОБА_4 незаконної діяльності. Зазначила, що даний транспортний засіб використовувався ОСОБА_4 для власних побутових потреб, для допомоги в обслуговуванні дружини, яка є інвалідом ІІ загального захворювання , з огляду на це вважає, що накладення арешту не відповідає потребам досудового розслідування, та не є обґрунтованим.

Власник майна ОСОБА_4 підтримав думку свого представника, у задоволенні клопотання просив відмовити, заперечував свою причетність до обставин кримінального правопорушення.

Вислухавши учасників судового засідання, вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що воно підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що Одеською обласною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000014 від 22.05.2025, передбаченого кримінальнім правопорушенням за ч. 3 ст. 204 КК України.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється детективами Підрозділу Територіального управління БЕБ у Одеській області.

Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб, організувала схему незаконного придбання з метою збуту, зберігання з цією ж метою, та збуту незаконного виготовлених підакцизних товарів тютюну для кальяну, а саме марок: «ATOM», «CREEPY», «DEAD HORSE», «GET WILD», «HEVEN», «TANGIERS», «UNITY», «YUMMY», та інші на території м. Одеси, та Одеської області.

В ході проведення слідчих-розшукових дій в рамках кримінального провадження №0000014 від 22.05.2025, передбаченого кримінальнім правопорушенням за ч. 3 ст. 204 КК України, встановлено, що до незаконного придбання з метою збуту, а також збуту, та транспортування з метою збуту, незаконно виготовлених тютюнових виробів, причетна група осіб, а саме:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_18 .

За наявними даними, вказані особи, здійснюють розповсюдження матеріалів рекламного характеру щодо наявного для збуту асортименту тютюнових виробів через створені ними групи у застосунку «ТЕЛЕГРАМ» та «ІНСТОРГАМ» на сторінки «Dead Horse Style».

Крім того, в ході досудового розслідування встановлено та допитано в якості свідка громадянина України: ОСОБА_22 , з обставин незаконної діяльності вказаних осіб, щодо збуту тютюнових виробів - тютюну для кальяну «ATOM», «CREEPY», «DEAD HORSE», «GET WILD», «HEVEN», «TANGIERS», «UNITY», «YUMMY».

Разом з цим, співробітниками УСР в Одеській області проведено 2 контрольних закупки тютюну для кальяну на загальну суму 13 050 грн.

Детективами групи детективів 11.09.2025 на підставі ухвал слідчого судді Київського районного суду м. Одеса від 10.09.2025 у справі проведено обшук транспортного засобу: MAZDA 3, державний номерний знак НОМЕР_1 , в ході якого виявлено та вилучено:

1)Транспортний засіб MAZDA 3, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ;

2)Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ;

3)Ключі від транспортного засобу MAZDA 3, державний номерний знак НОМЕР_1 .

12.09.2025 детективом у даному кримінальному провадженні прийнято процесуальне рішення та в порядку ст. 110 КПК України винесено постанову про визнання вилученого майна речовим доказом.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом у порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого; обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до положень ст.170 КПК України майно, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину може бути арештоване на підставі рішення слідчого судді. Арешт майна може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться чи зберігаються в банках або інших фінансових установах. Арешт майна може бути застосований з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

У відповідності до п. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України встановлено, що у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

При вирішенні клопотання сторони обвинувачення, слідчий суддя враховує, що закон не вимагає, щоб докази на підтвердження вчинення кримінального правопорушення були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати зазначений вид заходу забезпечення кримінального провадження, досягнення дієвості цього провадження та уникнення негативних наслідків

У цьому провадженні наразі підозра нікому не оголошена. Однак долучені до клопотання матеріали вказують на ймовірне вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України, відомості про які внесені до ЄРДР.

В рамках вказаного кримінального провадження установлено, що до даного кримінального правопорушення може бути причетний технолог хімік на виробництві ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , який для вчинення злочинних дій може використовувати транспортний засіб MAZDA 3, номерний знак НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_4 .

Імовірна причетність ОСОБА_4 до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України підтверджується зокрема: рапортами оперуповноваженого 5-го відділу УСР в Одеській області ДСР НП України, та іншими долученими до клопотання матеріалами.

Відповідно до реєстраційної картки ТЗ транспортний засіб марки: MAZDA 3, номерний знак НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_4 належить на праві власності ОСОБА_4 .

В даному випадку слідчий суддя не виключає тих обставин, що автомобіль марки «MAZDA 3», номерний знак НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_4 міг використовувався для реалізації злочинної схеми, зокрема при здійсненні діяльності пов`язаної з транспортуванням та збутом незаконно виготовлених сигарет без марок акцизного податку, у зв`язку з чим зазначений транспортний засіб може відповідати знаряддям злочину та відповідає категорії речових доказів, що власне підтверджується долученою до клопотання постановою про визнання речових доказів від, а отже, він потребує збереження, в цілях його подальшого дослідження.

Хоча матеріали клопотання не містять беззаперечних доказів цього, однак слідчий суддя вважає, що орган досудового розслідування повинен перевірити вказаний факт, а не вжиття заходів забезпечення кримінального провадження на цій стадії може призвести до безповоротної втрати доказів, що не буде слугувати завданням кримінального судочинства.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих, чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) - стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Так, слідчим суддею на підставі долучених до клопотання матеріалів встановлено, що вилучене під час обшуку майно, а саме транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію та ключ від нього відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки може містити в собі відомості щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження та імовірно є предметом вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя враховує те, що ОСОБА_4 у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру, однак дана обставина не спростовує той факт, що обставини даного провадження підлягають ретельній перевірці органом досудового розслідування.

Ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Окрім того прокурор у своєму клопотанні просить накласти арешт на вищевказаний транспортний засіб марки «MAZDA 3», номерний знак НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_4 , з метою забезпечення для подальшої ймовірної спеціальної конфіскації.

Так завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Пунктом 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачено такий вид заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна (ч. 10 ст. 170 КПК України).

Згідно положень п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Частина 4 ст. 170 КПК України визначає, що у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 173 КПК України, у випадку арешту майна з підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість спеціальної конфіскації майна; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, з огляду на вищенаведені положення закону, такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна не може бути застосовано, якщо детектив/прокурор, серед іншого, не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого/прокурора, а у випадку, якщо клопотання про арешт майна подано на підставі п.2 ч. 2 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення спеціальної конфіскації, то детектив/прокурор мають довести чи буде дотримано принцип розумності внаслідок накладення арешту та чи є співрозмірним відповідне обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе:

- необхідність такого арешту;

- наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, тобто наявність ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, щодо якого вирішується питання про арешт.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 3 10, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 96-2 КК України передбачає випадки застосування спеціальної конфіскації, зокрема, вона застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно:

1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, переходять у власність держави;

4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Свідчий суддя вважає, що транспортний засіб марки «MAZDA 3», номерний знак НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_4 міг бути придбаний за грошові кошти, які одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто належать до переліку майна, щодо якого може бути застосована спеціальна конфіскація (п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України).

Частина 10 статті 170 КПК України встановлює, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У цьому кримінальному провадженні необхідність арешту майна обумовлена тим, що таке майно може підлягати спеціальній конфіскації. Ризиками, для запобігання яких необхідне накладення арешту, є можливість відчуження цього майна власником ОСОБА_4 чи довіреними йому особами.

З накладенням арешту можливість особи розпоряджатись відповідним майном на власний розсуд та відчужувати його на користь третіх осіб втрачається. Отже у такий спосіб, може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його відчуження.

Поряд з цим, слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні не перебуває у статусі підозрюваного/обвинуваченого.

Тому слідчий суддя вважає, що застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді заборони користування транспортним засобом марки «MAZDA 3», номерний знак НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_4 є недоцільним з огляду на те, що буде надто обтяжливим для власника майна, а завдання кримінального провадження можуть бути досягнуті шляхом обмеження власника права розпорядження транспортним засобом без заборони користування, що буде відповідати меті арешту майна.

За таких обставин, в цілях запобігання необґрунтованого порушення гарантованого Конституцією України права користування майном, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання про арешт майна в частині заборони користування транспортним засобом не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що слідчий суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання в частині заборони користування транспортним засобом марки «MAZDA 3», номерний знак НОМЕР_1 , то відповідно вимоги про арешт свідоцтва про право реєстрацію транспортного засобу марки та ключів від нього - також задоволенню не підлягають.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

Одночасно слідчий суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Додатково слідчий суддя акцентує, що у випадку, якщо в рамках даного кримінального правопорушення майно, на яке накладено арешт , буде оглянуто та встановлено, що відпала необхідність в його подальшому арешті, власник такого майна має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, у відповідності до ст. 174 КПК України.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку про наявність необхідних і достатніх підстав для часткового задоволення клопотання прокурора про арешт майна.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 132, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання - задовольнити частково.

Накласти арешт, шляхом заборони права відчуження та розпорядження на транспортний засіб марки «MAZDA 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні клопотання в іншій частині відмовити.

Попередити ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України за незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт зобов`язавши, як відповідальну особу за збереження арештованого майна, зберігати транспортний засіб в тому виді, якому він прийняв на зберігання на період досудового розслідування і не перешкоджати слідчим органам у доступу до даного речового доказу.

Виконання ухвали покласти на прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1