справа № 208/9913/21
провадження № 1-кп/208/93/26
УХВАЛА

06 січня 2026 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі: головуючого, судді ОСОБА_1 , при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 в режимі відеоконференції, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника ОСОБА_11 ,

у відкритому судовому засіданні по справі кримінального провадження відносно:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 357 КК України,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 162 КК України, розглянувши клопотання сторони обвинувачення про продовження запобіжного заходу -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває зазначена кримінальна справа. Обвинуваченим обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У справі досліджені всі наявні докази, допитані обвинувачені.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_9 надав суду ордер від 06.01.2026 року на надання ОСОБА_12 правової допомоги. Зазначив, що враховуючи щойно укладений договір, просить надати час на ознайомлення з матеріалами справи та встановлення єдиної правової позиції.

Учасники судового засідання не заперечували проти клопотання адвоката.

Прокурорами заявлено окремі клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_12 заходу забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою, та обвинуваченого ОСОБА_13 у виді домашнього арешту в нічний час.

ОСОБА_12 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, є раніше судимим, може ухилитись від суду з огляду на покарання яке йому загрожує у разі визнання винним, вчинити інше кримінальне правопорушення. На даний час ОСОБА_12 засуджений вироком іншого суду до покарання у виді позбавлення волі та фактично відбуває покарання.

ОСОБА_13 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, є раніше судимою особою, не має міцних соціальних зв`язків, може переховуватись від суду з огляду на покарання яке йому загрожує у разі визнання винним, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_12 не заперечував проти задоволення клопотання прокурора та продовження строку його перебування під вартою. Захисники ОСОБА_12 підтримали позицію підзахисного.

Адвокат ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_13 , не заперечували проти клопотання прокурора.

Суд розглянувши клопотання, вислухав учасників судового засідання, встановив наступне.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду.

Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені п. п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувалися при застосуванні до обвинуваченого даного виду запобіжного заходу і його продовженні, та на які на теперішній час вказує прокурор, на час розгляду зазначеного кримінального провадження у суді не відпали, не зменшилися, й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , кожен окремо, обґрунтовано, в достатній мірі для розгляду клопотань сторони обвинувачення, обвинувачуються у вчиненні низки кримінальних правопорушень, у тому числі тяжких злочинів, за які чинним законодавством передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 6 років. Обвинувачені, кожен окремо, раніше судимі за вчинення корисливих злочинів.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи. Тобто, у випадку вирішення питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження причетність особи до вчинення кримінального правопорушення не повинна мати категоричного висновку, а свідчити лише про її можливість.

Суд вважає, що тяжкість обвинувачення, хоча й не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів»

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Щодо характеру особи обвинувачених, суд зазначає, що обвинувачені є раніше неодноразово судимі за вчинення умисних злочинів, в тому числі корисливих, на теперішній час засуджені за корисливі злочини до відбуття реального покарання у виді позбавлення волі. Даних про їх офіційне працевлаштування та джерела доходів до затримання, у суду відсутні.

Наявність у обвинувачених відповідних соціальних зв`язків, само по собі не є достатнім стримуючим фактором порушення ними процесуальних обов`язків.

Суд вважає, що будучи обізнаними про ступінь тяжкості інкримінованих злочинів та покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, існує реальний ризик того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду.

Приймаючи до уваги запровадження в Україні військового стану, утрудненість контролю за зобов`язаннями обвинувачених, такі обставини у своїй сукупності свідчать про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, та як раніше неодноразово судимі за корисливі злочини, не мають визначеного джерела доходу, можуть вчинити інше кримінальне правопорушення.

Розглядаючи клопотання прокурора в частині продовження застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_12 , суд зазначає, що на даний час останній засуджений вироком іншого суду до тривалого покарання у виді позбавлення волі, і навіть найбільш сприятливіше застосування до нього положень ст. 70 ч.4 КК України не перевищує строк покарання з часу його затримання у наявній справі.

На підставі наведеного, суд переконаний у необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки ними доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого ОСОБА_12 перебувати на волі.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу відносно Демянець суд зазначає, що відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Судом встановлено, що домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, що відповідає диспозиції інкримінованих Демянець кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що саме визначені запобіжні заходи відповідають характеру та тяжкості інкримінованих діянь, особам обвинувачених, і саме такі їх види позбавляють їх можливості перешкодити інтересам правосуддя.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 181-184, 331 КПК України, суд -

у х в а л и в :

Клопотання прокурора щодо обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Строк запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, продовжити строком до 03.03.2026 року.

Клопотання прокурора щодо обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у виді домашнього арешту, з застосуванням в період з 22.00 до 05.00 години, продовжити строком до 03.03.2026 року, за адресою: м. Дніпро, вулиця С. Ковалевської, 90-54.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, захисникам, прокурорам, направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення та відповідному органу поліції за місцем мешкання ОСОБА_10 .

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, протягом 5-ти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1