Справа № 572/6076/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2026 року колегія суддів Дубровицького районного суду Рівненської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників:

адвоката ОСОБА_8 ,

адвоката ОСОБА_9 ,

адвоката ОСОБА_10 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дубровиця в режимі відеоконференції підготовче судове засідання по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000051 від 17 березня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

26 грудня 2025 року до Дубровицького районного суду Рівненської області надійшли матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України із затвердженим 11 листопада 2025 року обвинувальним актом.

Ухвалою суду 26 грудня 2025 року колегією суддів вказане кримінальне провадження прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 год. 06 січня 2026 року в приміщенні Дубровицького районного суду Рівненської області.

Разом з тим, 02 січня 2026 року прокурором у кримінальному провадженні керівником Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_12 подані клопотання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_11 .

Так, необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , на переконання прокурора, пов`язана з наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ст. 177 КПК України, які не зменшилися та продовжують існувати.

Також, при вирішенні питання запропонованого запобіжного заходу належить оцінювати у сукупності всі інші обставини, що, відповідно до положень ст. 178 КПК України, враховуються судом при обранні запобіжного заходу, а саме: зібрані під час досудового розслідування докази є вагомими та підтверджують причетність обвинувачених до вчинення ними кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України; обвинувачені вчинили особливо тяжкі кримінальні правопорушення за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років із конфіскацією майна. тож тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у кримінальних правопорушеннях, є достатньою та співрозмірною для продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До того ж, вік та стан здоров`я обвинувачених в загальному дозволяє їм перебувати в слідчому ізоляторі під час судового розгляду, що є необхідним для забезпечення їх належної процесуальної поведінки.

Тому, враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_11 кримінальних правопорушень, а також наявність вищевказаних ризиків та для забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, прокурор вважає, що строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_11 необхідно продовжити.

Прокурор ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні підтримав подані ним клопотання просив продовжити обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_11 строк тримання під вартою, оскільки вважає, що з врахуванням всіх встановлених у кримінальному провадженні обставин, є всі підстави стверджувати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам, які існували в ході проведення досудового розслідування та продовжують існувати і на даний час.

Захисник - адвокат ОСОБА_8 заперечила щодо задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо її підзахисного ОСОБА_6 , оскільки таке є безпідставним, так як наведені прокурором ризики є необґрунтованими та не підтверджені доказами.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника.

Захисники - адвокати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 заперечували. Вважають, що перебування обвинуваченого під цілодобовим домашнім арештом в повній мірі забезпечить виконання ним процесуальних обов`язків.

Втім, зазначили, якщо колегія суддів прийде до висновку про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то просили визначити заставу у розмірі, що передбачений для даної категорії справ.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку своїх захисників.

Заслухавши прокурора, обвинувачених та захисників, вивчивши подані прокурором клопотання, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини "Тейс проти Румунії", автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи перешкоджати встановленню істини у справі іншим чином.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Тимошенко проти України» зазначив, щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції, самого факту, що цей захід застосовується згідно з національним законодавством, що відповідає визначеним стандартам, ще недостатньо він також повинен бути необхідним за даних обставин (також рішення у справах «Нештяк проти Словаччини» та «Хайредінова проти України»).

У підготовчому судовому засіданні встановлено, що в рамках кримінального провадження №0000051 від 17 березня 2025 року обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_13 15 травня 2025 року ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався, зокрема 17 листопада 2025 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим продовжено до 15 січня 2026 року.

Вказане стверджується доданими прокурором до клопотань копіями ухвал Сарненського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при наданні оцінки наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України, враховує положення статей 368, 369, 371, 374 КПК України, змістом яких передбачено, що надання оцінки доказів у справі відбувається в нарадчій кімнаті на стадії постановлення вироку. Зазначене свідчить про те, що суд на стадії проведення підготовчого судового засідання не може робити висновок щодо "обґрунтованості підозри" шляхом надання оцінки всіх доказів у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення, що відповідає критеріям, сформованих у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, позиції у рішенні від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", якою відзначено, що термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення; а також позиції у рішенні від 30 серпня 1990 року у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства", якою відзначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Отже, на думку колегії суддів, відомості, викладені в Реєстрі матеріалів досудового розслідування, а також посилання прокурора в клопотанні на матеріали можуть свідчити про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими інкримінованих кримінальних правопорушень. Вагомість таких доказів наразі не викликає сумнівів.

Таким чином, суд, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначає, що причетність обвинувачених до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень є вірогідною та достатньою для застосування щодо них запобіжного заходу з огляду потреб судового розслідування.

Так, у клопотаннях прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинувачених переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, в обґрунтування яких зазначає наступне.

Тож, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України прокурором обґрунтований тим, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , будучи обізнаними про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ними кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15, ч. З ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України, санкція яких передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років із конфіскацію майна, перебуваючи на свободі, зможуть вчинити дії, спрямовані на цілеспрямоване переховування від органу досудового розслідування, прокурора та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєні ними злочинні діяння.

На переконання прокурора, попри ситуацію, пов`язану із введенням в Україні воєнного стану, а саме неможливості перетину Державного кордону України у легальний спосіб, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть покинути територію України у спосіб, не передбачений законодавством України, оскільки лінія Державного кордону України частково непідконтрольна органам державної влади України станом на даний час, а також що обвинувачений ОСОБА_6 проживає на відстані близько 50 км. до лінії Державного кордону України із республікою білорусь, а обвинувачений ОСОБА_7 - на відстані близько 5 км. до лінії Державного кордону України із республікою білорусь.

Обгрунтовуючи ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор звертає увагу той факт, що основним методом спілкування фігурантів провадження було листування та/або аудіодзвінки із використанням соціальних месенджерів у мережі «Інтернет», а також зауважує, що не встановлено джерело походження вищевказаних психотропних речовин, а тому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі та маючи відкритий доступ до вищевказаної глобальної мережі, зможуть вчинити комплекс заходів, спрямованих на знищення слідів такого спілкування та унеможливлення встановлення стороною обвинувачення вищезазначеного джерела походження згаданих раніше заборонених в обігу на території України речовин.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то прокурор переконаний, що беручи до уваги той факт, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у незаконному придбанні та зберіганні психотропних речовин з метою збуту, в особливо великих розмірах, та незакінченому замаху на їх переміщення через митний кордон України поза митним контролем (контрабанду), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, яких на даний час не вдалося встановити, тому достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, зможуть повідомити останніх про відомі їм вже обставини досудового розслідування, з метою унеможливлення дотримання вимог ст. 2 КПК України в частині, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

До того ж, прокурор зазначає, що отримавши доступ до усіх матеріалів, згідно ст. 290 КПК України, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 володіють інформацією стосовно характеризуючих, в тому числі біографічних, даних свідків, які надали органу досудового розслідування викривальні покази, та обвинувачені матимуть можливість безперешкодно впливати на вказаних учасників процесу, у тому числі свідків сторони обвинувачення, та інших осіб шляхом підкупу, примусу, погроз, у тому числі із застосуванням насильства, з метою зміни або відмови їх від показів.

Аналогічний вплив може бути здійснений на експерта, оскільки обвинуваченим відомо про особу, яка проводила експертизу, а у разі необхідності його допиту в судовому засіданні, можуть вжити вищевказаних заходів з метою надання експертом показів на користь обвинувачених.

Про неможливість запобігти такому ризику свідчить і той факт, що з урахуванням принципу безпосередності дослідження доказів (ч. 1 ст. 23 КПК України), свідки ще судом не допитані та надані ними під час досудового розслідування показання не можуть лягти в основу обвинувального вироку відносно них.

Отже, вказані ризики існують та вони не зменшилися за період застосування щодо обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжують бути актуальними.

Водночас, перебування обвинувачених на волі призведе до неможливості повного та об`єктивного судового розгляду з вищенаведених причин.

При цьому, наведені прокурором ризики захисниками та обвинуваченими не спростовані, що свідчить про їх реальне існування.

Таким чином, наведені прокурором ризики знайшли своє підтвердження в ході розгляду клопотання, доведенні прокурором та не спростовані стороною захисту.

Отже, суд переконується в тому, що наведені прокурором ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинувачених на більш м`який.

Під час проведення підготовчого судового засідання у кримінальному проваджені не здобуто відомостей, які би безумовно свідчили про неможливість тримання обвинувачених під вартою, також судом не отримано відомостей, щодо іншого комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені ст. 177 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а також відсутність підстав для скасування запобіжного заходу, суд вважає за необхідне клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу задоволити та продовжити обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою в межах строків, встановлених ст. 197 КПК України.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Так, згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Отже, в ході судового засідання не було надано стороною захисту підстав та їх обґрунтування щодо визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні, тому її застосування колегія суддів не вбачає за можливе.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 314, 315, 376, 395 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні - керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_12 про продовження строку тримання під вартою по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000051 від 17 березня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України - задоволити.

Продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України на строк 60 днів, тобто з 06 січня 2026 року до 07 березня 2026 року включно без визначення розміру застави.

Продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України на строк 60 днів, тобто з 06 січня 2026 року до 07 березня 2026 року включно без визначення розміру застави.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити до ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" для виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, що перебуває під вартою - з моменту вручення копії ухвали.

Суддя:

Судді: