ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/402/25 Справа № 711/7649/24 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

(в режимі відеоконференцзв`язку),

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Придніпровського райсуду м. Черкаси від 5.03.2025 р. у кримінальному провадженні № 0002799 від 27.08.2024 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеною ухвалою ОСОБА_10 , яка народилась

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Благодатне Золотоніського

р-ну Черкаської обл., громадянина України,

українка, яка має вищу освіту, одружена, має

на утриманні малолітню доньку ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітнього сина

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працює бух-

галтером в ТОВ «Теплосила», раніше не суди-

ма, зареєстрована:

АДРЕСА_1 , проживає:

АДРЕСА_2 ,

передано на поруки трудовому колективу ТОВ «Теплосила» та звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. ст. 44 та 47 КК України за умови, що протягом року з дня передачі її на поруки вона виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Кримінальне провадження № 0002799 від 27.08.2024 р. за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. ст. 44 та 47 КК України закрито.

Роз`яснено обвинуваченій, що згідно ч. 2 ст. 47 КК України, у разі порушення умов передачі на поруки особа притягається до кримінальної відповідальності за вчинений нею злочин.

Роз`яснено трудовому колективу ТОВ «Теплосила», що відповідно до ч. 1 ст. 289 КПК України, якщо протягом року з дня передачі ОСОБА_10 на поруки колективу, вона не виправдає довіру колективу, ухилятиметься від заходів виховного характеру та порушуватиме громадський порядок, загальні збори колективу можуть прийняти рішення про відмову від поручительства за взяту ними на поруки особу. Відповідне рішення направляється до суду, який прийняв рішення про звільнення особи від кримінально відповідальності.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_10 не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , ПАТ «Страхова Група «ТАС» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишено без розгляду.

Роз`яснено потерпілій ОСОБА_7 право на звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

Стягнуто з ОСОБА_10 за проведення судової автотехнічної експертизи 3786,40 грн.

Скасовано арешт, який накладений ухвалою Соснівського райсуду м. Черкаси від 30.09.2024 р. на автомобіль Kia Sorento, р/номер НОМЕР_1 .

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до вимог КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що, висновки суду, що під час досудового та судового розгляду ОСОБА_10 визнала провину та каялася в скоєному, активно сприяла розкриттю злочину, частково добровільно відшкодовувала завдану шкоду, приписи ч. 1 ст. 47 КК України не містять застережень щодо необхідності відшкодування обвинуваченим завданої шкоди, а також застережень щодо часової вимоги здійснення такого відшкодування, а тому суд дійшов переконання, що в судовому засіданні підтверджено наявність у ОСОБА_10 ознак щирого каяття і тому, наявність зазначеної умови для звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності, на переконання суду, також дотримано. Крім того, ОСОБА_10 вину свою визнала повністю, щиро розкаялася, підтвердила суду розуміння наслідків порушення умов звільнення від кримінальної відповідальності з передачею на поруки, висловила свою згоду на виконання виховних заходів та звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, на думку апелянта, вказані висновки місцевого суду, зокрема про наявність щирого каяття у діях ОСОБА_10 є помилковими.

Так, згідно з ч. 1 ст. 47 КК України особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Із вищезазначеної норми вбачається, що інститут звільнення особи від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації можна застосувати лише у разі встановлення усіх обов`язкових для подання відповідного клопотання умов, зокрема: 1) вчинення кримінально караного діяння вперше; 2) таке діяння є кримінальним правопорушенням відповідного ступеню тяжкості; 3) воно не є корупційним та не пов`язане з корупцією, а у разі порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, вчинене особою, яка керувала транспортними засобами не у стані будь-якого сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів; 4) наявне щире каяття особи.

Встановивши відсутність хоча б однієї із цих передумов, суди не вправі застосовувати ст. 47 КК щодо обвинуваченої особи.

Виходячи із положень, закріплених у ст. 47 КК України, питання про звільнення від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки є правом, а не обов`язком суду, і є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, котра вчинила злочин, є можливим без фактичного застосування щодо неї заходів кримінально-правової репресії.

Сам факт звернення із клопотанням про передачу особи на поруки імперативного значення для суду не має. Вищезазначене підтверджується й правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.05.2024 р. у справі № 443/1255/23.

Поняття «щире каяття» відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження, та має існувати безпосередньо із моменту вчинення злочину, а не виникати внаслідок тягаря зібраних доказів та невідворотності покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка про визнання особою своєї винуватості, а відповідне ставлення до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Вищезазначене підтверджується й правовим висновком Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.09.2019 р. (провадження № 51-3392км19).

Однак, на переконання апелянта, у діях ОСОБА_10 відсутнє щире каяття.

Так, потерпіла ОСОБА_7 , станом на день подачі вказаної апеляційної скарги продовжує лікуватись від травм, отриманих в результаті ДТП від 27.08.2024 р. за власні кошти. 27.02.2025 р. ОСОБА_7 була на огляді у КНП «Черкаська міська консультативно-діагностична поліклініка», на якому встановлено, що внаслідок травм від 27.08.2024 року вона: «пересувається за допомогою крісла колісного, п/о рубці у ділянці лівого плеча, біль при пальпації у ділянці лівого плеча, лівого стегна та в ділянці тазу, значне обмеження рухів кульшових суглобів та лівого плечового суглобу на рентгенографії лівої плечової кістки від 14.01.2025 р., консолідуючий багатоуламковий перелом с/н/3 плечової кістки з наявністю металофіксаторів» (довідка міститься в матеріалах справи).

Обвинувачена ОСОБА_10 після направлення обвинувального акту до суду, жодного разу не поцікавилась станом здоров`я ОСОБА_7 , цивільного позову останньої не визнає, а представник ОСОБА_10 заперечував проти прийняття цивільного позову, що підтверджується ухвалою Придніпровського райсуду м. Черкаси від 11.11.2024 р.

Моральної та матеріальної шкоди, заявленої у цивільному позові не відшкодувала. Жодних вибачень особисто перед ОСОБА_7 зі сторони ОСОБА_10 здійснено не було, що підтверджує, що ОСОБА_10 втратила будь-яку зацікавленість у компенсації шкоди ОСОБА_7 й будь-яких дій, спрямованих на відшкодування завданих збитків чи заподіяної шкоди.

Всі платежі, які здійснювались ОСОБА_10 , здійснені з метою створення можливості подальшого уникнення кримінальної відповідальності. Дана теза підтверджується тим, що лише після початку судового розгляду даної справи та заявлення цивільного позову ОСОБА_7 , ОСОБА_10 намагалась формально надіслати незначну частину (20 000 грн., а потім ще 10 000 грн.) від суми заявлених вимог морального та матеріального відшкодування для того, що б в подальшому зробити перед судом видимість щирого каяття. Дані кошти не були отримані ОСОБА_7 .

Автор апеляційної скарги посилається на ухвалу Львівського апеляційного суду від 20.05.2022 р. у справі № 457/162/21, в якій суд зазначив: «У своїй апеляційній скарзі адвокат зазначає, що шкода потерпілому відшкодована лише частково, у сумі 20 000 грн., водночас, загальна сума заподіяної шкоди (без урахування моральної шкоди), становить 87 032 грн. При цьому обвинувачений станом здоров`я потерпілого не цікавився, не надавав йому будь-якої посильної допомоги, не проявляв співчуття, потерпілий його досі не пробачив. З огляду на викладене, щирість каяття матеріалами справи не підтверджена. Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із передачею його на поруки громадській організації зазначених обставин не врахував, не надав їм належної оцінки, внаслідок чого допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону».

Отже, суд першої інстанції не дослідив доводів ОСОБА_7 , які підтверджують, що у поведінці ОСОБА_10 відсутній обов`язковий елемент звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 47 КК України, а саме відсутнє щире каяття. Всі дії, які вчиняються ОСОБА_10 спрямовані на формальну відповідність вимогам ст. 47 КК України.

Також, в оскаржуваній ухвалі суд зазначив: «Представник потерпілої, заперечуючи наявність щирого каяття, посилається на те, що обвинуваченою не вжито заходів для відшкодування завданої потерпілій шкоди. Судом встановлено, що потерпіла заявила цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на суму 571 064, 00 грн. Разом з тим, ОСОБА_10 надала суду квитанції про грошовий переказ потерпілій 18.11.2024 р. на суму 20 000 грн., крім того оплатила за ліки: 25.02.2024 р. на суму 10 000 грн., 28.08.2024 р. на суму 600 грн., 28.08.2024 р. на суму 1000 грн., 09.09.2024 р. на суму 390 грн., 28.08.2024 р. на суму 560 грн., 29.09.2024 р. на суму 793,33 грн., 27.02.2024 р. на суму 339,09 грн., 03.09.2024 р. на суму 240,07 грн., 29.09.2024 р. на суму 784 грн., 08.09.2024 р. на суму 209,51 грн., 25.09.2024 р. на суму 1650,08 грн., 29.08.2024 р. на суму 274,18 грн., 26.09.2024 р. на суму 353,99 грн. Всього на суму 37 194,25 грн. Тобто, обвинувачена частково, добровільно та в силу своїх фінансових можливостей надавала матеріальну допомогу потерпілій».

В контексті даного твердження, апелянт звертає увагу на висновок Одеського апеляційного суду від 30.09.2024 року у справі № 509/2177/22, де суд зазначив наступне:

«Апеляційний суд враховує, що потерпіла має право просити про відшкодування тієї суми, на яку вона вважає, що їй було завдано шкоду, з якою обвинувачений вправі не погоджуватись. Разом з тим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілій на суму 49 450,49 грн., з урахуванням завданої шкоди її здоров`ю, вочевидь не є достатньою. Тобто, сплативши потерпілій 49 450,49 грн. у якості відшкодування за завдану кримінальним правопорушенням шкоду, обвинувачений визнав її достатньою, незважаючи на те, що потерпілій було завдано тілесних ушкоджень середньої тяжкості, вона вимушена лікуватися, в тому числі шляхом оперативних втручань, що призвело до тривалого розладу її здоров`я та часткової втрати працездатності. Таким чином, потребують ретельної перевірки доводи потерпілої про те, що під час розгляду клопотання про передачу на поруки він проявив нещирість та не має щирого каяття у скоєному кримінальному правопорушенні, здійснив лише часткове відшкодування завданої їй шкоди».

Також, 23.10.2024 р. КНП «Черкаська міська консультативно-діагностична поліклініка» надала висновок, згідно якого: пацієнтка ( ОСОБА_7 ) постійно лежача, потребує постійного стороннього догляду, біль при пальпації у ділянці лівого плеча, лівого стегна та в ділянці тазу, значне обмеження рухів кульшових суглобів та лівого плечового суглобу (вищезгадані документи додано до позовної заяви).

Також в матеріалах досудового розслідування міститься висновок експерта № 02-01/890 від 26.09.2024 р., який також підтверджує завдану шкоду ОСОБА_7 , у зв`язку з чим, просить дослідити даний висновок експерта і під час розгляду даного цивільного позову. Також, у даному висновку встановлено, що стан ОСОБА_7 до 06.09.2024 р. відмічався як важкий.

Таким чином, цілком очевидно, що ОСОБА_10 не відшкодувала ОСОБА_7 суму завданої шкоди. Більше того, остання продовжує нести матеріальні витрати на лікування та моральної шкоди, завданої душевними стражданнями, постійними болями та непрацездатністю, а відтак відсутнє щире каяття з боку ОСОБА_10 щодо скоєного ДПТ.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене, не дослідив повно та всебічно обставини справи, а відтак, дійшов протиправного висновку про наявність щирого каяття у діях ОСОБА_10 .

Крім того, ОСОБА_10 ввела та вводить орган досудового розслідування, прокуратуру та суд в оману. Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_10 зазначала, що вона тимчасово не працює. Однак, із відомостей YouControl вбачається, що ОСОБА_10 з 26.11.2021 р. зареєстрована як фізична особа-підприємець із основним КВЕДом: 96.02. Надання послуг перукарям та салонам краси (роздруківка з Youcontrol щодо ФОП ОСОБА_10 наявна в матеріалах). Також, із соціальної мережі Instagram вбачається, що ОСОБА_10 працює у бюті-сфері та активно публікує свої роботи. Остання публікація від 17.01.2025 р., тобто, вже під час, начебто роботи у ТОВ «Теплосила» (роздруківки із соціальної мережі Instagram наявні в матеріалах). Вищезазначені обставини свідчать про суперечність факту безробіття ОСОБА_10 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження.

Також, сумнівним є той факт, що ОСОБА_10 фактично працює у ТОВ «Теплосила» у зв`язку з вищезазначеним та віддаленістю місцезнаходження товариства та місця проживання ОСОБА_13 . Так, зареєстрованим місцезнаходженням ТОВ «Теплосила» є 04071, м. Київ, вул. Щекавицька, буд. 37/48, оф. 1, натомість повідомленим місцем проживання ОСОБА_10 є АДРЕСА_3 .

Більше того, на час досудового розслідування та направлення обвинувального акту в суд, тобто станом на 27.09.2024 р. ОСОБА_10 не була працівником ТОВ «Теплосила» та начебто почала працювати вже після початку розгляду справи № 711/7649/24, що є доказом, що ОСОБА_10 лише формально працевлаштована, з метою дотримання вимог ст. 47 КК України та уникнення кримінальної відповідальності. Більше того, ТОВ «Теплосила» не було надано доказів прийняття на роботу ОСОБА_10 (заяви ОСОБА_10 про прийняття на роботу, наказ про призначення ОСОБА_10 на роботу або будь-який інший документ, на підтвердження даної обставини), а відтак, суд першої інстанції не дослідив належним чином клопотання ТОВ «Теплосила» та додані до нього документи.

Однак, навіть якщо презюмувати, що це відбулось у вересні 2024 р., то критично сприймається клопотання про взяття на поруки трудовим колективом особи, яка працює у компанії не більше 3-х місяців, при тому, що за стандартною практикою лише час випробувального терміну в товариствах є 2 місяці. Таким чином, можна дійти висновку, що створення видимості начебто роботи у ТОВ «Теплосила» після початку судового розгляду справи, має єдину мету - це формальне виконання умов ст. 47 КК України з метою звільнення від кримінальної відповідальності.

Щодо безпосередньо ТОВ «Теплосила» варто зазначити наступне. З протоколу загальних зборів трудового колективу № 1 від 8.01.2025 р. вбачається, що умови передачі ОСОБА_10 на поруки трудовому колективу предметом обговорення не були, рішення про покладення на ОСОБА_10 обов`язків для здійснення заходів виховного характеру не приймались, що ставить під сумнів можливість виправлення останньої за допомогою громадського впливу, з огляду на відсутність чіткого механізму проведення таких заходів.

Більше того, як вже зазначалось, ОСОБА_10 та ТОВ «Теплосила» фактично знаходяться в різних містах, що також унеможливлює забезпечення трудовим колективом заходів виховного характеру та надання гарантій щодо не порушення громадського порядку ОСОБА_10 .

Окрім цього, в клопотанні ТОВ «Теплосила» не зазначено, яких конкретно заходів виховного характеру буде застосовано до ОСОБА_10 та яким чином трудовий колектив буде забезпечувати виконання цих заходів, в т.ч. зважаючи на те, що товариство знаходиться у м. Києві, а ОСОБА_10 проживає у м. Черкаси.

В контексті наведеного, варто звернути увагу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26.01.2021 р. у справі № 511/1146/19, де суд зазначив: «Разом з тим, задовольняючи клопотання трудового колективу про передачу на поруки, суд не звернув уваги на те, що заявлене клопотання за змістом не відповідає вимогам ст. 47 КК, оскільки в ньому не зазначено, які конкретні заходи виховного характеру буде застосовано до особи, яким чином трудовий колектив це буде здійснювати, і чи зобов`язується ця особа законослухняною поведінкою та сумлінною працею виправдати довіру колективу. Отже, суд передчасно дійшов висновку про можливість звільнення цієї особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 47 КК України».

Більше того, оскільки ОСОБА_10 є фізичною особою-підприємцем, то очевидним є той факт, що остання навіть теоретично не може працювати у ТОВ «Теплосила» на повний робочий день, що також підтверджує відсутність у трудового колективу можливості здійснювати контроль за виконанням безпосередніх трудових обов`язків.

Окрім того, до самого клопотання ТОВ «Теплосила» не надано жодних документів, які підтверджують повноваження підписанта клопотання про взяття на поруки ОСОБА_10 трудовим колективом ТОВ «Теплосила», не надано документів, які підтверджують необхідну кількість учасників трудового колективу для наявності кворуму на прийняття рішень, а відтак, суд першої інстанції належним чином не дослідив протокол № 1 Зборів трудового колективу ТОВ «Теплосила» від 8.01.2025 р. Більше того, досить сумнівним видається оформлення зборів трудового колективу протоколом під № 1 у товаристві, яке засноване 14.07.2008 р. (роздруківка із сайту Youcontrol щодо ТОВ «Теплосила» наявна в матеріалах). Представник ТОВ «Теплосила» для надання пояснень щодо клопотання про передачу на поруки трудовому колективу до суду не викликався,

Захисник ОСОБА_9 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 просить ухвалу суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник цивільного відповідача ОСОБА_14 в судове засідання Черкаського апеляційного суду, призначене на 14.08.2025 р. не з`явився, належним чином був повідомлений про день, час та місце судового засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного документу «ухвали про закінчення підготовки та призначення апеляційного розгляду» від 31.03.2025 р. у справі № 711/7649/24, яку було надіслано одержувачу ПАТ «Страхова Група «ТАС» в його електронний кабінет та отримано 2.04.2025 р. (а. пр. 217). Заяви про відкладення розгляду не надав. Справу було розглянуто без його участі, тому що відповідно до вимог ст. 405 КПК України, його участь не є обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді, представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити із вказаних у ній підстав, обвинувачену ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої, вважаючи ухвалу місцевого суду законною та обґрунтованою, прокурора ОСОБА_6 , яка просила залишити ухвалу місцевого суду без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог закону при прийнятті рішення у даному кримінальному провадженні.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що закриття кримінального провадження це закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки показань, речей і документів, які стосуються цього провадження у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КК України, особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., особу можна звільнити від кримінальної відповідальності з передачею на поруки за умови, що вона вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості.

Підставою такого звільнення є щире розкаяння особи, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом підприємства, установи чи організації та виправити свою поведінку. Особу, яка не визнала себе винною у вчиненні злочину, передавати на поруки не можна.

Звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 47 КК України можливе лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, про передачу її на поруки. Звернення з клопотанням крім колективу можуть ініціювати сам обвинувачений або його родичі, потерпілий, а також прокурор, слідчій чи особа, яка проводить дізнання. Клопотання колективу має бути оформлене протоколом загальних зборів колективу, який долучається до справи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, таке рішення місцевого суду цілком відповідає змісту Постанови Пленуму Верховного Суду України, оскільки ОСОБА_10 , яка обвинувачувалась за ч. 1 ст. 286 КК України, вчинила кримінальне правопорушення, яке є нетяжким злочином, відповідно до вимог ст. 12 КК України, є раніше не судимою особою, тобто ОСОБА_10 вперше вчинила злочин невеликої тяжкості.

На момент вчинення злочину ОСОБА_10 не перебувала в стані алкогольного сп`яніння, що корелюється із вимогами ст. 47 КК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_10 дійсно працює бухгалтером в ТОВ «Теплосила».

Також у матеріалах кримінального провадження наявне клопотання колективу ТОВ «Теплосила» за підписом директора ОСОБА_15 , в якому він підтвердив, що обвинувачена ОСОБА_10 перебуває з цією організацією у трудових відносинах, на посаді бухгалтера та просив від імені колективу цієї організації про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_10 у зв`язку з передачею її на поруки ТОВ «Теплосила» (а. пр. 110).

Вказане клопотання ТОВ «Теплосила» оформлене протоколом загальних зборів колективу від 8.01.2025 р. належним чином, оскільки маються підписи секретаря загальних зборів - ОСОБА_16 , підпис директора ТОВ «Теплосила» - ОСОБА_15 , печатка вказаного товариства із зазначенням ідентифікаційного коду та підписи всіх присутніх на зборах 22 членів трудового колективу із зазначенням прізвищ та назви посад кожної особи з присутніх на зборах (а. пр. 111-112).

На веб-сайті YouControl директором цього товариства вказаний саме ОСОБА_15 .

В матеріалах справи наявна копія наказу (розпорядження) № 33-24-К від 17.10.2024 р. про прийняття на посаду Лісачової на роботу, згідно якого її прийнято на роботу бухгалтером, вказаний її оклад (тарифна ставка) 8740 грн., умови роботи: основна ( а. пр. 131).

Тому доводи апеляції, що суд першої інстанції не дослідив належним чином клопотання ТОВ «Теплосила» та додані до нього документи, умови праці обвинуваченої на цьому підприємстві, створення видимості начебто роботи у ТОВ «Теплосила» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Також, виклик представника трудового колективу в суд не передбачений нормами КПК України.

Стосовно доводів апеляції, що ОСОБА_10 зареєстрована як фізична особа-підприємець, надає послуги перукаря, посилання на відомості із соціальної мережі Instagram, з яких вбачається, що ОСОБА_10 працює у б`юті-сфері та активно публікує свої роботи, то апеляційний суд, виходячи з пояснень обвинуваченої під час апеляційного розгляду, враховуючи, що ці факти свідчать виключно про те, що вона займається дозволеними видами підприємницької діяльності, її праця приносить суспільну користь та безумовно свідчить, що ця особа здатна виконати вимоги ст. 47 КК України та довести довіру і трудового колективу, і судової влади.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції з приводу наявності щирого каяття у ОСОБА_10 на час ухвалення судового рішення та його апеляційного перегляду.

Так, щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані.

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку.

Щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

З матеріалів провадження вбачається, що свою вину обвинувачена ОСОБА_10 визнала в повному обсязі.

В матеріалах провадження наявні квитанції про грошовий переказ від обвинуваченої на користь потерпілої ОСОБА_7 від 18.11.2024 р. на суму 20 000 грн., крім того обвинувачена оплатила за ліки: 25.02.2024 р. на суму 10 000 грн., 28.08.2024 р. на суму 600 грн., 28.08.2024 р. на суму 1000 грн., 09.09.2024 р. на суму 390 грн., 28.08.2024 р. на суму 560 грн., 29.09.2024 р. на суму 793,33 грн., 27.02.2024 р. на суму 339,09 грн., 03.09.2024 р. на суму 240,07 грн., 29.09.2024 р. на суму 784 грн., 08.09.2024 р. на суму 209,51 грн., 25.09.2024 р. на суму 1650,08 грн., 29.08.2024 р. на суму 274,18 грн., 26.09.2024 р. на суму 353,99 грн. Всього на суму 37 194,25 грн. (а. пр. 118-125).

Тобто, обвинувачена ОСОБА_10 частково, добровільно та в силу своїх фінансових можливостей надавала матеріальну допомогу потерпілій, що безумовно додатково підтверджує щире каяття в її діях.

Також, ОСОБА_10 відповідно до квитанції № 0413 від 7.08.2025 р. здійснила перерахування потерпілій ОСОБА_7 7000 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП (а. пр. 240-241).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, вказані дії щодо повного визнання своєї вини ОСОБА_10 та вжиття реальних заходів, спрямованих на відшкодування завданої потерпілій шкоди, свідчать про її дійсне щире каяття і відповідне суб`єктивне ставлення до заподіяних наслідків, до законних інтересів потерпілої, зокрема, в частині здійснення справедливої сатисфакції за завдану шкоду, що суд встановлює в аспекті зовнішнього виявлення винуватим свого співчуття і вибачення, висловлених не тільки в формі, яка є переконливим свідченням про наявність таких, а і за умови, що вони відповідають реальному ставленню винуватої особи до страждань, заподіяних потерпілій.

Крім того, встановлено, що обвинувачена ОСОБА_10 відшкодувала шкоду потерпілій ОСОБА_7 : пов`язану з лікуванням на загальну суму 6194,17 грн.; моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.; відшкодовано витрати по евакуації транспортного засобу в розмірі 1000 грн., що також безумовно свідчить про її дійове каяття. Попросила вибачення у потерпілої ОСОБА_7 , яка внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Усі ці обставини, на думку апеляційного суду, свідчать, що щире каяття ОСОБА_10 носить не формальний характер, а є дійсною обставиною, яка свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом організації в якій вона працює та виправити свою поведінку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд під час судового розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК України.

Апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд постановив рішення, яке відповідає цій вимозі, а тому погоджується з таким рішенням, так як було встановлено, що діяння, яке поставлено ОСОБА_10 у провину, дійсно мало місце, а саме 27.08.2024 р., в наслідок порушень вимог ПДР України ОСОБА_10 спричинила ДТП, в результаті якого ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; це діяння містить склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, який підтверджується сукупністю доказів у кримінальному провадженні і ОСОБА_10 винна в його вчиненні.

Крім того, умови та підстави звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності передбачені КК України дотримані з вищезазначених підстав.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про необхідність скасування ухвали місцевого суду від 05.03.2025 р., а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України потрібно передати на новий судовий розгляд до Придніпровського районного суду м. Черкаси, оскільки

висновки місцевого суду про те, що під час досудового та судового розгляду ОСОБА_10 визнала провину та каялася в скоєному, активно сприяла розкриттю злочину, частково добровільно відшкодовувала завдану шкоду, приписи ч. 1 ст. 47 КК не містять застережень щодо необхідності відшкодування обвинуваченим завданої шкоди, а також застережень щодо часової вимоги здійснення такого відшкодування, а тому суд дійшов переконання, що в судовому засіданні підтверджено наявність у ОСОБА_10 ознак щирого каяття і тому, наявність зазначеної умови для звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності, також дотримано. Крім того, ОСОБА_10 вину свою визнала повністю, щиро розкаялася, підтвердила суду розуміння наслідків порушення умов звільнення від кримінальної відповідальності з передачею на поруки, висловила свою згоду на виконання виховних заходів та звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, на думку апелянта, вказані висновки місцевого суду, зокрема про наявність щирого каяття у діях ОСОБА_10 є помилковими, то на переконання апеляційного суду, вказані доводи до задоволення не підлягають, так як висновки місцевого суду є вірними та обґрунтованими, підтверджуються письмовими доказами, а тому апеляційний суд погоджується з ними.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що всі платежі, які здійснювались ОСОБА_10 здійснені з метою створення можливості подальшого уникнення кримінальної відповідальності і це підтверджується тим, що лише після початку судового розгляду даної справи та заявлення цивільного позову ОСОБА_7 , ОСОБА_10 намагалась формально надіслати незначну частину (20 000 грн., а потім ще 10 000 грн.) від суми заявлених вимог морального та матеріального відшкодування для того, щоб в подальшому зробити перед судом видимість щирого каяття. Дані кошти не були отримані ОСОБА_7 , то апеляційний суд вважає такі доводи також такими, що не підлягають до задоволення, оскільки відповідно до квитанції № 0413 від 7.08.2025 р. ОСОБА_10 здійснила перерахування потерпілій ОСОБА_7 7000 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП, коли справа знаходилась в апеляційному суді, що свідчить про те, що обвинувачена продовжує виплати шкоди потерпілій.

Крім того, в апеляційному суді було встановлено, що обвинувачена ОСОБА_10 навідувалась у лікарню до потерпілої ОСОБА_7 та купувала їй необхідні ліки, вказані обставини потерпіла підтвердила в суді першої інстанції.

Окрім цього, було встановлено, що потерпіла не надавала номер своєї банківської картки, на яку б обвинувачена могла перерахувати кошти, що істотно ускладнило можливості з відшкодування шкоди, потерпіла взагалі уникала спілкування з обвинуваченою.

Все це свідчить про намагання сатисфакції щодо потерпілої ОСОБА_7 з приводу завданої їй шкоди, а тому апеляційний суд не погоджується з доводами сторони обвинувачення, що обвинувачена ОСОБА_10 та її захисник намагаються зробити перед судом видимість щирого каяття.

За таких обставин, апеляційний суд вбачає, що обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_8 немає.

На переконання апеляційного суду, судом першої інстанції не було допущено істотних порушень вимог кримінального або кримінально-процесуального законів, які б давали обґрунтовані підстави для зміни або скасування ухвали суду.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Ухвалу Придніпровського райсуду м. Черкаси від 05.03.2025 р., якою ОСОБА_10 передано на поруки трудовому колективу ТОВ «Теплосила» зі звільненням від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. ст. 44 та 47 КК України, а кримінальне провадження № 0002799 від 27.08.2024 р. за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. ст. 44 та 47 КК України закрито залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді