УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 344/12231/25

провадження № 51-4477 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_4 , яка брала участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

установив:

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року, за результатами розгляду апеляційної скарги прокурора, було залишено без зміни вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 7 серпня 2025 року, яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Южноукраїнськ Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, до основного покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК України.

Суд встановив, що ОСОБА_5 , через телеграм-канал, шляхом відшукування закладки незаконно, а саме в порушення вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», з метою подальшого збуту придбав та незаконно зберігав особливо небезпечну психотропну речовину - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он).

Перебуваючи на вулиці Довга, 60 у місті Івано-Франківську, ОСОБА_5 , діючи умисно та з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний, суспільно небезпечний характер своїх дій, приховав неподалік одного із гаражів пачку з-під сигарет, усередині якої знаходився поліетиленовий пакетик із вмістом особливо небезпечної психотропної речовини - PVP, з метою подальшого збуту ОСОБА_6 , який о 16:45, 5 березня 2025 року здійснив переказ грошових коштів у сумі 600 гривень на банківську карту, що належала ОСОБА_5 , та після цього близько 17:00 у зазначеному місці знайшов заховану психотропну речовину - PVP у кількості 0,3706 грама.

Далі, ОСОБА_5 повторно, незаконно придбав кристалічну особливо небезпечну психотропну речовину - PVP, яку незаконно зберігав за місцем свого проживання з метою збуту. 26 березня 2025 року приблизно о 10:55, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , діючи умисно та з корисливих мотивів, повторно незаконно збув ОСОБА_6 за 500 гривень паперовий згорток, усередині якого знаходилася кристалічна речовина - PVP у кількості 0,0944 грама.

Окрім цього, ОСОБА_5 повторно незаконно придбав кристалічну речовину, яку незаконно зберігав при собі з метою збуту, та 22 квітня 2025 року приблизно о 18:00, перебуваючи у АДРЕСА_1 , повторно незаконно збув ОСОБА_6 за 400 гривень паперовий згорток, усередині якого знаходилася кристалічна речовина - PVP у кількості 0,0071 грама.

Крім того, ОСОБА_5 повторно незаконно придбав кристалічну особливо небезпечну психотропну речовину - PVP та порошкоподібну речовину амфетамін, які незаконно зберігав при собі з метою збуту. 22 квітня 2025 року о 20:00, за адресою: вул. Галицька, 117 у м. Івано-Франківську, під час виконання вимог ст. 208 КПК України, ОСОБА_5 добровільно видав полімерну колбу зі вмістом кристалічної речовини зеленого кольору, яка згідно з висновком експерта містила PVP у кількості 0,3272 грама, та згорток ізоляційної стрічки жовтого кольору, усередині якого знаходився зіп-пакет із порошкоподібною речовиною білого кольору - амфетамін у кількості 0,2135 грама.

Вказані дії суд кваліфікував за ч. 2 ст. 307 КК України, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту психотропної речовини та особливо небезпечної психотропної речовини, а також збут особливо небезпечної психотропної речовини, повторно.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Прокурор вказує, що апеляційний суд, при залишенні апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення належним чином не перевірив доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції ч. 1 ст. 69 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

На обґрунтування своїх вимог вона зазначає, що залишаючи вирок без зміни, апеляційний суд не навів в ухвалі мотивів, якими погодився з висновками суду щодо наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання: активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та щире каяття, як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення щодо достатності підстав для призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом.

Зокрема, прокурор зазначає, що під час апеляційного розгляду засуджений наводив додаткові обставини щодо сімейного стану, які, на думку, прокурора не були перевірні апеляційним судом, у зв`язку з цим безпідставно враховані при залишення вироку без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у скарзі мотивів, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, доведеність його вини та кваліфікація діянь за ч. 2 ст. 307 КК України у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

У касаційній скарзі прокурор не погоджується із рішенням апеляційного суду про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, вказуючи на порушення вимог ст. 419 КПК України.

За змістом ст. 419 КПК України, у рішенні апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає, що ухвала Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року відповідає цим вимогам процесуального закону.

Так, зі змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що прокурор, не погоджуючись з вироком місцевого суду щодо ОСОБА_5 , подав апеляційну скаргу, в якій стверджував про неправильне застосування вимог ч. 1 ст. 69 КК України та, не заперечуючи встановлені судом обставин, які пом`якшують покарання, вважав, що ці обставини не дають підстав вважати, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, а тому, на його думку, суд першої інстанції належним чином не мотивував своє рішення про необхідність призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок, у межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, за результатами апеляційного розгляду дійшов висновку про безпідставність вимог скарги прокурора.

Відповідно до ст. 65 КК України, підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються, зокрема, ст. 69цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, зазначених у цій статті, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено ч. 2 ст. 307 КК України, суд установив наявність двох обставин, які пом`якшують покарання засудженому: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, дані про особу винного, який є особою молодого віку, критично ставиться до вчиненого, виявив бажання бути мобілізованим. Також суд урахував думку прокурора, який просив призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 307 КК України. Водночас, у зв`язку із відсутністю обставин, які обтяжують покарання і наявністю двох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, дійшов висновку, що наявні всі підстави для застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, тому призначив засудженому основне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і додаткове - конфіскація всього належного йому на праві власності майна.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції і залишив це рішення без зміни.

У касаційній скарзі прокурор не погоджується з мотивами, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, зазначає, що рішення апеляційного суду ґрунтується на не підтверджених даних щодо наявності у засудженого дитини на утриманні та дружини, яка перебуває на військовій службі.

Проте зі змісту ухвали апеляційного суду та вироку вбачається, що засуджений розлучений, а про дітей взагалі немає ніякої згадки, тобто, перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо законності призначеного покарання, апеляційний суд не посилався на ці обставини, а врахував ті, що прокурором у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі не оспорювались: наявність двох обставин, які пом`якшують покарання та, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зокрема, апеляційний суд звернув увагу, що зі змісту апеляційної скарги прокурора ОСОБА_7 та позиції прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у суді апеляційної інстанції, сторона обвинувачення не заперечувала наявність встановлених судом обставин, які пом`якшують покарання, однак вважала, що у своїй сукупності вони не зменшують ступінь тяжкості злочину та не свідчать про наявність правових підстав для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України.

Таким чином, стороною обвинувачення не оспорювалось те, що засуджений ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину.

Проте, вже у касаційній скарзі, посилаючись на фактичні обставини кримінального провадження, які не оскаржувались згідно з положеннями ст. 394 КПК України, прокурор, яка брала участь у суді апеляційної інстанції, ставить під сумнів встановлення обставин, що пом`якшують покарання.

Відповідно до правової позиції ККС ВС у постанові від 13 березня 2025 року (справа № 688/2796/22), сприяння у встановленні істини, явка до слідчого для проведення слідчих дій, присутність під час судового розгляду на кожному судовому засіданні охоплюється активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення.

Отже, активне сприянням розкриттю кримінального правопорушення не може бути лише посиланням на конкретні встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, а й інші процесуальні дії особи на досудовому і під час судового розгляду, відсутність яких у даному випадку прокурором у касаційній скарзі не наводиться, а тому доводи про не встановлення судом цієї пом`якшуючої обставини колегія суддів вважає безпідставними.

Також у касаційній скарзі прокурор вважає, що безпідставно судом враховано щире каяття засудженого.

Проте зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений критично ставиться до вчиненого і виявив бажання проходити військову службу, що у даному випадку свідчить про щире каяття, яке визнається як осуд протиправної поведінки та бажання виправити ситуацію конкретними діями.

Слід зазначити, що факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення в кожному випадку повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження, враховуючи всі обставини справи та особу винного, щоб визначити ступінь тяжкості. У даному випадку це було судом виконано.

Тому, касаційна скарга прокурора є необґрунтованою, а рішення ухвалено апеляційним судом відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з наведеними в ухвалі Івано-Франківського апеляційного суду мотивами про те, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження із наведених прокурором у касаційній скарзі доводів немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_4 , яка брала участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3