ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 214/7059/17

провадження № 51-949км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року в об`єднаному кримінальному провадженні за № № 0002631, 0000932, 0001503 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 квітня 2020 року за ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК) на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 186, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. За вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 рокуОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 186, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покаранняза:

- ч. 2 ст. 186 КК - 6 років позбавлення волі;

- ч. 3 ст. 186 КК - 8 років позбавлення волі;

- ч. 4 ст. 187 КК - 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;

- п. 6 ч. 2 ст. 115 КК - 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

2. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначеноОСОБА_7 покарання - 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

3. На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 квітня 2020 року, більш суворим за цим вироком, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього належного йому майна.

4. Вироком Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 скасовано в частині призначеного покарання.

5. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_7 покарання за:

- ч. 2 ст. 186 КК - 6 років позбавлення волі;

- ч. 3 ст. 186 КК - 8 років позбавлення волі;

- ч. 4 ст. 187 КК - 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави;

- п. 6 ч. 2 ст. 115 КК - довічне позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави.

6. На підставі частин 1, 2 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі призначено ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави.

7. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна за вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 квітня 2020 року більш суворим покаранням у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна в дохід держави. У решті вирок залишено без змін.

8. Згідно з вироком ОСОБА_7 визнаний винним в умисному вбивстві з корисливих мотивів та розбійному нападі, поєднаному із проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому особою, яка раніше вчинила розбій, за таких обставин.

9. Так, ОСОБА_7 у ранковий час 10 серпня 2019 року, знаходячись у 3-му під`їзді буд. АДРЕСА_2 , побачив відчинені вхідні двері кв. № 32 , де проживали малознайомі йому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її чоловік ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та, помилково вважаючи, що зазначені особи в квартири відсутні, розуміючи, що у ній можуть зберігатися гроші та інше цінне майно, діючи умисно, із корисливих мотивів, через незачинені вхідні двері проник до цієї квартири.

10. У цей же час йому назустріч вийшла господарка квартири ОСОБА_8 , однак ОСОБА_7 , не бажаючи припинити свої злочинні дії, спрямованні на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи, що вони стали очевидними для ОСОБА_8 , вирішив вчинити на неї розбійний напад та подальше умисне вбивство останньої із корисливих мотивів. Будучи особою, яка раніше вчинила розбій, діючи умисно на реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , знаходячись у коридорі вищевказаної квартири, об`єктивно розуміючи, що ОСОБА_8 унаслідок похилого віку нездатна чинити належний опір його протиправному посяганню та розраховувати на допомогу сторонніх осіб, близько 08:35 напав на неї, умисно завдавши їй одного удару правою рукою в лобну ділянку голови та одного удару в ділянку підборіддя, після чого, продовжуючи свої злочинні дії, обхопив ОСОБА_8 своєю рукою за шию та, застосовуючи фізичну силу, затягнув її до приміщення спальної кімнати вказаної квартири, де повалив спиною на підлогу. Далі, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_8 і бажаючи настання саме таких наслідків, ОСОБА_7 ногою в області грудної клітки притиснув потерпілу до підлоги, посилюючи тиск вагою власного тіла, придавлюючи при цьому коліном органи шиї останньої, перекрив їй тим самим доступ повітря до органів дихання, та здавлював до тих пір, поки ОСОБА_8 перестала подавати ознаки життя і в результаті отриманих унаслідок злочинних дій ОСОБА_7 травм померла.

11. Упевнившись у доведенні злочинного наміру, спрямованого на заподіяння смерті ОСОБА_8 , до кінця, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що перешкоди для заволодіння майном ОСОБА_8 усунуті, незаконно обшукав її кв. АДРЕСА_4 , де виявив та протиправно заволодів майном ОСОБА_10 , а саме грошовими коштами в сумі 11 400,00 грн, кнопковим мобільним телефоном «NOMI» вартістю 290,00 грн та ключами, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення, обернувши викрадене майно на свою користь, чим спричинив майнову шкоду на загальну суму 11 690,00 грн, а внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_7 . ОСОБА_8 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з її смертю.

12. Цим вироком ОСОБА_7 засуджений також за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186 КК за епізодами злочинної діяльності щодо потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відповідно. Обґрунтованість його засудження, правильність кваліфікації дій та відповідність призначеного йому покарання у цій частині стороною захисту не оспорюються.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

13. У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

14. Мотивує тим, що постанова прокурора про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування усупереч вимогам ч. 5 ст. 36 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) винесена неуповноваженою на прийняття такого рішення особою та не містить вказівки на встановлення неефективності досудового розслідування, тому усі отримані після винесення цієї постанови докази є недопустимими і не можуть бути використані як докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.

15. Також, даючи власний аналіз доказам у кримінальному провадженні, захисник стверджує, що ОСОБА_7 не бажав настання смерті потерпілої ОСОБА_8 , він лише прагнув подолати її опір, щоб безперешкодно заволодіти майном. Коли обвинувачений залишав квартиру, потерпіла була жива, її смерть настала не від механічної асфіксії, яка характерна для вбивства через удушення, а від травматичного шоку, викликаного тяжкими тілесними ушкодженнями. Тож ОСОБА_7 наніс ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили її смерть, його ставлення до такого наслідку його дій характеризується необережністю, тому вони підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК, а не ст. 115 КК.

16. Захисник вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі не співмірне його діям, є занадто суворим та не сприятиме досягненню мети покарання, якою є не лише кара, а й виправлення засудженого.

Позиції інших учасників судового провадження

17. На вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 також було подано касаційну скаргу прокурором, яка брала участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, однак до початку касаційного розгляду вона відмовилася від своєї касаційної скарги.

18. У судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник підтримав свою касаційну скаргу.

19. Прокурор проти задоволення касаційної скарги заперечила.

Мотиви Суду

1. До початку касаційного розгляду прокурор, яка брала участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, упорядку статей 403, 432 КПК відмовилася від поданої нею касаційної скарги, звернувшись до касаційного суду з відповідним клопотанням від 14 жовтня 2025 року.

2. Відповідно до вимог статей 403, 432 КПК особа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення касаційного розгляду. З огляду на зазначені положення кримінального процесуального закону колегія суддів вважає за необхідне прийняти відмову прокурора від касаційної скарги і закрити касаційне провадження у цій частині.

3. Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скаргисторони захисту, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

4. За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

5. Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

6. Доводи про необґрунтоване засудження ОСОБА_7 за ст. 115 КК за епізодом злочинної діяльності щодо потерпілої ОСОБА_8 , аналогічні тим, що викладені в касаційній скарзі сторони захисту, були предметом ретельної перевірки судами попередніх інстанцій. Зазначені в їхніх судових рішеннях мотиви про відхилення цих доводів колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

7. Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини, де до заподіяння тяжкого тілесного ушкодження винна особа ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

8. Під час кримінального провадження ОСОБА_7 не заперечував своєї причетності до вчинених щодо потерпілої ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, перебування в її квартирі в інкримінований період та застосування до неї фізичного насильства. Стверджував лише про відсутність умислу на заподіяння їй смерті, зазначаючи, що хотів подолати опір потерпілої з метою безперешкодного заволодіня її майном і коштами, при цьому не тиснув на груди та шию останньої вагою тулуба, ногою, коліном, тощо, як про це вказано у обвинуваченні, а тільки один раз ударив в обличчя і трохи здавив рукою шию.

9. Проте, згідно з даними акту судово-медичного дослідження та висновків експертів за результатами проведення судово-медичних експертиз трупу ОСОБА_8 останній було спричинено численні, як зовнішні, так і внутрішні, тілесні ушкодження, а саме: у вигляді синця в лобовій ділянці ліворуч, садна в ділянці підборіддя, синців та внутрішньошкіряних крововиливів на шиї праворуч по бічній поверхні, синця від проекції нижньої щелепи до нижньої третини шиї ліворуч, чисельних синців по передній поверхні грудної клітини від проекції ключиць до 3 міжребер`я із внутрішньошкіряними крововиливами, синців по розгинальній поверхні правого передпліччя, крововиливів у м`які покрови голови праворуч та ліворуч, переломів під`язикової кістки, щитоподібного хряща та перстнеподібного хряща, крововиливів у м`які тканини шиї та у м`які тканини задньої поверхні органокомплексу шиї, перелому ребер праворуч 1-4 по білягрудинній лінії, перелому ребер ліворуч 2-5 по середньо-ключичній лінії, перелому ребер праворуч 2-8 по середньо-пахвинній лінії, перелому ребер ліворуч 2-9 по середньо-пахвинній лінії із крововиливами в міжреберні м`язи, конструкційного перелому ребер ліворуч 2-5 по біляхребетній лінії, перелому 2 ребра праворуч по біляхребетній лінії, крововиливів під плевру легень, розриву плеври та тканин легень по задній поверхні, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілої. Причиною смерті стала сполучена тупа травма шиї, грудної клітки та голови, яка ускладнилася розвитком травматичного шоку.

10. За результатами проведених слідчих дій та експертних досліджень у тому числі виявлено у змивах із шиї трупу ОСОБА_8 наявність клітин з ядрами, генетичні ознаки яких належать особі чоловічої генетичної статі та збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_7 і не збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_8 , що додатково доводить факт удушення обвинуваченим потерпілої за шию.

11. Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 відтворив обставини та механізм заподіяння ним ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, від яких вона померла, а також обставини заволодіння її майном, що зафіксовано в протоколі зазначеної слідчої дії, проведеної з дотриманням вимог статей 223, 240 КПК, із застосуванням відеозапису, за участю понятих, захисника обвинуваченого та судово-медичного експерта. Після ознайомлення з протоколом та відеозаписом зауважень та доповнень до порядку проведення цієї слідчої дії від її учасників не надійшло, протокол підписано усіма учасниками без будь-яких застережень. У ході дослідження відеозапису проведення слідчого експерименту під час розгляду справи судом першої інстанції не було встановлено ознак примусу, вимушеності в показаннях обвинуваченого, навпаки, суд констатував, що він у присутності адвоката добровільно дає чіткі та послідовні свідчення з приводу обставин вчинених кримінальних правопорушень.

12. Даними протоколу затримання ОСОБА_7 із фототаблицею підтверджується факт затримання його з частиною речових доказів, у тому числі викрадених з місця події грошей, а також факт добровільного надання ним пояснень щодо викрадання майна саме з квартири, де було вчинено вбивство.

13. З метою перевірки тверджень обвинуваченого про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування судом першої інстанції було скеровано відповідні матеріали до ТУ ДБР у м. Полтаві. За результатами проведених перевірок та службових розслідувань ТУ ДБР у м. Полтаві, Дніпропетровського управління ДВБ НП України, КРУП ГУПН не виявлено ознак будь-яких кримінальних правопорушень у діях співробітників правоохоронних органів, свідчення обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно застосування до нього незаконних методів розслідування не знайшли свого підтвердження. Відомості про оскарження стороною захисту результатів проведених службових перевірок у матеріалах кримінального провадження відсутні. Не йдеться про їх оскарження і в касаційній скарзі сторони захисту. До того ж колегія суддів касаційного суду зауважує, що обвинувачений під час судового розгляду у суді першої інстанції заперечував спрямованість умислу на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_8 і висновки суду щодо його винуватості в цій частині не ґрунтуються на свідченнях, наданих під час досудового розслідування, а доводяться сукупністю наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які узгоджуються між собою.

14. На спростування доводів сторони захисту про недопустимість усіх доказів, отриманих за результатами проведених слідчих дій СВ Криворізького ВП ГУНП у Дніпропетровській області, куди кримінальне провадження було передано зі СВ Саксаганського ВП КВП ГУНП на підставі постанови прокурора про зміну підслідності в порядку ч. 5 ст. 36 КПК, суди попередніх інстанцій зазначили, що СВ Криворізького ВП ГУНП є спеціалізованим слідчим підрозділом у межах одного органу, який, тим не менш, не є «слідчим підрозділом вищого рівня» по відношенню до СВ Саксаганського ВП КВП ГУНП і підслідність якого поширюється на ту ж територію, що і у СВ Саксаганського ВП КВП ГУНП. До того ж, як убачається з постанови прокурора, у Криворізькому ВП створено відділення слідчого відділу, слідчі якого проводять досудове розслідування лише у кримінальних провадженнях у злочинах проти життя і здоров`я осіб. Тож немає підстав для твердження про отримання доказів у цьому кримінальному провадженні неуповноваженими особами.

15. У цьому контексті суд касаційної інстанції звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22), де Велика Палата зазначила, що в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. Натомість касаційна скарга сторони захисту не містить обґрунтування того, яким чином і які саме права обвинуваченого було порушено внаслідок передачі цього кримінального провадження зі СВ Саксаганського ВП КВП ГУНПдо СВ Криворізького ВП ГУНП у Дніпропетровській областіта проведення останнім слідчих дій у ньому.

16. Даючи оцінку доводам сторони захисту про відсутність у ОСОБА_7 умислу на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_8 , колегія суддів касаційного суду зазначає, що цілеспрямований усвідомлений характер дій обвинуваченого, їх послідовність та інтенсивність, кількість, характер і локалізація тілесних ушкоджень, завданих ним потерпілій, очевидний для ОСОБА_7 похилий вік та стан здоров'я останньої, які завідомо для обвинуваченого не дозволяли їй чинити будь-який ефективний опір нападу, його початкова мета, яка полягала у заволодінні майном раніше знайомої потерпілої, та прагнення уникнути подальшого викриття з її боку вказують на спрямованість його умислу саме на заподіяння смерті ОСОБА_8 .

17. За результатами дослідження і оцінки сукупності вищевказаних та інших доказів у цьому кримінальному провадженні судами з дотриманням вимог ст. 94 КПК доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а його дії за встановлених та наведених у вироку фактичних обставин правильно кваліфіковані за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.

18. Покарання ОСОБА_7 призначено апеляційним судом з дотриманням вимог статей 50, 65, КК, відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів, його особі та конкретним обставинам справи, є справедливим та співмірним вчиненому. Мотивуючи своє рішення у цій частині, апеляційний суд у своєму вироку зазначив, що ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, серед яких є злочини, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів проти життя, здоров`я та власності особи, невиправним наслідком його дій стала смерть людини. Будучи фізично здоровим молодим чоловіком міцної статури, ОСОБА_7 , не вважаючи життя людини найвищою цінністю, безжально холоднокровно вбив знайому значно старшу за нього жінку, якій на момент вчинення злочину було 80 років і яка з огляду на свій похилий вік та стан здоров`я не створювала для нього жодної небезпеки, а після вбивства заволодів її майном, чим поставив її життя нижче своїх корисливих бажань. Усвідомлюючи, що потерпіла не подає ознак життя, він не намагався надати їй допомогу, не викликав карету швидкої медичної допомоги, а почав обдумано обшукувати квартиру з метою виявлення майна потерпілої, заволодівши яким спокійно залишив місце вчинення злочину. Поведінку обвинуваченого апеляційний суд розцінив як таку, що свідчить про свідоме нехтування загальнолюдськими цінностями та високий ступінь його суспільної небезпеки.

19. При визначенні виду й міри покарання ОСОБА_7 апеляційним судом було враховано ступінь тяжкості та конкретні обставини вчинених ним злочинів, дані про його особу, обставини, що обтяжують покарання, якими суд визнав рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку, відсутність обставин, які би пом`якшували покарання. Також апеляційний суд зважив на те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий. Будучи раніше засудженим за умисний тяжкий злочин у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, де суд надав йому можливість виправлення без ізоляції від суспільства та реального відбування покарання, вже через 6 місяців вчинив новий умисний тяжкий насильницький злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, за який був засуджений та отримав покарання у виді позбавлення волі. Проте навіть після відбуття майже 6 років ув`язнення та звільнення умовно-достроково ОСОБА_7 належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив ряд злочинів, кожний із яких був більш тяжкий за попередній, а потерпілими від них були жінки, тобто менш захищені категорії жертв, позбавлені можливості чинити дієвий опір. Враховуючи хронологію та специфіку вчинених обвинуваченим злочинів, які вказують на підвищену суспільну небезпечність його особи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі. З такими аргументами повністю погоджується колегія суддів касаційного суду.

20. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine)від 09 грудня 1994 року). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року).

21. Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржених судових рішень у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не виявлено.

22. Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 слід залишити без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора, яка брала участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, закрити.

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3