ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3081/25 Справа № 229/4589/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 04 серпня 2025 року відносно ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 04 серпня 2025 року

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Шостка Сумської області, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовець зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнано винним та засуджено за 1 ст. 115 КК України до покарання у виді 8 (восьми) років 6 (шести) місців позбавлення волі. Вирішено долю речових доказів. Стягнуто з нього судові витрати.

Згідно вироку суду першої інстанції, молодший сержант ОСОБА_9 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи її на посаді заступника командиpа бойової машини - навідника - оператора механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , в порушення ст.ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 13, 14, 16, 20, 21, 22, 22-1, 30, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 12 січня 2024 року, приблизно об 20 годині 30 хвилин (точний час в ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за адресою: АДРЕСА_3 , будучи обуреним, тим, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наніс декілька ударів йому по обличчю, він ( ОСОБА_9 ) діючи з прямим умислом, маючи намір на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , пішов до спальної кімнати вказаної квартири, де взяв до рук ввірену йому для службового користування ручну бойову нарізну вогнепальну зброю 5,45 мм автомат Калашникова, зразка 1974 року (АК-74) № НОМЕР_2 1982 р.в., з приєднаним магазином з бойовими припасами, після чого, повернувся у кухню за вищезазначеною адресою, перевів перемикач вогню в положення автоматичної стрільби, відвів затворну раму в крайнє положення і відпустив, чим дослав патрон у патронник і привів автомат у бойову готовність та без будь яких вагань здійснив з дистанції не менше одного метру в бік солдата ОСОБА_11 не менше семи пострілів, в результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді двох вогнепальних наскрізних кульових поранень грудної клітини з ушкодженнями верхньої долі правої та лівої легені, ребер зліва з дотичним пораненням лівого плеча, чотирьох вогнепальних поранень лівого стегна з ушкодженнями м`яких тканин, одного дотичного вогнепального поранення лівого стегна з ушкодженнями м`яких тканин, чотирьох дотичних вогнепальних поранень правого стегна з ушкодженнями м`яких тканин, правої стегнової кістки, дотичного вогнепальне поранення лівого передпліччя з ушкодженнями променевої кістки, від яких солдат ОСОБА_11 помер на місці події..

По справі надійшли аналогічні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , в яких вони просять вирок відносно ОСОБА_9 ч. 1 ст. 115 КК України змінити та перекваліфікувати його дії на ст. 118 КК України. Зазначають, що висновки суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненому злочині є необґрунтованими та спростовуються фактичними обставинами справи. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вини ОСОБА_9 .. Суд першої інстанції не надав аналізу та оцінки доказам по справі.

Вказують, що у ОСОБА_9 не було наміру та бажання заподіяти смерть потерпілому, оскільки це була самооборона. Сторона захисту наголошує, що потерпілий першим почав конфлікт, а обвинувачений тільки захищався. Крім того, суд першої інстанції не дослідив питання спричинення обвинуваченому тілесних ушкоджень, а саме закритий перелом правої руки, розрізане повіко на обличчі та різана рана голови.

Заслухавши суддю доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 115 КК України, при викладених у вироку обставинах, підтверджені сукупністю належних та допустимих доказів, перевірених судом та наведених у вироку.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, обвинувачений ОСОБА_12 суду пояснив, що він за адресою АДРЕСА_4 мешкав разом з ОСОБА_11 , в різних кімнатах. В його кімнаті була зброя, яка була за ним закріплена. 12.01.2014 за адресою їх мешкання з потерпілим приїхав їх знайомий ОСОБА_13 , вони разом вживали спиртні напої. З потерпілим у нього були неприязне ні відносини, ОСОБА_14 його ображав, висловлювався нецензурною лайкою та застосовував силу до нього. Під час вживання спиртних напоїв ОСОБА_14 погрожував ножем ОСОБА_12 , він його вибив та ОСОБА_14 заспокоївся. За для свого спокою та щоб ОСОБА_14 йому не погрожував, він виставив свій автомат з кімнати до коридору. Після чергового нападу зі сторони ОСОБА_14 , який розрізав ОСОБА_15 , ОСОБА_12 взяв автомат та вистрелив в ногу ОСОБА_14 , але вийшла коротка черга. ОСОБА_12 наполягає, що не бажав настання смерті потерпілому, а лише захищався.

Свідок ОСОБА_13 , суду пояснив, що дійсно він був присутнім 12.01.2024 року за адресою за адресою АДРЕСА_4 , де мешкали ОСОБА_14 та ОСОБА_12 . Вказав, що вони разом вживали спиртні напої, він декілька разів розбороняв ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , ОСОБА_14 був ініціатором конфлікту. Про те, що ОСОБА_12 виставив автомат до коридору йому відомо не було.

Обставини конфлікту підтвердили свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які разом служили в одній бригаді. Свідки про подію 12.01.2024 року взнали безпосередньо від ОСОБА_12 , який розповів, що застрелив ОСОБА_14 під час конфлікту. Сам постріл ОСОБА_12 він не бачив, але чув з сусідньої кімнати.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 13.01.2024 року, місцем огляду є квартира за адресою АДРЕСА_3 , з фото таблицею, де було виявлено труп ОСОБА_11 .

Відповідно до судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 №31 від 13.01.2024 року, смерть настала в наслідок множинних вогнепальних кульових травм. Вказані травми мають у сукупності ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Смерть потерпілого знаходиться в прямому причинному зв`язку з отриманими ним тілесними ушкодженнями. Враховуючи ступінь розвитку трупних явищ смерть ОСОБА_14 настала не більше однієї доби до судово-медичного дослідження його тіла. При судово-токсикологічній експертизі крові трупа ОСОБА_14 , виявлений етиловий спирт у концентрації 2,48 проміле, що відповідно до живої людини дорівнює алкогольному сп`янінню середнього ступеня.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 13.01.2024 року за участі свідка ОСОБА_18 , показав та розповів про обставини справи від 12.01.2024.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 14.01.2024 року за участі підозрюваного ОСОБА_9 , який розповів свою версію обставин події від 12.01.2024.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №82 від 26.02.2024 ОСОБА_9 , згідно якої, ОСОБА_9 у період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а знаходився у стані короткочасного психічного розладу у вигляді гострої алкогольної інтоксикації. Отже він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на даний час він також може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відповідно до висновку експерта №39/06 за результатами проведення психологічного дослідження відеозаписів слідчого експерименту та слідчого допиту за участі свідка ОСОБА_18 , жодного психологічного впливу з боку учасників слідчої дії не зафіксовано.

Оцінивши сукупність наведених доказів, колегія суддів вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні умисному протиправному заподіянню смерті іншій людині, доведена поза розумним сумнівом.

Всі докази, є належними та допустимим, вирок не містить жодних догадок та припущень. Всі докази проаналізовані та оцінені судом першої інстанції з належною повнотою. Наведені у вироку висновки мотивовані, а тому доводи сторони захисту про зворотне є безпідставними.

Виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень у Карпи, колегія суддів дійшла висновку про те, що їх не можна вважати такими, що були вчинені в межах необхідної оборони або з перевищенням її меж, оскільки дійсно відносно ОСОБА_12 потерпілим було спровоковано декілька конфліктів, але вони були розборені свідком ОСОБА_13 , тобто погроза відкривачкою не є тотожною семи вистрілам з автомату, тому доводи апеляцій в цій частині також не ґрунтуються на матеріалах справи.

Твердження сторони захисту про необхідність кваліфікації дій засудженого ОСОБА_12 за ст. 118 КК України є необґрунтованими та спростовуються встановленими судом першої інстанції доказами які містяться у вироку суду першої інстанції.

Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, у свою чергу ст. 118 КК України передбачає відповідальність за перевищення меж необхідної оборони.

Визначальним критерієм при розмежуванні кваліфікації за цими злочинами є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій. Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

Як вбачається із показань обвинуваченого ОСОБА_12 , він вказує, що зробив один постріл з автомату, для захисту, оскільки ОСОБА_14 напав на нього та бив по голові та спині руками, та погрожував відкривашкою. Однак, декілька разів свідок ОСОБА_13 розбороняв їх, та розводив по різним кімнатам.

Отже, ОСОБА_12 проводячи сім вистрілів з автомату, який був заздалегідь підготовлений та винесений до коридору з кімнати обвинуваченого, потерпілому в життєво важливі органи розумів, що потерпілий є беззбройним, тому твердження сторони захисту про те, що він діяв захищаючи себе, оскільки ОСОБА_14 його бив не узгоджуються із фактичними обставинами по справі.

За приписами статті 37 КК України уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.

Отже, як зазначив свідок ОСОБА_13 він декілька разів припиняв конфлікти між обвинуваченим та потерпілим, тому ОСОБА_12 мав можливість вийти до своєї кімнати, таким чином припинити непорозуміння, але не вважав необхідним це робити.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони або перевищенням її меж та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України.

Обговорюючи доводи сторони захисту, щодо наявності у обвинуваченого тілесних ушкоджень, а саме закритий перелом правої руки, розрізане повіко на обличчі та різана рана голови, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до медичної характеристики начальника медичного пункту в-ч НОМЕР_1 лейтенанта медичної служби ОСОБА_19 від 13.01.2024 року, було повністю оглянуто молодшого сержанта ОСОБА_9 жодних ушкоджень на обличчі чи тілі не виявлено, жодних скарг від ОСОБА_12 не надходило, Таким чином, вказані доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував, що скоєне обвинуваченим правопорушення відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, особу винного, який раніше не судимий, характеризується за місцем проживання посередньо, має на утриманні неповнолітню доньку. Судом враховані обставини обтяжуючи покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, пом`якшуючих обставин судом не встановлено.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правову позицію, викладену в постанові ККС ВС від 11.05.2021 по справі №336/4259/18 (провадження №51-6029км20), відповідно до якої при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер та залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень ст.ст. 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Судова дискреція у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, суд першої інстанції правильно визначив розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_9 в межах санкції інкримінованої статті 115 КК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ОСОБА_9 нових злочинів.

Переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, у відповідності до вимог ст. 404 КПК України, підстав для скасування або зміни вироку, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 - 408 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Довгинцівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 04 серпня 2025 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набуває чинності негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з дня вручення йому копії ухвали

Судді