Номер провадження: 11-кп/813/1411/26
Справа № 523/5722/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 18.12.2025, якою під час судового розгляду к/п № 0000543 від 02.08.2023 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одеса, громадянина України, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 149, ч.ч. 1, 2 ст. 303 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 15.02.2026 включно, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 15.02.2026 включно, із визначенням розміру застави в 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ст. 177 КПК України, які не втратили своєї актуальності на цій стадії к/п стосовно ОСОБА_6 та неможливості застосувати стосовно нього більш м`який запобіжний захід.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, оскільки сторона обвинувачення не надала належних доказів існування ризиків та абстрактно посилалась на їх існування, що було проігноровано судом. При цьому, сторона обвинувачення не довела, що він перебував у розшуку, не відповідав на виклик будь-якого правоохоронного органу або здійснив спроби виїзду за кордон.

На думку обвинуваченого, відсутність сім`ї та місця роботи не може автоматично свідчити про можливість вчинення особою нового злочину. Крім того, за обставинами цього к/п вже були допитані потерпілі та свідки в судовому засіданні, що виключає ризик тиску на учасників к/п.

Водночас, обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що тяжкість покарання не може бути єдиною підставою для суду не змінювати запобіжний захід, що узгоджується із практикою ЄСПЛ. До того ж, він має ряд захворювань, що потребує лікування, однак суд на це уваги на звернув, так само як і на його скарги щодо ненадання медичної допомоги в медичній частині слідчого ізолятора.

Окрім того, ОСОБА_6 зауважив, що одним з критеріїв зміни запобіжного заходу є процесуальні строки, які суд 1-ої інстанції порушує, незважаючи на те, що апеляційний суд неодноразово наголошував на цьому. А також в ході судового розгляду в суді 1-ої інстанції стало відомо, що експертні висновки щодо потерпілих були виконані на основі неправдивих доказів на досудовому слідстві, тобто обвинувачення в частині торгівлі людьми є безпідставним.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з носінням браслету за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, водночас захисник та прокурор в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, при цьому про дату, час та місце судового засідання був повідомлені належним чином, однак причини неявки суду не повідомили.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував щодо розгляду справи за відсутності захисника та прокурора, апеляційний суд керуючись приписами ст.ст. 405, 422-1 КПК України вирішив провести апеляційний розгляд провадження за встановленою явкою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , перевіривши доводи апеляційної скарги та ретельно дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_6 пред`явлене обвинувачення у вчинені злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 149, ч.ч. 1, 2 ст. 303 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вербування, переміщення людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням уразливого стану потерпілого; вербування, переміщення людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням уразливого стану потерпілого вчинене повторно; сутенерство; сутенерство вчинене повторно.

При цьому, зокрема, санкція ч. 2 ст. 149 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років із конфіскацією майна або без такої, що за ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Отже, враховуючи загрозу суворості можливого покарання, особливості інкримінованих злочинів, в тому числі вчинених повторно, серед яких особливо тяжкий злочин, з врахуванням корисливого характеру інкримінованих діянь, системний характер злочинної діяльності та кількість епізодів, які інкримінуються обвинуваченому відповідно до обставин, викладених в обвинувальному акті, зважаючи на активні дії обвинуваченого апеляційний суд погоджується з висновками суду 1-ої інстанції щодо наявності в цьому к/п ризиків, передбачених п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати та актуальність яких не зменшилася на цій стадії к/п.

При цьому, вище встановлених обставин в сукупності достатньо для констатації наявності вказаних ризиків, а відсутність в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та місця роботи додатково підтверджує їх існування та актуальність на цій стадії к/п.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо необґрунтованості ризику впливу на інших учасників к/п, оскільки судом 1-ої інстанції наявність такого ризику не встановлювалась та рішення про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою вказаним не обґрунтовувалось.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд 1-ої інстанції у визначеному законом порядку застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 альтернативний запобіжний захід у виді застави, яку до того ж, визначив в мінімальному розмірі в 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що на переконання апеляційного суду в повному обсязі відповідає встановленим приписам кримінального процесуального законодавства та виконанню завдань кримінального провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 .

Водночас, апеляційний суд зважає на посилання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо стану його здоров`я та скарги на ненадання належної медичної допомоги, з огляду на що апеляційний суд вважає необхідним зобов`язати уповноважений орган тимчасового тримання під вартою забезпечити необхідне медичне обстеження обвинуваченого та надання йому належної медичної допомоги, в тому числі у разі потреби в закладах МОЗ України.

Окрім того, апеляційний суд враховує аргументи обвинуваченого щодо того, що він утримується під вартою дуже тривалий час.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути особливу увагу суду на вимоги ч. 4 ст.28 КПК України, якою регламентовано, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Аналіз зазначених положень закону свідчить, що розумність строків кримінального провадження встановлено законодавцем задля забезпечення гарантій особи від необґрунтованого та надмірного затягування кримінального провадження стосовно неї з метою забезпечення прав цієї особи.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

За обставинами цього к/п обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 був переданий до суду 05.04.2024, разом з тим остаточне рішення по справі не прийнято.

Апеляційний суд, загалом погоджуючись із висновком суду щодо наявності правових підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою з метою забезпечення імперативних завдань кримінального провадження, в той же час звертає особливу увагу суду 1-ої інстанції на те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин.

Відтак, апеляційний суд, не втручаючись у процес здійснення правосуддя судом 1-ої інстанції, вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим звертає увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових та дієвих заходів направлених на завершення судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 .

Водночас, апеляційний суд нагадує суду 1-ої інстанції про те, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підставою дисциплінарної відповідальності судді є безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку встановленого законом.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 18.12.2025, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 149, ч.ч. 1, 2 ст. 303 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 15.02.2026 включно, із визначенням розміру застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових та дієвих заходів, направлених на завершення судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 149, ч.ч. 1, 2 ст. 303 КК України.

Доручити службовим особам ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та сектору в Одеській обласній філії ДУ «Центр охорони здоров`я» ДКВС в Миколаївській та Одеській обл. провести медичне обстеження обвинуваченого ОСОБА_6 та надання йому належної медичної допомоги, в тому числі в разі потреби в закладах МОЗ України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4