КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-сс/4809/523/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 405/6473/23 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія - ст. 309 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурорки ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Кропивницького від 09.10.2025 про задоволення клопотання прокурора та про арешт майна у межах кримінального провадження №0000920 від 25.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Слідчим суддею розглянуте клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000920 від 25.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України.

Дане кримінальне провадження розслідується ОВС відділу СУ ГУНП в Кіровоградській області: 24.09.2025 слідчим, у порядку та в строки передбачені ст. 278 КПК України, повідомлено ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 240 КК України.

Як встановлено органом досудового розслідування, ОСОБА_8 , працюючи на посаді головного інженера ВАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» на пропозицію ОСОБА_10 , який на той час перебував на посаді директора виконавчого ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр», вступив з ним та маркшейдером вказаного підприємства ОСОБА_11 у злочинний зговір на вчинення незаконного видобування корисних загальнодержавного значення «мігматитів» на земельній ділянці Гайворонського родовища мігматитів в Голованіському районі Кіровоградської області у період призупинення дії спеціального дозволу на користування надрами.

В ході досудового розслідування встановлено, що Державною службою геології та надр України видано ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» спеціальний дозвіл на користування надрами № 375 від 09.11.1995, а саме на видобування корисної копалини загальнодержавного значення мігматитів, придатних для виробництва щебеню будівельного, на території Гайворонського родовища (південно-східна околиця м. Гайворон, загальна площа 48,73 га), строком дії, з урахуванням продовжень до 09.11.2035.

Про прийняті рішення Державної службою геології та надр України повідомлено ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» (листом від 21.03.2019 № 5450/03/14-19 про зупинення дії вищевказаного спеціального дозволу на користування надрами, а листом від 24.07.2019 № 13445/14/14-19 про поновлення його дії).

Таким чином з 11.03.2019 по 22.07.2019 дію спеціального дозволу на користування надрами № 375 від 09.11.1995 ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» було призупинено.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що про зупинення дії спеціального дозволу ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» було повідомлено рекомендованим листом від Державної служби геології та надр України № 5450/03/14-19 від 21.03.2019, який старшим інспектором кадрів ОСОБА_12 отримано 26.03.2019 та який в подальшому зареєстрований в канцелярії товариства за вх. №7 від 29.03.2019.

Про поновлення дії спеціального дозволу ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» було повідомлено рекомендованим листом від Державної служби геології та надр України № 13445/14/14-19 від 24.07.2019, який представниками ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» отримано 01.08.2019.

Вказаний лист Державної служби геології та надр України № 5450/03/14-19 від 21.03.2019 директором виконавчим ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» ОСОБА_10 29.03.2019 був розписаний до виконання маркшейдеру товариства ОСОБА_11 .

Однак ОСОБА_10 , будучи обізнаний про факт призупинення дії спеціального дозволу на користування надрами № 375 від 09.11.1995, діючи умисно, розуміючи, що у разі виконання наказу Державної служби геології та надр України за № 76 від 11.03.2019, відбудеться зупинка господарської діяльності товариства та зменшення прибутку від переробки корисних копалин, бажаючи здійснення незаконного видобутку корисних копалин у період зупинки спеціального дозволу на користування надрами став на шлях реалізації свого злочинного умислу.

Розуміючи неможливість реалізації свого злочинного умислу одноособово, ОСОБА_10 вирішив залучити до злочинної діяльності спільників з числа працівників ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр». За для цього у період з 11.03.2019 ОСОБА_10 посвятив у свої злочинні наміри головного інженера ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» ОСОБА_8 та маркшейдера ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» ОСОБА_11 .

Спонукаємо корисливим мотивом та метою незаконного збагачення ОСОБА_8 та ОСОБА_11 надали свою згоду на участь у реалізації його злочинного умислу, вступивши, тим самим, з ним у злочинну змову.

Наказом директора виконавчого ВАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» № 130к від 29.12.2010 ОСОБА_8 призначений на посаду головного інженера ВАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр».

Отже, в період з 29.12.2010 по 10.04.2019 перебуваючи на посаді головного інженера ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» та з 08.04.2019, перебуваючи на посаді директора ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» ОСОБА_8 був службовою особою, що постійно обіймає на підприємстві посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Таким чином, з метою реалізації свого злочинного плану спрямованого на незаконний видобуток корисних копалин, ОСОБА_10 , діючи умисно, не зупинив видобування мігматитів ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр», а навпаки вчинив активні дії направлені на продовження видобутку попри призупинення спеціального дозволу, за попередньою змовою групою осіб, 28.03.2019 засвідчив власним підписом необхідні документи, які були складені маркшейдером ОСОБА_11 , що перебував із ОСОБА_10 у змові, а саме: Заявку № 268 від 28.03.2019 на проведення вибухових робіт на ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» 02.04.2019; Лист № 268 від 28.03.2019 на проведення вибухових робіт на ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» 02.04.2019, тобто в період між прийняттям Державною службою геології та надр України рішення про зупинення дії спеціального дозволу та до прийняття рішення Державною службою геології та надр України про поновлення дії спеціального дозволу на користування надрами.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел ОСОБА_10 засвідчив власним підписом акт здачі-прийняття виконаних вибухових робіт від 02.04.2019 по дільниці №7, відповідно до якого ПАТ «Західукрвибухпром» видобуто корисну копалину загальнодержавного значення мігматити в кількості 14660 м3, яку передано до ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр». Вказана корисна копалина внаслідок дій ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 переміщена із місця видобутку (родовища) до виробничих потужностей ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» де за допомогою дробарок перероблена в щебеневу продукцію, з подальшою реалізацією отриманої товарної продукції (щебень, відсів) на підставі укладених договорів поставки із суб`єктами господарської діяльності.

Разом з цим, ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 не бажаючи бути викритими у вчиненому злочину вирішили вчинити дії направлені на створення документального прикриття та надання ознак легальності своїм незаконним діям.

Так, з метою приховування вчиненого незаконного масового вибуху групою осіб у складі ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 вжито заходів щодо складання фіктивного акту попереднього огляду місць проведення вибухових робіт від 18.03.2019, яким начебто зафіксовано факт наявності нависів та козирків у місці видобутку, що мало створити формальний привід для вчинення дій по усунення даних обставин шляхом вибуху.

За для створення вказаного акту учасниками групи за попередньою змовою ОСОБА_8 та ОСОБА_11 поставили свої підписи у вказаному фіктивному документі, а також шляхом введення в оману отримали підписи у працівників ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та завідувача сектору гірничого нагляду Управління Держпраці у Кіровоградській області ОСОБА_15 , зазначаючи останнім про наявність у місці видобутку козирків та нависів з породи, які насправді були відсутні.

Таким чином, внаслідок незаконних умисних злагоджених дій ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 шляхом масового вибуху, проведеного ПрАТ «Західукрвибухпром» на підставі заявки ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр», незаконно видобуто корисну копалину загальнодержавного значення - «мігматити», об`ємом 14660 м3, на земельній ділянці Гайвороснького родовища мігматитів в Голованіському районі Кіровоградської області за адресою: Кіровоградська область, Голованівський район, м. Гайворон, пров. Кар`єрський, 2, внаслідок чого Державі завдано збитків на загальну суму 43 190 383, 1 гривень, що підтверджується висновком судової інженерно-екологічної експертизи.

За наслідками розгляду слідчим суддею клопотання слідчого про арешт майна, постановлено задовольнити його та накласти арешт на майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_8 , яким є житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із забороню розпорядження цим майном.

Своє рішення слідчий суддя умотивував тим, що підозра про яку повідомлено ОСОБА_8 є обґрунтованою, а характер вчиненого злочину відповідає тому ступеню тяжкості, що є підставою для застосування у кримінальному провадженні арешту майна, дійшов висновку, що існує ризик відчуження майна на користь третіх осіб з метою уникнення підозрюваним виконання покарання, яке йому загрожує, а також дійшов висновку, що застосування арешту майна відповідає принципу розумності, є співрозмірним та не створюватиме негативних наслідків для третіх осіб.

Із судовим рішенням слідчого судді не погоджується представник особи, на майно якої накладений арешт, адвокат ОСОБА_7 , який в апеляційній скарзі просить змінити ухвалу суду, клопотання слідчого про арешт майна - задовольнити частково та накласти арешт на 1/2 частини житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , із забороню розпорядження цим майном.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ухвала суду є необґрунтованою та такою, що підлягає зміні виходячи з наступного.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя зазначив, що підозра, про яку повідомлено ОСОБА_8 є обґрунтованою, а характер вчиненого злочину відповідає тому ступеню тяжкості, що є підставою для застосування арешту майна. Крім того слідчий суддя зазначив, що існує ризик відчуження майна на користь третіх осіб з метою уникнення підозрюваним виконання покарання, а також дійшов висновку, що застосування арешту майна відповідає принципу розумності, є співрозмірним, виходячи із завдань кримінального провадження у відповідності до положень ст. 2 КПК України, та не створюватиме негативних наслідків для третіх осіб.

Проте слідчим суддею не враховано, що 18.10.2008 між ОСОБА_8 та ОСОБА_16 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_17 ) укладено шлюб, який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Гайворонського районного управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 18.10.2008 року.

Під час перебування у шлюбі на підставі Договору купівлі-продажу від 30.05.2014 року, ОСОБА_8 придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.4.7 Договору купівлі-продажу сторона Покупець повідомляє сторону Продавець про те, що укладає цей договір за згодою другого з подружжя ОСОБА_8 (заява, справжність підпису на заяві засвідчена нотаріусом).

Згідно із частинами 1, 3 ст. 368 ЦК, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Водночас реєстрація прав на таке майно лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до об`єктів спільної сумісної власності подружжя - така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17.

Окрім цього, у разі вирішення питання щодо накладення арешту на майно, що перебуває у спільній сумісній власності, зокрема з метою конфіскації як виду покарання, підлягає арешту не все майно, а лише частина такого майна, яка може бути конфіскована. Вказана позиція узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19).

За таких обставин апелянт вважає, що частка, належна підозрюваному ОСОБА_8 у праві власності на майно, яке зареєстроване за ним під час перебування у шлюбі, складає 1/2 частини (інші дані відсутні), а тому арешту може підлягати саме така частина цього майна, що не суперечитиме вимогам КПК, є виправданим з урахуванням заявленої слідчим мети накладення арешту (відшкодування шкоди) та таким, що переслідує правомірну мету та враховує права іншого співвласника - ОСОБА_8 .

Отже, арешту могла підлягати 1/2 частина майна, належна підозрюваному ОСОБА_8 , а тому слідчим суддею клопотання слідчого повинно було бути задоволено частково.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурорки, яка заперечила задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали клопотання та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно із п. 7) ч. 2 ст. 131 КПК України, ч. 3 ст. 132 КПК України: заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як встановлено положеннями ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження. У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Як встановлено ч. 10, ч. 11 с. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Статтею 173 КПК України, ч. 2, регламентовано: При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Держава може вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів

Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах.

Європейський суд звертає увагу на низку параметрів, яким повинні відповідати застосовані державою заходи щодо конкретних прав (наявність правових підстав для обмеження прав і свобод, що передбачає можливість обмеження права виключно в порядку, встановленому чинним законодавством; обумовленість обмеження легітимною метою; пропорційність вжитих державою заходів щодо обмеження прав і свобод з огляду на легітимну мету, яку держава намагалася досягти, запровадивши відповідне обмеження).

У конкретному випадку колегія суддів вважає доцільним застосування у кримінальному провадженні заходу його забезпечення арешт майна, і таке втручання та обмеження прав окремих осіб передбачені кримінальним процесуальним законом й обумовлені виконанням завдань кримінального провадження, проведенням ефективного досудового розслідування, належним забезпеченням доказів у кримінальному провадженні.

Отже, як установлено матеріалами клопотання, кримінальне провадження №0000920 від 25.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України розслідується ОВС відділу СУ ГУНП в Кіровоградській області

Підозру у вчиненні кримінального правопорушення вручено ОСОБА_8 .

Обставини події кримінального правопорушення, як їх натепер установлено органом досудового розслідування, наведені вище.

Існують факти, які можуть переконати об`єктивного спостерігача про можливу причетність ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення (обґрунтованість підозри), як от: наказ Державної служби геології та надр України від 11.03.2019 про зупинення спеціального дозволу; акт здачі-приймання виконаних вибухових робіт №7 від 02.04.2019 на кар`єрі ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр», згідно до якого внаслідок вибуху видобуто 14660 м3 корисних копалин мігматитів; відповідь Державної служби геології та надр України від 12.12.2023 з додатками; лист ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» від 28.03.2019 №268 до ПрАТ «Західукрвибухпром» про необхідність проведення вибухових робіт, догововір №1 на виконання вибухових робіт від 01.02.2018 між ПАТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр» та ПрАТ «Західукрвибухпром» на виконання вибухових робіт з додатками до нього; висновок товарознавчої експертизи № 1080/24-27 від 05.06.2024; висновок інженерно-екологічної експертизи № 3999/23-27 від 24.01.2024, які у своїй сукупності достеменно свідчать про обґрунтованість підозри про яку повідомлено ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 240 КК України.

Кримінальне правопорушення відноситься до категорії умисних, корисливих та тяжких, карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років.

Як вбачається з матеріалів клопотання, постановою слідчого від 01.10.2025 визнано Державу в особі Гайворонської міської ради потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Кіровоградською обласною прокуратурою в інтересах Держави, а саме Гайворонської міської територіальної громади, 01.10.2025 подано цивільний позов у кримінальному провадженні до АТ «Гайворонський спеціалізований кар`єр», ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням на суму 43 190 383, 1 грн. (в солідарному порядку).

Відповідно до інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.09.2025 №444559139 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_8 .

Під час вирішення питання про накладення арешту на зазначений в клопотанні житловий будинок, слідчим суддею встановлено, що підозра про яку повідомлено ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення ч. 4 ст. 240 КК України є обґрунтованою, а характер вчиненого злочину відповідає тому ступеню тяжкості, що є підставою для застосування у Кримінальному провадженні арешту майна, дійшов висновку, що існує ризик відчуження майна на користь третіх осіб з метою уникнення підозрюваним виконання покарання, а також дійшов висновку, що застосування арешту майна відповідає принципу розумності, є співрозмірним, виходячи із завдань кримінального провадження у відповідності до положень ст. 2 КПК України, та не створюватиме негативних наслідків для третіх осіб.

Окрім того, таке втручання стосуватиметься виключно конкретного майна, яке належить підозрюваному.

Враховуючи, що станом на 06.10.2025, тобто на час звернення з клопотання про арешт майна, яке зазначене у клопотанні слідчого, слідчій суддя дійшов обґрунтованого висновку про накладення арешту на вказане майно.

Разом із тим, слід зауважити на таке.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Такий арешт пов`язаний з втручанням у право особи на власність, що є складовою права на мирне володіння своїм майном (передбачене у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

При вирішенні клопотання слідчого і постановленні ухвали про арешт майна, слідчим суддею не враховано, що 18 жовтня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_16 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_17 ) укладено шлюб, який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Гайворонського районного управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 18.10.2008 року.

Під час перебування у шлюбі, на підставі Договору купівлі-продажу від 30.05.2014 року, ОСОБА_8 придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.4.7 Договору купівлі-продажу сторона Покупець повідомляє сторону Продавець про те, що укладає цей договір за згодою другого з подружжя ОСОБА_8 (заява, справжність підпису на заяві засвідчена нотаріусом).

Згідно із частинами 1, 3 ст. 368 ЦК, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Водночас реєстрація прав на таке майно лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до об`єктів спільної сумісної власності подружжя - така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17.

Отже, з огляду на викладене, на час постановлення оскаржуваної ухвали частина вказаного будинку належала на праві власності дружині ОСОБА_8 - ОСОБА_8 , яка не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, та, в силу закону не несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а тому колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді в частині накладення арешту на весь будинок, а не на його частину, не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нової ухвали.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 406, 407, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Кропивницького від 09.10.2025 про арешт майна підозрюваного ОСОБА_8 у межах кримінального провадження №0000920 від 25.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України, житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною розпорядження цим майном, скасувати.

Клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000920 від 25.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України, задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_8 , 1982 року народження, а саме 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною розпорядження цим майном.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4