Дата документу 13.05.2025 Справа № 333/8827/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/418/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/8827/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.411 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Комишуваха Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , тимчасово проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.4 ст.411 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

ОСОБА_8 з 13.08.2018 року до 20.02.2023 року проходив військову службу в СБ України на посаді співробітника охорони 2 сектору режимно-секретного відділу УСБУ в Запорізькій області.

В період з 20.02.2023 року до 24.03.2023 року ОСОБА_8 проходив військову службу в СБ України на посаді водія ІІІ категорії сектору радіоконтррозвідки відділу оперативно-технічних заходів УСБУ в Запорізькій області, а з 24.03.2023 року по теперішній час займає посаду механіка ІІІ категорії 3 сектору відділу оперативно-технічних заходів УСБУ в Запорізькій області, військове звання штаб-сержант.

Приблизно 16.05.2024 року (точна дата та час під час судового розгляду встановлені не були), ОСОБА_8 , перебуваючи біля житлового будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, знайшов та незаконно привласнив (придбав) бойовий припас - бойову ручну осколкову гранату GHO-1 промислового виготовлення, яку переніс при собі у квартиру за місцем своєї реєстрації та фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де в подальшому, діючи умисно, не маючи відповідного дозволу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і допускаючи можливість їх настання, незаконно зберігав її до ранку 21.05.2024 року, не повідомляючи органи Національної поліції про здійснену знахідку даного бойового припасу та його зберігання.

Відповідно до висновку експерта бойова ручна осколкова граната GHO-1 промислового виготовлення є вибуховим пристроєм військового призначення, відноситься до бойових припасів та складається з конструктивного поєднання корпусу бойової ручної осколкової гранати GHO-1, який містить заряд бризантної вибухової речовини RDX (гексоген) масою 58 г., та приблизно 750 вражаючих елементів з бойовим підривачем AF11.

У подальшому, вранці 21.05.2024 року ОСОБА_8 , перебуваючи у смт Комишуваха Запорізького району Запорізької області, будучи діючим військовослужбовцем та співробітником УСБУ в Запорізькій області, діючи умисно та достовірно знаючи про відсутність у нього відповідного дозволу, передбаченого законом на зберігання бойових припасів, сховав вказаний бойовий припас - бойову ручну осколкову гранату GHO-1 промислового виготовлення, у власному автомобілі «MITSUBISHI LANCER», номерний знак НОМЕР_1 , на якому в цей же день до 10-00 год. 21.05.2024 року перевіз вказаний бойовий припас при собі за адресою: м.Запоріжжя, вул.Ажурна, б.12-а, для подальшого використання для вчинення іншого злочину.

Крім того, у невстановлений під час судового розгляду час, однак не пізніше 21.05.2024 року у ОСОБА_8 , який усвідомлював, що з 24.02.2022 року і по теперішній час на території України діє воєнний стан, виник злочинний умисел, направлений на умисне пошкодження військового майна, а саме спеціалізованого легкового універсалу, автомобілю радіотехнічного супроводу УСБУ в Запорізькій області транспортного засобу марки «TOYOTA» модель «Land Cruiser Prado 150» VIN НОМЕР_2 , який відповідно до посадових інструкцій та покладених обов`язків ОСОБА_8 перебував у користуванні останнього під час виконання покладених обов`язків водія.

21.05.2024 року приблизно в період з 10 години по 11 годину на виконання свого злочинного умислу, направленого на умисне пошкодження автомобілю марки «TOYOTA» модель «Land Cruiser Prado 150» VIN НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , виконуючи в цей день покладені на нього службові обов`язки механіка ІІІ категорії 3 сектору відділу оперативно-технічних заходів УСБУ в Запорізькій області, перебуваючи у м.Запоріжжі та маючи при собі заздалегідь підшуканий бойовий припас - бойову ручну осколкову гранату GHO-1 промислового виготовлення, особисто відкрив та увійшов до гаражних боксів №9 та №10, які поєднані між собою, де був припаркований спеціалізований легковий універсал - автомобіль радіотехнічного супроводу УСБУ в Запорізькій області марки «TOYOTA» модель «Land Cruiser Prado 150» VIN НОМЕР_2 .

Продовжуючи виконання свого злочинного плану, ОСОБА_8 , перебуваючи у вказаних гаражних боксах №9 та №10, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, а також бажаючи їх настання, достовірно знаючи про покладені на нього службові обов`язки, під час дії воєнного стану, в порушення вимог ст.ст.9, 11, 16, 49, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, положень ЗУ «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 №2229-ХІІ, з метою підняття особистого авторитету та поваги серед співробітників відділу оперативно-технічних заходів УСБУ в Запорізькій області, підійшов до вказаного службового автомобілю марки та прикріпив заздалегідь підшуканий та незаконно принесений при собі бойовий припас - бойову ручну осколкову гранату GHO-1 промислового виготовлення, до днища службового автомобілю марки «TOYOTA» модель «Land Cruiser Prado 150» VIN НОМЕР_2 за допомогою ізоляційної стрічки (ізоленти) та магніту, завчасно прикріплених до бойового припасу.

При цьому ОСОБА_8 , діючи умисно та продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на умисне пошкодження вказаного службового транспортного засобу, маючи відповідні навички роботи з бойовими припасами, прив`язав до чеки вже прикріпленої ним до днища автомобіля бойової ручної гранати один кінець заздалегідь підшуканої мотузки, інший кінець якої прив`язав до металевого гаку у вигляді букви «S», який залишив на землі під автомобілем для того, щоб під час руху транспортного засобу вказаний гак зачепився за поверхню та витягнувши за мотузку чеку гранати, що призвело б до підриву закріпленого ним бойового припасу бойової ручної осколкової гранати GHO-1 промислового виготовлення.

В подальшому, в цей же день 21.05.2024 року приблизно о 14 годині 30 хвилин, під час руху службового автомобіля марки «TOYOTA» модель «Land Cruiser Prado 150» VIN НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , в салоні якого знаходились інші співробітники УСБУ в Запорізькій області, проїжджаючи по ділянці дороги за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чубанова, буд.3-а, спрацював зазначений вище механізм підриву бойового припасу, внаслідок чого відбулась детонація бойового припасу раніше прикріпленого ОСОБА_8 до днища вказаного автомобіля, в результаті вибуху якого автомобіль був пошкоджений.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК, як носіння, зберігання та придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу; за ч.4 ст.411 КК, як умисне пошкодження засобу пересування, спеціальної техніки вчинене загальнонебезпечним способом, в умовах воєнного стану.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.263 КК у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.411 КК у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про звільнення обвинуваченого з-під варти, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким закрити провадження щодо обвинуваченого у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.4 ст.411 КК.

Аргументуючи свою позицію захисник зазначила, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 в порядку ч.3 ст.349 КПК. Але при цьому суд обмежився роз`ясненням положень ч.3 ст.349 КПК лише обвинуваченому, думку потерпілої взагалі не було враховано і їй не було роз`яснено, що вона буде позбавлена права оскаржити фактичні обставини кримінального провадження. Зазначене є порушенням ч.3 ст.349 КПК і вказане порушення є істотним, оскільки перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Також зазначила, що визнання вини обвинуваченим не є беззаперечним доказом і не звільняє суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показів окремо та всієї доказової бази у сукупності. Таким чином, факт того, що обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.263, ч.4 ст.411 КК не було доведено під час судового розгляду. Крім того, в порушення вимог п.1 ч.3 ст.42 КПК ОСОБА_8 не було повідомлено у вчиненні якого злочину його підозрюють. Протокол затримання особи також не містить роз`яснення про обставини злочину. Жодного питання з цього приводу від захисника не надійшло. ОСОБА_8 звертався із вимогами до захисника щодо конфіденційного спілкування, але йому було відмовлено та запропоновано розмовляти в присутності правоохоронців. Дані покази ОСОБА_8 не спростовані стороною обвинувачення. Обвинувачений не отримав конфіденційного побачення і, як наслідок, відсутній протокол першого побачення, неможливість узгодження ані позиції захисту, ані стратегії. Між ОСОБА_8 та захисником за призначенням не було конфіденційного побачення, вони взагалі не спілкувалися, правову позицію захисту із обвинуваченим адвокатом за призначенням узгоджено не було, що мало наслідком недовіру захиснику. Відповідно до протоколу затримання ОСОБА_8 не було запропоновано повідомити близьких родичів про своє затримання, що позбавило родичів можливості звернутися до адвоката самостійно.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просив апеляційну скаргу залишити без задоволення через безпідставність наведених в ній доводів та вимог, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

Обвинувачений ОСОБА_8 , який достовірно обізнаний про перебування на розгляді апеляційного суду поданої в його інтересах захисником скарги, в судові засідання апеляційного суду за викликом не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив. Надіслані на відому адресу проживання обвинуваченого судові повістки повернуті до суду за закінченням строку зберігання. Захисник під час апеляційного розгляду повідомила, що у неї відсутній будь-який зв`язок із обвинуваченим і де він може перебувати їй не відомо. Прокурором під час апеляційного розгляду було надано копію висновку службового розслідування за фактом неприбуття зі звільнення на військовий об`єкт військовослужбовця ОСОБА_8 , а також повідомлено про те, що ОСОБА_8 , як військовослужбовець, наразі перебуває у розшуку як особа, яка вчасно не з`явилась на місце служби.

Отже враховуючи зазначені обставини, а також те, що на теперішній час місце перебування обвинуваченого не відоме та він не повідомляв апеляційний суд про своє бажання взяти участь в апеляційному розгляді, колегія суддів, з огляду на те, що участь обвинуваченого в апеляційному розгляді не є обов`язковою, дійшла висновку про можливість розглянути апеляційну скаргу захисника за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі захисник, вимагаючи скасувати вирок суду, виходила з того, що суд під час судового розгляду не з`ясував усі обставини справи, а факт вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень не було доведено під час судового розгляду.

Проте колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, вважає такі доводи захисника необґрунтованими виходячи з такого.

Відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як вбачається з матеріалів провадження, при розгляді кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення, обвинувачений ОСОБА_8 надав суду показання, повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, не оспорював обставин їх вчинення та кваліфікацію його дій, як і інші учасники судового провадження, не заперечував проти розгляду провадження у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК, заявивши, що розуміє зміст цих обставин, які були йому роз`ясненні належним чином. А тому судом було визнано за недоцільне дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорювались. Водночас суд також переконався у добровільності та істинності позиції обвинуваченого, а також позиції інших учасників судового провадження. При цьому суд встановив усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, зокрема і ті, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені у ст.91 КПК та свої висновки про винуватість ОСОБА_8 за викладених у вироку обставин обґрунтував дослідженими ним та проаналізованими показаннями самого обвинуваченого, який вину у вчинених правопорушеннях визнав та погодився з обставинами, викладеними в обвинувальному акті.

Відтак доводи апеляційної скарги захисника щодо неналежного дослідження районним судом всіх обставин справи, що вплинуло на правильність вироку, не ґрунтуються на законі.

Крім того, захисник у скарзі як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону посилалася також на те, що суд не роз`яснив представнику потерпілого обмеження щодо оскарження фактичних обставин кримінального провадження в разі застосування положень ч.3 ст.349 КПК.

Проте, на переконання колегії суддів, сама по собі ця обставина не свідчить про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону. Адже представник потерпілого була присутня в судовому засіданні, судом було з`ясовано її думку щодо порядку та обсягу дослідження доказів та представник потерпілого при вирішенні зазначеного питання покладалася на розсуд суду. Крім того, представником потерпілого вирок суду, в тому числі і з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, в апеляційному порядку не оскаржено та про порушення передбачених законом прав не заявлялося. Відтак колегія суддів не встановила у цьому провадженні обставин вважати, що права представника потерпілого були істотно обмежені чи порушені. Крім того, захисник не вказала у скарзі яким чином ця обставина позначилася на правах та інтересах обвинуваченого та як вона перешкодила суду ухвали законне та обґрунтоване рішення.

Не вбачаються обґрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_8 не було повідомлено у вчиненні якого злочину його підозрюють. Адже із реєстру матеріалів досудового розслідування кримінального провадження вбачається, що 11.07.2024 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру, а 04.10.2024 року йому було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру. Сам обвинувачений ОСОБА_8 під час кримінального провадження не заявляв про те, що він не знав про те, у вчиненні яких кримінальних правопорушень його підозрюють чи обвинувачують. Отже, на противагу доводам захисника, колегія суддів не встановила підстав вважати, що у цьому кримінальному провадженні не було дотримано право ОСОБА_8 , що передбачене п.1 ч.3 ст.42 КПК. При цьому доводи захисника про те, що протокол затримання особи також не містить роз`яснення про обставини злочину, є неприйнятними, оскільки ОСОБА_8 в порядку ст.208 КПК не затримувався та відповідно протокол його затримання не складався.

Що стосується доводів захисника, наведених у скарзі, про те, що ОСОБА_8 не було забезпечено конфіденційного побачення із захисником, то колегія суддів зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять у собі даних про те, що ОСОБА_8 заявляв клопотання про надання йому конфіденційного побачення із захисником, а так само не містять і даних про те, що в реалізації такого права ОСОБА_8 було відмовлено.

Під час судового розгляду обвинувачений також не заявляв суду про те, що його право на захист було порушено через відсутність конфіденційного побачення із захисником та надання такого побачення не вимагав. Аналізуючи матеріали кримінального провадження та перебіг судового процесу, колегія суддів відзначає, що захисник ОСОБА_9 брав участь як під час досудового розслідування, так і в суді першої інстанції, будучи присутнім у кожному судовому засіданні. При цьому обвинувачений будь-яких зауважень щодо якості послуг, сумлінності адвоката або неузгодженості стратегії захисту не мав, недовіри захиснику не висловлював та клопотання про відмову від захисника або його заміну не заявляв. Не заявляв обвинувачений і клопотань про відкладення розгляду справи через те, що він не мав змоги узгодити стратегії захисту із захисником.

За таких обставин колегія суддів не має вагомих підстав вважати, що під час досудового розслідування та провадження в суді першої інстанції захисник не забезпечував ефективного захисту від обвинувачення і що право на захист ОСОБА_8 було порушено.

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що відповідно до протоколу затримання ОСОБА_8 не було запропоновано повідомити близьких родичів про своє затримання, що позбавило родичів можливості звернутися до адвоката самостійно, колегія суддів ставить критично. Адже, як зазначалося вище, ОСОБА_8 не був затриманий в порядку ст.208 КПК, а тому відповідний протокол і не складався. Більш того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що од початку у цьому кримінальному провадженні до ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, і лише в подальшому більш ніж через місяць у зв`язку із порушенням ОСОБА_8 умов такого запобіжного заходу, до нього було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Зазначене свідчить про те, що обвинувачений мав більш ніж достатньо часу для самостійного звернення до адвоката, обраного ним на власний розсуд.

Отже підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування судового рішення. Вирок суду відповідає вимогам ст.370 КПК, а тому апеляційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4