Номер провадження: 11-сс/813/743/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000856 від 14.12.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000856 від 14.12.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та накладено арешт із забороною користування та розпорядження на майно, яке виявлено та вилучено 29.08.2024 в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон марки «SamsungGalaxyA5», в корпусі чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_1 , з сім-картою мобільного оператора ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_2 , який опечатано до сейф-пакета № PSP 1180862.

Зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, посилаючись на наступне.

- попередні ухвали Одеського апеляційного суду, а також слідчих суддів Київського районного суду м. Одеси прокурором не виконані, до слідчого судді направлені ідентичні клопотання про арешт майна, які необґрунтовані та не доводять необхідності в накладенні арешту на майно;

- не дотримано строків на звернення із клопотанням про арешт майна, оскільки після постановлення Одеським апеляційним судом ухвали від 30.10.2024 року про повернення прокурору клопотання пройшло більше ніж п`ять місяців;

- відсутні правові підстави та достатні докази для задоволення клопотання та накладення арешту на майно;

- обшук було проведено із порушеннями права власника майна на захист, окрім того, копія протоколу обшуку не була вручена ОСОБА_7 .

На підставі цього, представник власника майна просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду

В судовому засіданні представник власника майна адвокат ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, надіслав клопотання про розгляд провадження за його відсутності, апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, продовжив апеляційний розгляд за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що ухвала слідчого судді не в повній мірі відповідає вимогам закону, та її неможливо вважати законною та обґрунтованою, з огляду на таке.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З аналізу мотивувальної частини ухвали вбачається, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону при розгляді клопотання не дотримався, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що в провадженні СУ ГУНП в Одеській області знаходяться матеріали досудового розслідування внесені до ЄРДР № 0000856 від 14.12.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

Досудове розслідування проводиться за фактом незаконного збуту групою наркотичних засобів та психотропних речовин на території Одеського регіону.

За результатами проведених оперативних заходів, слідчих та негласних слідчих (розшукових) дій достеменно встановлено, що група осіб зорганізувались з метою особистого збагачення за рахунок систематичного вчинення протиправних дій, пов`язаних із незаконним придбанням, зберіганням, перевезенням з метою збуту, а також незаконним збутом нарковмісних препаратів через мережу аптечних закладів. Задля забезпечення такого збуту та дотримання заходів конспірації, з метою недопущення викриття злочинної діяльності групи, її членами створено мережу аптечних закладів, частина з яких здійснює діяльність без належної ліцензії, через які імітуючи закону фармацевтичну діяльність, пов`язану із роздрібною торгівлею загальнодоступними лікарськими препаратами населенню, налагодили незаконний збут нарковмісних препаратів, обіг яких обмежено і стосовно яких допускаються виключення деяких заходів контролю «препаратів кодеїну», в тому числі «Кодтерпін ІС» (засіб, який застосовується при кашлі та застудних захворюваннях), «Кодепсин» (засіб, який застосовується при кашлі та застудних захворюваннях), «Пенталгін ІС» (знеболюючий засіб), «Пенталгін ФС» (знеболюючий засіб) та «П`ятирчатка ІС» (знеболюючий засіб).

В ході досудового розслідування, 29.08.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 від 26.08.2024, проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A5», в корпусі чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 ,IMEI 2: НОМЕР_1 , з сім. картою мобільного оператора ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_2 , який опечатано до сейф-пакета № PSP 1180862.

На підставі постанови слідчого від 29.08.2024 вилучене майно було визнано речовими доказами в рамках кримінального провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.10.2024 року прокурору було повернуто клопотання про арешт майна строком на 72 години для усунення недоліків.

В подальшому, клопотання про арешт майна також поверталось для усунення недоліків ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2024 року, від 27.12.2024 року, 30.01.2025 року 13.02.2025 року.

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як зазначає прокурор у клопотанні, у вилученому мобільному телефоні міститься інформація, яка має значення для досудового розслідування, а саме наявність робочої групи в месенджері «Viber» із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якій містяться переписки між особами, які працюють у вказаній мережі аптек та займаються продажем медичних препаратів, в тому числі препаратів, які в своєму складі містять кодеїн, без рецептів, в обхід контрольно-касових апаратів без видачі касових чеків.

При цьому, слідчий суддя, вивчивши доводи чергового клопотання прокурора, прийшов до переконання, що вилучений мобільний телефон може містити інформацію щодо зв`язків, контактів ймовірно причетних фізичних або юридичних осіб до ввезення на територію України та реалізації заборонених лікарських засобів, а тому відносно вилученого технічного пристрою, слідчий суддя вважав, що вочевидь наразі існує необхідність в його додатковому дослідженні. Результати проведення їх огляду можуть стати підставою для прийняття відповідних процесуальних рішень у кримінальному провадженні, оскільки можуть підтвердити або спростувати робочу наразі версію сторони обвинувачення.

Водночас, апеляційний суд вважає такі висновки слідчого судді необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, аналізуючи зміст клопотання прокурора, апеляційним судом встановлено, що сторона обвинувачення підставою та метою арешту майна зазначає, що у вилученому мобільному телефоні міститься інформація, яка має значення для досудового розслідування, а саме наявність робочої групи в месенджері «Viber» із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », в якій містяться переписки між особами, які працюють у вказаній мережі аптек та займаються продажем медичних препаратів, в тому числі препаратів, які в своєму складі містять кодеїн, без рецептів, в обхід контрольно-касових апаратів, без видачі касових чеків. Через великий обсяг інформації, яку необхідно проаналізувати, прокурор вказує, що виникла необхідність у накладенні арешту, з метою її збереження.

Разом з тим, зі змісту наданих до клопотання матеріалів досудового розслідування вбачається, що з моменту вилучення 29.08.2024 року у ОСОБА_9 мобільного телефону до теперішнього часу прокурором не призначено та не проведено комп`ютерно-технічної експертизи за експертною спеціальністю 10.9 «Дослідження комп`ютерної техніки та програмних продуктів» та почеркознавчої експертизи за експертною спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів», як про це вказано в змісті клопотання (а.с.6) та не наведено жодних обґрунтувань неможливості протягом більш ніж 7 місяців призначити таку експертизи чи скласти протокол огляду мобільного телефону марки «Samsung GalaxyA5», в корпусі чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 ,IMEI 2: НОМЕР_1 із фото-таблицею, яка б містила роздруківку чатів групи в месенджері «Viber»із назвою «КомандаRealFarm», на яку посилається прокурор.

При цьому, апеляційний суд враховує, що з моменту вилучення телефону 29.08.2024 року по теперішній час це майно перебуває у розпорядженні прокурора, натомість, ним до апеляційного суду не надано жодних доказів того, що із майном проводяться будь-які слідчі дії.

Згідно із ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права.

Апеляційний суд зауважує, що на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

При цьому, згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ встановлює, що таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування повинно бути ретельним, що означає обов`язок органів влади завжди добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки та зобов`язання вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події («Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

Вказане, в свою чергу, слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення, процесуального примусу, або втручання у її права і свободи.

Апеляційний суд враховує, що відомості до ЄРДР № 0000856 внесені 14.12.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

Відносно ОСОБА_9 проведено негласні слідчі (розшукові) дії, а саме - 22.05.2024 року, у приміщенні ПП «КОМПАНІЯ РЕАЛ ФАРМ», що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 118/3 («легальна аптека») проведено контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки препарату «Кодепсин», у кількості чотирьох упаковок (по десять таблеток у кожній упаковці), які в своєму складі містять наркотичний засіб кодеїн (а.с. 55-66).

Обшук за місцем проживання ОСОБА_9 було проведено 29.08.2024 року.

Проте, до теперішнього часу вказаній особі не повідомлено про підозру у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, що свідчить про відсутність підстав, на даний час, для накладення арешту на майно, оскільки це порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, які гарантовані законом і завданням цього кримінального провадження.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Щодо постанови прокурора про визнання речовим доказам майна, на яке прокурор просить накласти арешт, то слід зазначити, що в цій постанові прокурор не навів обґрунтованих даних, які б безсумнівно вказували, що зазначене майно, відповідно до ст. 98 КПК України, має реальні ознаки речового доказу.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду оскарженої ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо зазначеного в клопотанні майна обмежувальних заходів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що прокурор із клопотанням про арешт майна звернувся поза межами процесуального строку, передбаченого для звернення із клопотанням після його повернення для усунення недоліків, апеляційний суд їх відхиляє, адже такі доводи є хибними, з огляду на наступне.

29.08.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.08.2024 року було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, у відповідності до п. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України встановлено, що у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

30.08.2024 року до Київського районного суду м. Одеси слідчим направлено клопотання про накладення арешту на вищезазначене майно, яке задоволено ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 23.09.2024 року.

30.10.2024 року ухвалою Одеського апеляційного суду клопотання повернуто для усунення недоліків, на 72 години (ухвала надійшла до Одеської обласної прокуратури 25.11.2024 року).

У подальшому, ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2024 року, від 27.12.2024 року, 13.02.2025 року клопотання було повернуто для усунення недоліків, на 72 години (в останнє ухвала надійшла до Одеської обласної прокуратури 13.02.2025 року).

15.02.2025 року, прокурор засобами поштового зв`язку звернувся з даним клопотанням, таким чином строк, передбачений п. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, стороною обвинувачення порушено не було.

Водночас, апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що обшук було проведено із порушеннями права власника майна на захист, а також про те, що копія протоколу обшуку не була вручена ОСОБА_7 , оскільки вони об`єктивно спростовуються наданою копією протоколу від 29.08.2024 року, в якому міститься власноручний підпис ОСОБА_7 про його отримання та відсутні жодні зауваження щодо проведеної слідчої дії (а.с. 80-82).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника власника майна підлягає задоволенню з мотивів, наведених в мотивувальній частині ухвали, а судове рішення підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 172-174, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000856 від 14.12.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000856 від 14.12.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4