ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/657/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 355 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_10 , 2019 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто на користь держави процесуальні витрати у розмірі 6 692,00 грн. за залучення експертів на проведення судових експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Судом першої інстанції встановлено, що 17.10.2023 року приблизно о 20 годині 40 хвилин ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, поєднане із погрозою насильства над потерпілим, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, за відсутності ознак вимагання, на прохання свого знайомого ОСОБА_11 , знаходячись за адресою: м. Запоріжжя, вул. Магара, буд.9, підійшов ззаду до потерпілого ОСОБА_12 та схопив останнього лівою рукою за шию.

В цей же час, утримуючи потерпілого ОСОБА_12 за шию, ОСОБА_7 правою рукою дістав з кишені своєї куртки предмет, схожий на пістолет, який потерпілий розцінив як справжній, та який наставив до лівої скрині останнього. Далі, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 почав висловлювати вимогу потерпілому щодо передачі йому грошових коштів у розмірі 1000 грн., які він мав передати за передані йому на реалізацію ОСОБА_11 мобільні телефони.

При цьому, утримуючи предмет схожий на пістолет у правій руці, ОСОБА_7 зробив постріл у гору, з метою подолати волю потерпілого до супротиву, оскільки останній не визнав наявність цивільно-правового зобов`язання, та примусити його виконати своє зобов`язання й передати 1000 грн.

Після чого ОСОБА_7 погодився на пропозицію потерпілого ОСОБА_12 забрати мобільний телефон, що йому належить, в якості завдатку, поки ОСОБА_12 не винесе гроші з дому та не виконає своє зобов`язання сплатити кошти за реалізацію шести мобільних телефонів, переданих останньому на реалізацію ОСОБА_11 .

Після чого, ОСОБА_7 взявши мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 8» об`ємом пам`яті 3/32 ГБ, у корпусі синього кольору, ІМЕІ (1) НОМЕР_1 , ІМЕІ (2) НОМЕР_2 , вартістю 1 966 гривень 67 копійок, в якому знаходилась сім карта оператору мобільного зв`язку «Водафон» з абонентським номером НОМЕР_3 , яка майнової цінності для потерпілого не представляє, повідомив, що він буде чекати на ОСОБА_12 через декілька будинків та пішов з місця події з мобільним телефоном.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 355 КК України, а саме примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, тобто вимога виконати цивільно-правове зобов`язання з погрозою насильства над потерпілим за відсутності ознак вимагання.

В апеляційній скарзі заступник керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 вважає, вирок суду стосовно ОСОБА_7 незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

На переконання апелянта, при постановленні вказаного судового рішення були допущені істотні порушення норм кримінального процесуального закону, що призвели до неповноти судового розгляду, неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, у вигляді незастосування ч. 4 ст. 187 КК України, яка підлягала застосуванню у конкретному випадку.

Окрім того, призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Зокрема, прокурор наголошує, що суд першої інстанції, перекваліфіковуючи дії обвинуваченого з ч. 4 ст. 187 КК України (розбій) на ч. 1 ст. 355 КК України (примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань), фактично спотворив обставини кримінального правопорушення, не врахувавши як характер застосованого насильства, так і спрямованість умислу ОСОБА_7 , який із застосуванням предмета, схожого на пістолет, психологічного тиску та демонстративного пострілу вгору вимагав від потерпілого передачі майна - мобільного телефону, що на практиці становить пряме заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, а не реалізацію цивільно-правових претензій.

Таким чином, на переконання прокурора, місцевим судом було порушено вимоги кримінального процесуального закону, а також допущено неправильне застосування кримінального закону, що є підставою для скасування вироку відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України.

У зв`язку з викладеним, апелянт просить апеляційний суд, скасувати вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 355 КК України та призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

До початку судового засідання захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу.

У запереченнях захисник наголошує, що вирок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Стороною обвинувачення не було доведено, що ОСОБА_7 мав намір скоїти кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 187 КК України.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу без доповнень та просив її задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Зазначив, що під час судового засідання не було встановлено ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 КК України, а також не було встановлено мети правопорушення - заволодіння майном потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора, вирок суду першої інстанції просив залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано здійснив перекваліфікацію інкримінованого кримінального правопорушення, визнавши ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину за ч. 4 ст. 187 КК України не визнав, вважаючи, що його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 355 КК України. Пояснив, що 17.10.2023 до нього звернувся знайомий ОСОБА_13 з проханням допомогти вплинути на ОСОБА_14 , який, за його словами, заборгував 1000 гривень за мобільні телефони, передані на реалізацію. ОСОБА_15 погодився і разом з ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вирушив до будинку на АДРЕСА_2 . Після зустрічі з ОСОБА_18 , взяв його за шию, відвів за будинок і висловив вимогу повернути борг. Коли ОСОБА_18 заперечив факт заборгованості, обвинувачений, щоб справити враження, здійснив постріл у повітря зі стартового пістолета. У відповідь ОСОБА_18 повідомив, що гроші вдома, і запропонував залишити свій мобільний телефон як завдаток. Через хвилювання та привернення уваги перехожих, ОСОБА_15 прийняв телефон і пішов, домовившись про зустріч. Згодом намагався повернути телефон, але не знайшов ОСОБА_18 .

Під час судового розгляду в суді першої інстанції було допитано потерпілого та свідка в кримінальному провадженні.

Так, потерпілий ОСОБА_12 у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що він дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Із ОСОБА_19 він знайомий як із мешканцем Запоріжжя - вони познайомилися під час виконання робіт на даху лікарні № 6. 19 жовтня 2023 року ввечері йому зателефонував ОСОБА_16 із пропозицією придбати мобільний телефон. Коли ОСОБА_18 вийшов у двір, його там чекав невідомий чоловік, який, як згодом з`ясувалося, був ОСОБА_7 . Останній, перебуваючи за деревом, несподівано підійшов ззаду, схопив за шию і наказав пройти за будинок. Там ОСОБА_15 заявив, що ОСОБА_18 винен ОСОБА_20 1000 гривень і має їх повернути. ОСОБА_18 заперечив наявність боргу, після чого ОСОБА_15 здійснив постріл у повітря та сказав, що не жартує. ОСОБА_18 пояснив, що гроші знаходяться у нього вдома, і запропонував натомість тимчасово передати свій мобільний телефон до моменту розрахунку. ОСОБА_15 погодився і сказав, що чекатиме з грошима за кілька будинків.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні першої інстанції надав послідовні та логічно узгоджені пояснення щодо обставин його знайомства з обвинуваченим та потерпілим, а також щодо подій, які передували інциденту.

Зокрема, він зазначив, що у період з 2019 по 2021 рік відбував покарання у виправній колонії №101, де познайомився з ОСОБА_22 , який на той час працював у закладі. У подальшому, вже після звільнення, ОСОБА_16 познайомився з ОСОБА_23 під час спільної роботи на будівельному об`єкті - даху лікарні №6 у м. Запоріжжя. Між свідком і ОСОБА_18 склалися певні договірні взаємини: ОСОБА_16 передав останньому шість мобільних телефонів на умовах реалізації, за що ОСОБА_18 зобов`язувався передати 1000 гривень після продажу пристроїв. Проте, приблизно через місяць після передачі майна, у жовтні 2024 року, під час випадкової зустрічі, ОСОБА_18 повідомив, що телефони були реалізовані, однак гроші він повернути не може, а також відмовився визнавати наявність боргового зобов`язання. ОСОБА_16 звернувся до знайомого йому ОСОБА_7 з проханням вплинути на ОСОБА_12 з метою примусу до повернення боргу. Цього ж дня він зустрівся з ОСОБА_22 та попрохав налякати ОСОБА_14 та примусити його повернути йому борг в сумі 1000 гривень. Оскілки ОСОБА_7 та ОСОБА_12 не були знайомі між собою, то він разом з ОСОБА_24 та ОСОБА_7 вирушили до буд. АДРЕСА_2 де мешкає ОСОБА_25 . Прибувши на вказану адресу він зателефонував ОСОБА_12 та під приводом продажу йому мобільного телефону запросив вийти на подвір`я, де його очікував ОСОБА_7 , а він в цей час покинув місце по своїм справам. Свідок ОСОБА_21 підкреслив, що його метою було домогтися повернення належних йому коштів у сумі 1000 гривень за раніше передані телефони. Він прямо вказав, що звернувся до ОСОБА_15 не для вчинення насильницького злочину чи заволодіння чужим майном, а для психологічного впливу на ОСОБА_18 з метою стимулювання виконання вже існуючого зобов`язання.

Окрім допиту обвинуваченого, потерпілого та свідка, судом першої інстанції було досліджено ряд письмових доказів кримінального провадження, які є релевантними та допустимими відповідно до вимог КПК України.

Зокрема, даними, отриманими з повідомлення оператору лінії «102» ОСОБА_26 про те, що 17.10.2023 року о 20:10 чоловік на ім`я ОСОБА_27 , погрожуючи заявнику пістолетом, стріляв в повітря, забрав мобільний телефон. Де мешкає заявник не знає, є фото та номер телефону НОМЕР_4 . Телефон «Xiaomi Redmi 8», синього кольору, на місці камери немає скла. Заявник ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Даниними з протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію. З датою 18.10.2023 року відповідно до змісту якого ОСОБА_12 просить органи Національної поліції притягнути до відповідальності невідому особу, яка 17.10.2023 року приблизно о 20:00 здійснила напад, при цьому погрожуючи предметом, схожим на пістолет заволоділа його телефоном.

Даними з протоколу огляду місця події за участю ОСОБА_12 від 19.10.2023 року з 11:55 до 12:20, в ході якого нічого не виявлено, та не вилучено. За змістом проведеного огляду зазначені пояснення ОСОБА_12 , який зазначив, що 17.10.2023 року о 20:40 невідомий чоловік приставив йому до скроні предмет, схожий на пістолет, вимагав гроші. Потерпілий з кишені дістав свій телефон «Xiaomi Redmi 8» синього кольору та віддав чоловікові. Потім чоловік здійснив постріл, та сказав, що буде чекати потерпілого через декілька будинків вище і він має принести йому 1000 гривень.

Даними з протоколу огляду місця події від 19.10.2023 року з 13:24 по 13:44 в ході якого біля будинку № 9 по вул. Магара в м. Запоріжжя виявлено предмет, схожий на гільзу з маркуванням СА 9 мм. РАК та частина маркування деформована.

Даними з протоколу впізнання за фотознімками від 19.10.2023, в якому ОСОБА_12 пояснює обставини події та впізнає ОСОБА_7 .

Даними з протокол огляду мобільного телефону від 19 жовтня 2023 року, який надав свідок ОСОБА_13 , де в мобільному додатку «Телеграм» виявлено листування з абонентом НОМЕР_5 , який підписаний як ОСОБА_28 ( ОСОБА_25 ). При вході в листування виявлено, що 17.10.2023 року о 23:03 абонент НОМЕР_5 написав: «Я готов отдать гроши только отдай телефон ответь на СМС», також 18.10.2023 о 19:52 відправлено повідомлення: «я твой телефон не брал», та «пиши тому кто забрал». Додаток до протоколу огляду фото телефону (фото 7) за 16 жовтня міститься номер банківської картки НОМЕР_6 з написом: « ОСОБА_29 ти скинул??? Во сколько прийти забрать телефони. Меня человек достает, сказал если нет денег, забрать телефони».

Даними протоколу слідчого експерименту від 19.10.2023 року за участю потерпілого ОСОБА_12 на місці пригоди, який містить пояснення щодо обставин вчинення злочину.

Колегія суддів, розглянувши апеляційну скаргу прокурора на вирок суду, не вбачає правових підстав для її задоволення.

В апеляційній скарзі прокурор висловлює позицію про незаконність ухваленого вироку, стверджуючи, що судом першої інстанції було допущено істотні порушення норм кримінального процесуального закону, що призвело до неповноти судового розгляду та, як наслідок, до неправильної правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 355 КК України замість пред`явленого обвинувачення за ч. 4 ст. 187 КК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з наведеними аргументами, вважаючи, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, логічними, відповідають матеріалам справи та нормам чинного законодавства.

Насамперед, суд першої інстанції детально дослідив усі докази, подані стороною обвинувачення, в тому числі показання потерпілого, свідків, результати експертиз, протоколи слідчих дій та листування, надане свідком ОСОБА_21 .

Усі ці докази були ретельно проаналізовані та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, у взаємозв`язку, з точки зору належності, допустимості та достовірності.

На підставі вивчених доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, оскільки його дії не були спрямовані на заволодіння чужим майном із корисливою метою, що є обов`язковою ознакою розбою.

Натомість, як встановлено у судовому засіданні, обвинувачений діяв з метою примусити потерпілого виконати цивільно-правове зобов`язання, яке виникло між останнім і третьою особою - ОСОБА_21 внаслідок фактичних договірних відносин.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що предметом конфлікту стали 1000 гривень, які ОСОБА_12 мав сплатити ОСОБА_21 за мобільні телефони, передані на реалізацію.

Вказаний борг підтверджується як показаннями свідків, так і листуванням у месенджері, яке відображає факт існування майнових зобов`язань між сторонами.

Цей аспект принципово відрізняє ситуацію від злочину розбійного характеру, в якому винний особа не має ніяких правових підстав на майно, на яке зазіхає.

Дії ОСОБА_7 , які полягали в отриманні мобільного телефону від потерпілого, не були актом протиправного заволодіння чужого майна поєднаного з насильством небезпечним для потерпілого.

Факт того, що потерпілий добровільно передав свій мобільний телефон ОСОБА_7 у вигляді тимчасового забезпечення виконання боргу, виключає наявність у останнього умислу на протиправне заволодіння майном. Цей аспект має вирішальне значення при розмежуванні складів злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187 КК України та ч. 1 ст. 355 КК України.

Такі обставини несумісні з визначенням розбою як насильницького злочину, що супроводжується раптовістю, застосуванням фізичного насильства чи погрозою його негайного застосування задля заволодіння чужим майном.

Окрему увагу колегія суддів звертає на факт застосування предмета, схожого на пістолет, яким обвинувачений здійснив постріл у повітря. Прокурор наполягає на тому, що такі дії становили насильство, небезпечне для життя чи здоров`я.

Однак, як встановлено судом, постріл був здійснений зі стартового пістолета, тобто не з бойової вогнепальної зброї.

Крім того, постріл не було спрямовано на потерпілого, а сам факт його здійснення швидше свідчив про демонстративний характер залякування, а не реальний намір завдати тілесних ушкоджень.

Поведінка обвинуваченого після інциденту - а саме, його спроби повернути телефон, дзвінки до третьої особи та втеча після привернення уваги перехожих - також вказують на відсутність умислу на подальше застосування сили або насильницьке утримання майна.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував правильну правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 355 КК України, надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи та здійснивши посилання на відповідні правові позиції Пленуму Верховного Суду України, зокрема, на п. 24 постанови №10 від 06.11.2009 року.

У зазначеній постанові вказано, що насильство, вчинене з метою примусити особу до виконання або невиконання цивільно-правового зобов`язання, за відсутності ознак вимагання, підлягає кваліфікації за ст. 355 КК України.

Аналогічний підхід викладено у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 року у справі №164/1432/18, в якій наголошено, що відповідальність за ст. 355 КК України настає лише за умови, коли примус стосується реального, існуючого зобов`язання, що виникло на підставі цивільно-правових відносин, визначених чинним законодавством. При цьому вимога винного має бути чіткою, конкретною, адресованою потерпілому та висловленою в категоричній формі з вимогою виконати зобов`язання у визначений спосіб та строк.

Колегія суддів звертає увагу, що в практиці розмежування складів злочинів, передбачених ст. 187 та ст. 355 КК України принциповим є мотив дій та зміст пред`явленої вимоги.

Якщо під час нападу не висловлюється жодної вимоги про виконання угоди чи боргового зобов`язання, а дії винної особи спрямовані виключно на заволодіння майном, це утворює склад розбою.

Натомість, якщо дії мають за мету примус до повернення боргу або виконання домовленості, без корисливого умислу на привласнення майна, такі дії слід кваліфікувати за ст. 355 КК України.

У даному провадженні встановлено, що дії ОСОБА_7 мали єдину мету - змусити потерпілого виконати зобов`язання, що виникло в межах домовленості між останнім та свідком ОСОБА_21 про повернення 1000 гривень, отриманих за продані телефони.

Крім того, колегія суддів зазначає, що прокурором як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не було наведено належних та допустимих доказів, які б спростовували послідовні й узгоджені між собою показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_21 про те, що дії ОСОБА_7 були спрямовані саме на примушування потерпілого до повернення грошового боргу, а не мали на меті протиправне заволодіння майном.

Сторона обвинувачення не надала жодних доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_7 корисливого умислу або про те, що вилучення мобільного телефону носило характер остаточного заволодіння чужим майном.

Натомість встановлено було, що висловлена обвинуваченим вимога була конкретною, чіткою за змістом і логічно пов`язана з наявними договірними зобов`язаннями, про що свідчать пояснення учасників справи та зміст листування між ними.

Погроза, висловлена ОСОБА_7 , хоч і супроводжувалась демонстрацією стартового пістолета та пострілом угору, не була спрямована на реалізацію фізичного насильства, не заподіяла потерпілому шкоди та не відповідала ознакам «небезпечного для життя або здоров`я» насильства. Її слід розцінювати як психологічний тиск, що в межах диспозиції ст. 355 КК України є елементом примусу до виконання зобов`язання.

Також заслуговує на увагу те, що обвинувачений не мав наміру остаточно заволодіти телефоном потерпілого - він прийняв його як тимчасову гарантію виконання зобов`язання, а після інциденту намагався повернути пристрій, що виключає наявність корисливого умислу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив обставини справи, дав належну оцінку правовим аргументам та обґрунтовано перекваліфікував дії обвинуваченого на менш тяжку статтю, що покращує його правове становище, діючи у відповідності до ст. 337 КПК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують цих висновків та не дають підстав вважати вирок незаконним або необґрунтованим.

Колегія суддів вважає за необхідне додатково звернути увагу на той факт, що в апеляційній скарзі заступник керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 не заявив вимоги про повторне дослідження доказів, які були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зокрема, апелянт не просить суд апеляційної інстанції дослідити зібрані у провадженні докази в їх сукупності, а також не вимагає проведення нового дослідження з метою безпосереднього підтвердження висунутих ним доводів про наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Відповідно до положень глави 31 КПК України, у межах апеляційного розгляду кримінального провадження суд апеляційної інстанції наділений правом повторно дослідити докази, однак лише за умови наявності відповідного клопотання сторони чи з власної ініціативи у випадку виявлення істотних суперечностей або недоліків у встановленні фактичних обставин справи судом першої інстанції.

Відсутність такого клопотання з боку прокурора де-факто обмежує повноваження апеляційного суду в частині перевірки обґрунтованості вироку шляхом безпосереднього повторного дослідження доказів, що, своєю чергою, унеможливлює ухвалення нового вироку з урахуванням позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Таким чином, прокурор фактично звів свої апеляційні доводи виключно до правової оцінки дій обвинуваченого без належного обґрунтування потреби в додатковій оцінці доказів у їх сукупності.

Такий підхід не відповідає завданням апеляційного провадження, яке передбачає не лише правову, а й фактичну перевірку обґрунтованості судового рішення у разі наявності об`єктивних підстав для сумніву в повноті судового розгляду.

Відповідно, апеляційний суд позбавлений можливості здійснити самостійне, процесуально обґрунтоване дослідження доказів та ухвалити нове судове рішення у межах висунутих апеляційних вимог.

Доводи апелянта щодо надмірної м`якості призначеного покарання також не знайшли свого підтвердження.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про звільнення від покарання з випробуванням, урахував низку пом`якшуючих обставин, зокрема щире каяття обвинуваченого, наявність малолітньої дитини, сприяння розслідуванню, а також те, що інцидент не призвів до тяжких наслідків.

Таке рішення є співмірним тяжкості вчиненого злочину та відповідає засадам справедливості.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і таким, що не підлягає зміні чи скасуванню.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2025 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК України залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4