Справа № 695/662/25
номер провадження 1-кс/695/957/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 рокум. Золотоноша

Слідчий суддя Золотоніського міськрайонного суду

Черкаської області ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні у залі суду у м. Золотоноша клопотання начальника відділення СВ Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Золотоніської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000127 від 04.02.2025,

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшло клопотання начальника відділення СВ Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Золотоніської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000127 від 04.02.2025.

В обґрунтування клопотання слідчого зазначено, що слідчим відділом Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000127 від 04.02.2025 за фактом неналежного виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, начальником відділу земельних відносин та екології виконавчого комітету Піщанської сільської ради уповноваженою особою на здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності на території Піщанської сільської ради ОСОБА_5 у порушення вимог Методики, при проведенні відповідних розрахунків застосовано менший коефіцієнт, внаслідок чого державним інтересам спричинено майнову шкоду на загальну суму 505 831,57 грн, що становить 334 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та у відповідності до примітки 4 ст. 364 КК України є тяжкими наслідками.

15 серпня 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам.

Також слідчим відділом Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області встановлено суму збитків, завданих державі в особі Виконавчого комітету Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області (Код ), яка становить 505 831 гривень 57 копійок.

Сума збитків підтверджується висновком судово-економічної експертизи №СЕ-19/124-25/8559-ЕК.

У ході проведення досудового розслідування в порядку ст. 93 КПК України скеровано запит до ТСЦ № 7145 РСЦ ГСЦ МВС України у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях та встановлено, що за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано транспортний засіб, а саме:

- автомобіль марки ЗАЗ SENS, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , дата реєстрації 17.06.2014.

Як зазначено у клопотанні, враховуючи те, що підозрюваний ОСОБА_5 , розуміючи, що він має транспортний засіб легковий автомобіль марки ЗАЗ SENS, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , а також той факт, що ним нанесено шкоди державі в особі Виконавчого комітету Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області (Код ) в сумі 505 831,57 грн, яка стягуватиметься з нього в примусовому порядку, існує ризик відчуження ОСОБА_5 транспортного засобу легкового автомобіля.

Допущення вказаного ризику в подальшому унеможливить відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_5 державі в особі Виконавчого комітету Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, та призведе до неповернення коштів до державного бюджету.

Також у клопотанні зазначено, що у рамках досудового розслідування прокурором Золотоніської окружної прокуратури заявлено цивільний позов до відповідача ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок вчинення кримінального правопорушення на суму 505 831,57 грн.

Посилаючись на те, що досудове розслідування проводиться за фактом вчинення кримінального правопорушення, що призвело до заподіяння збитків, з урахування положень п.10 ст. 170 КПК України, а тому накладення арешту на транспортний засіб легковий автомобіль марки ЗАЗ SENS, 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 є співмірним засобом забезпечення у даному кримінальному провадженні, а заборона відчуження сприятиме запобіганню ризику його відчуження і не стане тягарем у реалізації прав підозрюваного як власника на даний час, начальник відділення СВ Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області за погодженням з прокурором Золотоніської окружної прокуратури звернувся з даним клопотанням до суду.

У судовому засіданні слідчий та прокурор на задоволенні клопотання наполягали повністю. Також на підтвердження співмірності заходу забезпечення провадження для підтвердження вартості автомобіля, арешт на який просить накласти орган досудового розслідування, прокурор надав протокол огляду предмету від 19.08.2025.

Водночас і слідчий, і прокурор у судовому засіданні ствердили, що цивільний позов у даному кримінальному провадженні до підозрюваного відсутній.

Підозрюваний та його захисник категорично заперечували проти задоволення клопотання.

Заслухавши пояснення слідчого, прокурора, підозрюваного та його захисника, розглянувши клопотання та додані до нього матеріали, а також надані матеріали кримінального провадження в режимі таємниці слідства, слідчий суддя зазначає про таке.

Частиною першою статті 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 статті 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом

Відповідно до ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст. 171 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його компетенції цим Кодексом, при цьому з клопотанням про арешт майна до слідчого судді має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а також цивільний позивач з метою забезпечення цивільного позову.

Також слідчий суддя зауважує, що згідно з пунктом 7 частини другої статті 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст. 94, 132, 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Такі дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора у кримінальному провадженні, який звертається з проханням про арешт майна, оскільки згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно із частиною першою статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому КПК України порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 ЦПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 6 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (ч.8 ст. 170 КПК України).

Відповідно до статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач. У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання. У клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

При вирішенні даного клопотання суд зауважує, що належних та допустимих доказів на підтвердження вартості майна, арешт на яке просить накласти слідчий з метою забезпечення цивільного позову у даному кримінальному провадженні, слідчому судді не названо та не надано. Слідчий суддя відхиляє як неналежний доказ вартості належного підозрюваному автомобіля протокол огляду предмету від 19.08.2025.

Більш того, і слідчий і прокурор у судовому засіданні ствердили, що у даному кримінальному провадженні цивільний позов не заявлено.

Крім того, згідно з ч.11 ст.170 КПК України заборона, обмеження користування або розпорядження майном може бути застосоване лише в разі доведеності існування обставин, які підтверджують, що незастосування таких заходів призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, передачі такого майна, проте, вказані обставини не підтверджені достатніми доказами.

Відтак, при вирішенні даного клопотання слідчий суддя зауважує, що слідчим і прокурором не доведена необхідність застосування саме такої забезпечувальної цілі кримінального провадження заходу, як арешт майна і не доведена наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України.

За таких обставин, виходячи з оцінки розумності й співрозмірності обмеження прав підозрюваного на володіння належним йому автомобілем, а також наслідкам арешту майна для його власника, слідчий суддя вважає, що відсутні правові підстави для задоволення даного клопотання.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика ЄСПЛ, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до ЄСПЛ забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.

ЄСПЛ вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи, що стороною обвинуваченням не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи підозрюваного, про який ідеться в даному клопотанні, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного клопотання на даному етапі досудового розслідування.

Керуючись ст. 132, 167, 170-173, 309, 370, 372, 375 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти діб.

Повний текст ухвали проголошено о 08 год 25 хв 05.09.2025.

Слідчий суддя ОСОБА_8