У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000415 від 28.04.2024 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_6 , на вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2024 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вознесенськ Миколаївської області, громадянки України, освіта вища, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 , працює торгівельним представником ТОВ "КОНВЕРГО", має на утриманні одну малолітню дитину, не одруженої, раніше не судимої

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачена ОСОБА_7

потерпіла ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок суду скасувати в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою за ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Короткий зміст заперечення на апеляційну скаргу.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачена просить апеляційну скаргу потерпілої залишити без задоволення, вирок суду - без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного судом покарання з випробуванням, якщо вона протягом двох років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки періодично з"являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ч.5 ст.72 КК України ухвалено зарахувати у строк покарання строк затримання та тримання під вартою ОСОБА_7 з 28 квітня 2024 року по 01 травня 2024 року у співвідношенні день за день.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати, пов`язані із залученням експертів, у розмірі 15902.88 грн. Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заподіяних кримінальним правопорушенням майнової шкоди та моральної шкоди задоволено, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 в рахунок матеріальної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, - 85283,37 грн. та в рахунок моральної шкоди - 2 000 000,00 грн. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі потерпіла не погоджується із рішенням суду про звільнення обвинуваченої від призначеного покарання із випробуванням. Вказує, що поведінка обвинуваченої ОСОБА_7 після вчинення нею ДТП не свідчить про її щире каяття, тому, що остання не цікавилась долею потерпілої та її малолітніх дітей, яким 4 роки та 1 рік, ні разу не попросила вибачення, тільки на останньому судовому засіданні заговорила про вибачення і тільки тому, що мова йшла про призначення покарання. Зазначає, що ОСОБА_7 прислала їй на пошту 2000грн. по одній тисяч, проте потерпіла ці кошти не отримала, оскільки не зрозуміла що це за було. Звертає увагу, що суд не врахував її думки, щодо призначеного покарання та її ставлення до події, оскільки вона просила призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки виходячи з аморальної поведінки обвинуваченої та відношення обвинуваченої до вчиненого, до неї та її дітей.

Узагальнені доводи заперечення на апеляційну скаргу.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачена просить не скасовувати вирок суду, щиро співчуває потерпілій, шкодує, що її дії призвели до незворотного - смерті людини. Вказує, що під час досудового слідства вишукувала кошти, щоб якось компенсувати витрати які понесла потерпіла, оскільки не має іншого доходу, а ніж заробітна плата, сама виховує малолітнього сина, батько якого пропав безвісти під час виконання бойових завдань. Звертає увагу, що перерахувала на ім`я потерпілої 31.05.2024р. - 2000грн, 27.06.2024р. - 2000грн, і через тиждень 02.07.2024р. - 2000грн., а також під час розгляду справи у суді, ще два рази по 1000грн., але лише одна квитанції збереглась за 05.09.2024р. Зауважує, що повністю визнала свою вину, погодилась із сумою заявленою потерпілою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Пояснює, що автомобіль «Volkswagen Golf» не є її власністю. Вважає, що буде мати більше можливостей виплачувати потерпілій моральну та матеріальну школу, якщо буде відбувати покарання з випробуванням.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 18.17 год. у денний час доби, керуючи технічно справним транспортним засобом «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по території Миколаївського району Миколаївської області, зупинилась на узбіччі біля правого краю проїзної частини смуги руху у напрямку до м. Миколаїв з м.Одеса на 78 км.+750 м. автодороги М-14 "Одеса-Мелітополь-Новоазовськ", на відстані приблизно 2 км. до с. Красне Миколаївського району Миколаївської області, на ділянці дороги з наявною осьовою дорожньою розміткою 1.1 (вузька суцільна лінія) Розділу 34 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків та на яку в"їзд заборонено. Після цього з порушенням вимог п.п.2.3 "б", 10.1, 10.4, 10.6 та дорожньої розмітки 1.1. розділу 34 Правил дорожнього руху України, вирішила виконати маневр розвороту ліворуч у невстановленому для цього місці, з метою перестроїтися на протилежну смугу руху у напрямку в до м. Одеси.

Водій ОСОБА_7 перед початком виконання маневру розвороту ліворуч не врахувала, що смуга руху, на яку вона буде виїжджати, відмежована дорожньою розміткою 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху України, на яку в"їзд заборонено, перед початком руху не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почала маневр розвороту ліворуч з узбіччя, перетнула суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху України та виїхала на протилежну смугу руху, де допустила зіткнення з мотоциклом "Yamaha FZ-6-S", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який в цей час рухався у напрямку до м. Миколаєва від м. Одеса.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла "Yamaha FZ-6-S", реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, багатоуламкового перелому кісток основи та склепіння черепа із забоєм речовини головного мозку та мозочку, крововиливів під м"яку мозкову оболонку, від яких помер на місці пригоди. Вказана ДТП сталась унаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.2.3 "б", 10.1, 10.4, 10.6 та дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху України, яке знаходиться у прямому причинному зв"язку з настанням ДТП.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої на підтримку доводів апеляційної скарги, заперечення обвинуваченої, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про її винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Покарання ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65 - 67 КК України, в межах санкцій інкримінованого кримінального правопорушення та апелянтом також не оскаржується.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке є не умисним, проте потягло за собою смерть людини, відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, часткове відшкодування обвинуваченою завданої шкоди потерпілій, дані про особу обвинуваченої, яка повністю визнала свою винуватість у вчиненому, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, задовільно характеризується за місцем проживання, має сталі соціальні зв`язки, оскільки має на утриманні малолітню дитину та постійну роботу, є не судимою, до кримінальної відповідальності не притягувалась, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено, обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченої.

Під час судового розгляду справи обвинувачена повністю визнала свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та заявлений потерпілою цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, на загальну суму 2083283,37 грн., викладені у обвинувальному акті та цивільному позові обставини не оспорювала, надала пояснення щодо обставин кримінального правопорушення, які відповідають обставинам, викладеним у обвинувальному акті, тобто є правдивими, та протягом усього часу розгляду справи демонструвала готовність понести заслужене покарання і, відповідно, негативне ставлення до злочину; одразу після вчинення ДТП обвинуваченою викликано поліцію та швидку, що вбачається з її пояснень та не спростовано іншими доказами, а під час досудового розслідування - направлено певну суму коштів (декілька тисяч гривень) потерпілій у рахунок відшкодування завданої шкоди, що підтверджено копіями квитанцій грошового переказу а також і поясненнями потерпілої.

Крім того, як вбачається з постанови слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва у справі 490/3462/24 від 26 червня 2024 року, під час досудового розслідування обвинувачена ОСОБА_7 проти продовження строку застосованого до неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не заперечувала, що також свідчить про готовність обвинуваченої понести передбачені законом обмеження у зв`язку із вчиненням протиправного діяння.

Про те, що ОСОБА_7 не є соціально небезпечною особою свідчать і те, що вона задовільно характеризується за місцем проживання, має сталі соціальні зв`язки, оскільки має на утриманні малолітню дитину, яку виховує сама, батько дитини пропав безвісті під час виконання бойових завдань, має постійну роботу, є не судимою, до кримінальної відповідальності не притягувалась.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілої, обвинувачена ОСОБА_7 зазначила, що розуміє почуття потерпілої, щиро співчуває та дуже шкодує, що її неуважність привела до таких тяжких наслідків у виді смерті людини, а тому погоджується з рішенням суду першої інстанції, а відбуваючи покарання із випробуванням у неї буде реально можливість сплатити потерпілій матеріальну та моральну шкоду.

Враховуючи наведене, те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення та постановлення судового рішення, те, що обвинувачена раніше не судима, задовільно характеризується за місцем проживання, має сталі соціальні зв`язки, оскільки має на утриманні малолітню дитину, яку виховує самостійно, постійну роботу, є не судимою, до кримінальної відповідальності не притягувалась та відсутність обставин, що обтяжують покарання, щире каяття у вчиненому та готовність понести покарання та відшкодувати потерпілій моральної та матеріальної шкоди, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції прийнято правильне рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та справедливості обраного їй заходу примусу, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, підстав вважати рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням таким, що прийняте у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає. Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування вироку, а тому апеляційна скарга потерпілої не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді