Дата документу 12.06.2025 Справа № 332/1524/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/421/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/1524/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.111-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА

За обставин детально викладених у вироку, в якому також наведено посилання на положення Конституції України, законів України та інших нормативно правових актів щодо устрою держави України, процесів, які відбувались у державі, та подальшого введення воєнного стану, ОСОБА_8 було визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи громадянином України, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 15.07.2022 року, перебуваючи у м.Дніпрорудне Запорізької області, яке з 12.04.2022 року по теперішній час є тимчасово окупованою рф територією України, діючи умисно, з метою підтримання окупаційної влади, встановленої збройними формуваннями рф, маючи відповідний досвід роботи, кваліфікацію, навички та професійні якості, скориставшись виїздом директора «Дніпрорудненського індустріального коледжу» ОСОБА_9 та наявністю на території м.Дніпрорудне представників науково-педагогічного колективу і матеріально-технічної бази «Дніпрорудненського індустріального коледжу» (у тому числі приміщень і аудиторного фонду, матеріально-технічної бази тощо), прийняв пропозицію невстановлених під час досудового розслідування осіб із числа представників збройних формувань рф та окупаційної влади т.зв. «Администрации города Днепрорудное» на співпрацю та зайняв посаду в.о. директора вказаного закладу освіти. Після чого, перебуваючи на цій посаді ОСОБА_8 почав впроваджувати стандарти освіти держави-агресора у підконтрольному йому закладі освіти.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.3 ст.111-1 КК, як колабораційна діяльність, тобто добровільне здійснення громадянином України пропаганди у закладах освіти незалежно від типів та форм власності з метою сприяння здійсненню збройної агресії проти України, встановленню та утвердженню тимчасової окупації частини території України, та здійснення дій, спрямованих на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладі освіти. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування, а також займатися будь-якою діяльністю, пов`язаною з освітнім процесом строком на 15 років.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати та ухвалити щодо ОСОБА_8 виправдувальний вирок.

Аргументуючи свою позицію захисник зазначив, що в обґрунтування винуватості обвинуваченого суд послався на покази свідків, протоколи огляду, протоколи за результатами проведення НСРД. Проте покази свідків, на які послався суд у вироку, ґрунтуються на їхніх здогадах, оскільки вони не мали особистого спілкування із ОСОБА_8 , не бачили документів, що стосуються його призначення на посаду. Свідок ОСОБА_9 вже під час окупації мала телефонну розмову із чоловіком, який назвав себе ОСОБА_8 . Проте встановити, що це був саме ОСОБА_8 наразі не є можливим. Свідок ОСОБА_10 лише переповіла те, що їй сказала ОСОБА_9 та не надала жодних свідчень, які б могли вказувати на те, що ОСОБА_8 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення. Відтак такі покази свідків ані окремо, ані у своїй сукупності не можуть слугувати достатнім та належним доказом винуватості ОСОБА_8 . Отже матеріали справи не містять жодних доказів вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.111-1 КК.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просила апеляційну скаргу залишити без задоволення через необґрунтованість наведених у ній доводів та вимог, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

З огляду на те, що зазначене кримінальне провадження було розглянуто судом першої інстанції у спеціальному судовому провадженні, обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся про дату, час і місце апеляційного розгляду шляхом направлення йому повістки про виклик за останньою відомою адресою його проживання та шляхом публікації інформації про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті «Урядовий кур`єр», а також шляхом публікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті апеляційного суду. Відтак з моменту опублікування повістки про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений ОСОБА_8 вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Свої висновки суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями допитаних свідків.

Зокрема свідок ОСОБА_9 суду повідомила, що вона працює директором Дніпрорудненського індустріального коледжу. ОСОБА_8 працював у цьому коледжі вчителем фізкультури. Після окупації м.Дніпрорудне від департаменту освіти і науки обласної державної адміністрації надійшло повідомлення щодо можливості переміщення закладу освіти на підконтрольну територію. Вона разом з заступницею виїхала в м.Запоріжжя 26 чи 27 квітня 2022 року. В липні 2022 року вона зателефонувала ОСОБА_8 , який повідомив, що він прийняв «бразди» правління коледжем. Їй відомо, що ОСОБА_8 започаткував заклад освіти як «руського коледжу».

Свідок ОСОБА_10 надала покази про те, що вона працює заступником директора Дніпрорудненського індустріального коледжу. З 2004 року працювала зі ОСОБА_8 в коледжі, він був вчителем фізкультури. До 26.04.2022 року вона знаходилась в Дніпрорудному. В цей день вони разом з директором ОСОБА_9 виїхали з окупованого міста до м.Запоріжжя. Також зазначила, що вона зі ОСОБА_11 особисто не спілкувалась, проте інформацію про нього знає з розмов інших та із соцмереж. Їй відомо, що в липні 2022 року ОСОБА_8 оформив коледж та організував навчання в ньому за російськими стандартами. ОСОБА_8 був ініціатором вручення учням документів російського зразку. Вона бачила про це фільм в соцмережах, та фото, на якому ОСОБА_8 був в кабінеті директора.

Крім того, суд обґрунтував своє рішення письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.03.2023 року та від 14.02.2023 року, відповідно до яких свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_9 серед пред`явлених їм фотознімків впізнали на фото ОСОБА_8 , який, за повідомленням їх працівників, погодився обійняти посаду в.о. «директора» Дніпрорудненського індустріального коледжу; протоколами оглядів; матеріалами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а також іншими письмовими доказами зміст і аналіз яких детально викладено в оскаржуваному вироку та якими підтверджено реєстрацію юридичної особи під назвою «Днепрорудненский индустриальный коледж» відповідно до вимог нормативно-правових актів рф, зайняття у цьому коледжі ОСОБА_8 керівної посади та впровадження ОСОБА_8 стандартів освіти держави-агресора у підконтрольному йому закладі освіти.

Наведені судом у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивних підстав не довіряти показанням свідків та відомостям, що містяться в письмових доказах, у суду першої інстанції не було.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції врахував специфіку спеціального судового провадження (ч.3 ст.323 КПК), зберігаючи неупередженість та безсторонність під час розгляду справи приділив особливе значення охороні прав і законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувалося за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст.2 КПК з дотриманням усіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням установлених законом особливостей, які вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, а отже, поріг вимогливості до доказування в такому випадку підвищений.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.374 КПК у оскаржуваному вироку суд першої інстанції обґрунтував, що в цьому кримінальному провадженні сторона обвинувачення вжила всіх можливих передбачених законом заходів щодо дотримання прав ОСОБА_8 на захист та доступ до правосуддя з урахуванням установлених законом особливостей для кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia).

Отже, дослідивши докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведеності винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини.

В своїй апеляційній скарзі захисник вважав, що покази свідків, на які послався суд у вироку, не доводять винуватість обвинуваченого, оскільки свідки особисто не спілкувалися з обвинуваченим і не бачили документів, що стосуються призначення ОСОБА_8 на посаду в.о. директора коледжу.

Проте колегія суддів критично ставиться до таких заперечень захисника. При цьому судова колегія виходить з того, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які обіймали керівні посади у Дніпрорудненському індустріальному коледжі, зазначили, що після окупації м.Дніпрорудне вони за рекомендацією департаменту освіти і науки обласної державної адміністрації виїхали до м.Запоріжжя. Проте в подальшому їм стало відомо про те, що ОСОБА_8 погодився обійняти посаду в.о. «директора» «Днепрорудненский индустриальный коледж».

Вказані покази свідків об`єктивно узгоджуються з наданими стороною обвинувачення письмовими доказами, в тому числі і з протоколом огляду від 09.01.2023 року, відповідно до якого було оглянуто інформацію, розміщену у Всесвітній мережі Інтернет та встановлено дані про реєстрацію юридичної особи під назвою «Днепрорудненский индустриальный коледж» відповідно до вимог нормативно-правових актів рф, а керівником даного закладу зазначено ОСОБА_8 . При цьому впровадження ОСОБА_8 стандартів освіти держави-агресора у підконтрольному йому закладі освіти об`єктивно підтверджено протоколами, складеними за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Крім того, свідок ОСОБА_9 директор Дніпрорудненського індустріального коледжу, зазначила, що вона мала телефонну розмову з ОСОБА_8 під час якої останній підтвердив зайняття ним керівної посади у коледжі. Крім того, ОСОБА_8 закликав інших вчителів Дніпрорудненського індустріального коледжу до співпраці з державою-агресором та здійснив підбір працівників закладу освіти.

Також було встановлено, що свідок ОСОБА_9 , відповідно до її показів, знайома зі ОСОБА_8 з 2004 року, працювала з ним в одному закладі освіти. Свідку ОСОБА_9 був відомий номер телефону ОСОБА_8 та вона в липні 2022 року йому телефонувала. Під час допиту свідок жодних сумнівів у тому, що її телефонна розмова мала місце саме зі ОСОБА_8 , не висловлювала. А тому колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги захисника про те, що можливо телефонна розмова свідка ОСОБА_9 мала місце не з обвинуваченим, а з іншою особою.

Що стосується доводів захисника у скарзі про те, що свідок ОСОБА_10 лише переповіла те, що їй повідомила свідок ОСОБА_9 , то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже свідок ОСОБА_10 окрім даних, повідомлених й свідком ОСОБА_9 , також надала покази про обставини, які були відомі особисто їй і ці покази були підтверджені рештою зібраних у справі доказів.

Отже, усупереч твердженням захисника, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не встановив підстав ставити під сумнів покази свідків чи не довіряти їм. Адже покази свідків цілком узгоджуються з письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування, вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, а тому правомірно були покладені судом в обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Відтак твердження захисника в апеляційній скарзі про недоведеність вчинення обвинуваченим передбаченого ч.3 ст.111-1 КК кримінального правопорушення не знайшли свого підтвердження.

Інших доводів, що були б підставами для скасування судового рішення, захисник у поданій апеляційній скарзі не навів.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає приписам статті 370 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів не встановила.

Отже, підстави для скасування вироку суду і задоволення апеляційної скарги сторони захисту відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4