Справа № 336/390/25
Пр. 1-кп/336/842/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретарки судового засідання ОСОБА_2 , в режимі відеоконференцзв`язку, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003794 від 30.04.2024, яке надійшло до суду на підставі обвинувального акта, складеного відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород Закарпатської області, громадянина України, який отримав середню спеціальну освіту, одруженого, на утриманні дітей та інших осіб немає, інвалідності не має, військовослужбовця за мобілізацією, який займав посаду номера обслуги протитанкового взводу роти вогневої підтримки 1 гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», адреса реєстрації та фактичного проживання до затримання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

за ознаками скоєння кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.408 КК України, -

за участі сторін кримінального провадження: з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 , з боку захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,-

ВСТАНОВИВ:

Наказом т.в.о. командира військової частипи НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.04.2023 N92 військовослужбовця за мобілізацією молодшого сержанта ОСОБА_3 призначено на посаду номера обслуги протитанкового взводу роти вогневої підтримки 1 гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_6 від 24 лютого 2022 року N64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому відповідними Указами Президента України ОСОБА_6 правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає падання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, молодший сержант ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно викопувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, молодший сержант ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, у період з 13 березня 2024 року по 27 березня 2024 року молодший сержант ОСОБА_3 перебував у щорічній основній відпустці.

У подальшому, 28.03.2024, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від військової служби, без поважних причин, ОСОБА_3 не з?явився з відпустки на військову службу, а саме до місця тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця несення служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв, незаконно перебував за межами місця служби.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення беззаперечно визнав, надав пояснення, які відповідають тим, що викладені в обвинувальному акті, зміненому під час судового розгляду у зв`язку із допущеною у первісному обвинувальному акті помилкою щодо визначення об`єктивної сторони правопорушення (нез`явлення з лікувального закладу замість нез`явлення з відпустки), підтвердив фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, дату, час, місце й спосіб його скоєння.

Так, у судовому засіданні обвинувачений показав суду, що призваний за мобілізацією, має звання молодшого сержанта, перебував на посаді номера обслуги протитанкового взводу роти вогневої підтримки 1 гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Про існування воєнного стану в Україні з 24.02.2024 обізнаний. Зміст Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України знає, військової освіти не отримував.

12.03.2024 його підрозділ вивели з бойових позицій з с.Юрківка Таврійської територіальної громади Запорізької області. З 13.03.2024 обвинувачений перебував у відпустці тривалістю два тижні з метою відпочинку, після чого мав повернутись, ймовірно 26.03.2024, точної дати не пам`ятає, до військової частини, а саме до місця її тимчасової дислокації на території Запорізької області. Після завершення відпустки для продовження проходження військової служби у визначений час ОСОБА_3 не повернувся, об`єктивної підстави відповідно до його свідчень для цього не було. Обвинувачений зауважив, що були певні моменти остраху за своє життя, коли протягом трьох місяців він перебував в окопах під час активних бойових дій, при цьому, ОСОБА_3 додатково пояснив, що під час відпустки перебував за місцем проживання у м.Ужгород, із дружиною, зворотного квитка не купував, на лікуванні не перебував (в госпіталі), місце дислокації військової частини йому було відомо. В користуванні обвинувачений відповідно до його показів мав мобільний телефон, бачив, що із ним намагаються зв`язатись представники військової частини, проте самостійно про своє місце перебування після вибуття у відпустку не повідомляв. Місце перебування ОСОБА_3 встановлено по прибуттю за місцем проживання ОСОБА_3 співробітників поліції. ОСОБА_3 не висловив незгоди після допиту свідків із їх поясненнями.

Судом роз`яснено ОСОБА_3 під час підготовчого судового засідання положення ч.2 ст.31, ч.4 ст.315 КПК України щодо права заявити клопотання про розгляд даного провадження колегіально у складі трьох суддів, яке він реалізувати не виявив бажання, про що повідомив під час засідання особисто та подав відповідну письмову заяву.

Враховуючи думку учасників кримінального провадження, судом за згодою всіх учасників судового провадження, змінено первісний порядок дослідження доказів, а саме: досліджено надані стороною обвинувачення письмові докази, зокрема, матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, здійснено допит обвинуваченого й свідків.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Рішення про припинення або скасування воєнного стану відповідно до ст.7 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не приймалось.

Свідок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , допитаний судом, показав, що є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 з 2019 року, в званні старшого солдата, на посаді номера обслуги гранатометного взводу. ОСОБА_3 прибув до вказаної військової частини для проходження військової служби у 2023 року, наскільки свідок пам`ятає, з іншого підрозділу. Востаннє бачив його перед відпусткою, це була холодна пора року, у 2024 році, ймовірно у вересні. Разом з цим, враховуючи, що свідок служив зі ОСОБА_3 не більше ніж півроку, адже у вересні 2023 року ОСОБА_7 повернувся до військової частини після поранення, він підтвердив, що час відпустки ОСОБА_3 дійсно міг бути саме у березні 2024 року. Свідок надав позитивну характеристику обвинуваченого, показав, що конфліктних ситуацій за участі ОСОБА_3 не було, не чув, щоб він не бажав служити . Крім того, по завершенню відпустки ОСОБА_3 до військової частини не повернувся. Військова частина дислокувалась територіально в декількох місцях, - командування та різні частини підрозділів, зокрема, в ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Свідок намагався з`ясувати місце перебування ОСОБА_3 , проте на зв`язок він не вийшов.

Свідок ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , показав суду, що є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 з 2006 року, проходить службу у 1 гірсько-штурмового батальйону, на посаді головного сержанта роти вогневої підтримки. Так, ОСОБА_3 служив у даній військовій частині з кінця 2023 року, востаннє свідок бачив його перед відпусткою, на початку березня 2024 року, точної дати не пам`ятає. Відпустка надана обвинуваченому згідно з рішенням командира роти капітана ОСОБА_11 . Перед відбуттям у відпустку молодший сержант ОСОБА_3 здав на зберігання зброю та обмундирування. Свідок ОСОБА_10 також показав, що провів його інструктаж щодо заходів безпеки, заборони зловживання спиртними запоями тощо. У відпустку ОСОБА_3 вибув з військової частини самостійно, у відпускному квитку зазначено домашню адресу ОСОБА_3 . Відпустка надавалась строком на 10 днів з урахуванням ще 4 днів на дорогу, враховуючи віддаленість місця проживання обвинуваченого. Свідок безпосередньо перед завершенням терміну відпустки ОСОБА_3 телефонував йому нагадати про дату повернення до військової частини, проте зв`язатись із ним не зміг. Про своє місце перебування ОСОБА_3 , наскільки відомо свідку, не повідомляв. Підрозділи військової частини територіально розгалужені, зокрема, перебувають у АДРЕСА_2 . Свідок з позитивного боку охарактеризував ОСОБА_3 , як відповідального військовослужбовця (на час проходження служби), неконфліктного, який вчився та вдосконалював свої навички.

За даними військового квитка серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 дійсно проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 19.10.2022. Згідно з наказом (витяг досліджений судом) №290 від 24.10.2022, молодшого сержанта ОСОБА_3 зараховано на котлове забезпечення з 24.10.2022, посада командир міномета 2 обслуги 3 мінометного взводу мінометної батареї 1 гірсько-штурмового батальйону. Витяг засвідчений т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 й начальником відділення персоналу. Крім того, згідно з витягом з наказу №92 від 01.04.2023, ухвалено ОСОБА_3 вважати таким, що призначений на посаду номера обслуги протитанкового взводу роти вогневої підтримки 1 гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , до виконання обов`язків служби за посадою приступив з 01.04.2023. Витяги засвідчені т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 й начальником відділення персоналу.

Відповідно до витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 №97 від 28.03.2024, молодшого сержанта ОСОБА_3 , який не прибув з щорічної основної відпустки, вирішено вважати таким, що самовільно залишив військову частину з 27.03.2024, підстава доповідь про факт не прбуття з відпустки №348 від 28.03.2024.

Фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, неповажність причин нез`явлення обвинуваченого з відпустки під час воєнного стану, підтверджені актом службового розслідування від 10.04.2024, що повністю визнаються стороною захисту, рапортом від 28.03.2024, наказом про завершення проведення службового розслідування (витяг) №1747/нп від 10.04.2024.

Відповідно до положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджено Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800, придатність чи непридатність особи до військової служби визначається медичною (військово-лікарською) комісією. Так, даних, що свідчили би про непридатність особи до військової служби на час вчинення кримінального правопорушення у матеріалах справи немає, відповідних доводів стороною захисту не висловлено.

За приписами ч.1 ст.84, ч.1 ст.86 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є, зокрема, показання, документи та висновки експертів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні: джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання (постанова Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №293/1947/20, провадження № 51-2110км23).

Так, оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають, підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Отже, аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням наведені докази, з урахуванням їх допустимості, належності, достатності, об`єктивності та достовірності, враховуючи встановлення всіх необхідних фактичних обставин вчинення злочину, суд дійшов висновку про доведеність вищевикладеного судом обвинувачення у повному обсязі.

Суд при розгляді кримінального провадження враховує висновки Верховного Суду, здійснені у Постанові від 30 січня 2024 року у справі №336/5209/22, пр.51-4750км23, відповідно до яких за своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Об`єктом цього кримінального правопорушення є встановлений законодавством України порядок проходження військової служби.

Суб`єктом злочину може бути лише військовослужбовець, тобто той, хто проходить військову службу.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у: 1.самовільному залишенні військової частини або місця служби; 2. нез`явленні на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Суб`єктивна сторона дезертирства завжди характеризується прямим умислом. Крім того, обов`язковою ознакою цього складу кримінального правопорушення є мета: при дезертирстві військовослужбовець має намір ухилитися від військової служби не тимчасово, а назавжди.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Так, дослідивши визначений обсяг доказів та надавши їм належну оцінку, вислухавши покази обвинуваченого, свідків, суд вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) при вище викладених обставинах повністю доведена, а дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.4 ст.408 КК України, як нез?явлення з відпустки до місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує такі обставини.

За змістом ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Scoppola v. Italy (№2) (Заява №10249/03)» від 17.09.2009, констатовано, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66-67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №373/870/22, провадження № 51-4235 км 22).

Так, діяння, передбачене ч.4 ст.408 КК України згідно зі ст.12 КК України віднесено до особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ст.66 КК України обставиною, яка пом`якшуєь покарання обвинуваченого, визнається активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

За приписами ч.2 ст.66-2 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Так, суд бере до уваги безпосередню участь ОСОБА_3 у відсічі збройної агресії рф з часу його мобілізації (відповідно до даних військового квитка) по 12.03.2024.

Суд враховує дані консультаційного висновку спеціаліста, наданого ОСОБА_3 щодо стану його здоров`я, разом з цим, згідно з даним висновком, - востаннє обвинувачений вживав спиртні напої 21.03.2024, зловживає спиртними напоями протягом багатьох років. Хоча спеціалістом рекомендовано госпіталізацію в разі усвідомленої згоди пацієнта, ОСОБА_3 на лікування не розпочав, не госпіталізований, з приводу такої необхідності до військової частини за направленням не звертався. З висновку видно, що від госпіталізації ОСОБА_3 відмовився, висновок датований 27.03.2024.

Обставин, які обтяжують покарання особи відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Також, суд враховує й відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання (до затримання), раніше не судимий, одружений, під наглядом лікаря-психіатра не перебуває, у зв`язку із розладами психіки та поведінки (внаслідок вживання алкоголю) неодноразово звертався за медичною допомогою; на утриманні дітей та інших осіб не має.

Відповідно до службової характеристики, - за час проходження військової служби на посаді ОСОБА_3 зарекомендував себе посередньо, не повністю володіє професійними знаннями та навичками, але старається. До виконання обов`язків ставиться добре, але потребує контролю. У складній обстановці діє невпевнено, не працює над удосконаленням знань, займаній посаді відповідає.

Згідно з ч.2 ст.4, ч.1 ст.5 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

За приписами ч.3 ст.65, ч.1 ст.69 КК України (у редакції на час вчинення кримінального правопорушення) підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст.69 цього Кодексу. За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 408 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. Тобто, вчинення злочину, передбаченого ст.408 КК України є одним із виключень для застосування норми ст.69 КК України при призначенні покарання.

Альтернативного виду покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, ніж позбавлення волі, чинним законом не встановлено.

Тому за результатами розгляду справи, беручи до уваги тяжкість та фактичні обставини вчиненого правопорушення, вищенаведені чинники, форму вини та мотиви вчиненого, суд вважає за необхідне призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі відповідно до санкції ч.4 ст.408 КК України, на строк п`ять рокфі, що відповідає загальним засадам призначення покарання.

Визначене покарання є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто, відповідає меті, передбаченій ст.50 КК України, із дотриманням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання, на переконання суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Суд наголошує, що на території України триває воєнний стан, а обвинувачений, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, зобов`язаний був непорушно дотримуватися Конституції України і законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свої навички і майстерність, а також твердо знати й зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, дотримуватися правил забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, внутрішнього порядку, у службовий час постійно перебувати у розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без відповідного дозволу командира (начальника).

Проте, будучи військовослужбовцем, обвинувачений тривалий час був відсутній у військовій частині та не вживав жодних дій для повернення на службу, натомість, місце перебування ОСОБА_3 встановлено за обставин, які не залежали від його волі. Зазначене, на переконання суду, свідчить про негативне ставлення до служби та виконання військових обов`язків, й, більш того, в умовах повномасштабного вторгнення країни-агресора подає іншим військовослужбовцям вкрай негативний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, порушення Статутів, що в цілому підриває боєздатність Збройних Сил України. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Відповідно, з врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та мети покарання, підстав для висновку суду про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання та прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75, 76 КК України судом не встановлено.

Таким чином, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього кримінального провадження, триваючого характеру злочину, не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК України, адже призначення покарання зі звільненням із випробуванням здатне демотивувати та суттєво знизити рівень військової дисципліни, що є неприпустимим наслідком правозастосування норм кримінального права.

Редакція ч.5 ст.72 КК України в актуальній на час постановлення вироку суду редакції передбачає, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч.1 цієї статті. Тому період попереднього ув`язнення обвинуваченого по дату ухвалення вироку суду включно необхідно зарахувати обвинуваченому у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Так, відповідно до ухвали слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя у справі №333/11043/24, пр. 1-кс/333/3440/24 від 24.12.2024, яка набрала законної сили 31.12.2024, до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 24.12.2024 із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, яка обвинуваченим або іншим заставодавцем не внесена.

Оскільки в матеріалах кримінального провадження не міститься даних, які б свідчили про відсутність або зміну ризиків, що виправдовують обрання відносно обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу, на думку суду, такий запобіжний захід до набрання вироком законної сили є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а строк відбування покарання необхідно рахувати із дня фактичного затримання, тобто, з 24.12.2024.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування й судового розгляду, що підлягають вирішенню судом, не застосовувались.

Процесуальні витрати та речові докази у даному провадженні відсутні.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України, враховуючи умови дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд вважає за доцільне обмежитися проголошенням його резолютивної частини у судовому засіданні у режимі відеоконференції (з урахуванням відсутності клопотання обвинуваченого про його доставку до суду в день проголошення судового рішення) з обов`язковим врученням (надісланням) учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 84-86, 89, 91-95, 98-99, 131, 349, 367-371, 373-374, 376, 392, 394, 395, 615 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.408 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

До набрання даним вироком законної сили запобіжний захід, застосований до ОСОБА_3 , у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін.

Початок строку відбування ОСОБА_3 призначеного покарання обчислювати від дня його фактичного затримання з 24.12.2024, зарахувавши період попереднього ув`язнення обвинуваченого з 24.12.2024 по дату ухвалення вироку суду включно у строк призначеного судом покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Роз`яснити, що обвинувачений, захисник мають право подати клопотання про помилування, ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Обвинуваченому роз`яснити право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та іншим учасникам справи в разі їх присутності під час проголошення вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення за допомогою засобів електронного листування та засобів поштового зв`язку надіслати для вручення обвинуваченому через адміністрацію ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку проголосити його резолютивну частину з обов`язковим врученням (надісланням) учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1