Справа №487/2109/25
Провадження №1-кс/487/2133/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 Слідчий суддя Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника - ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві клопотання старшого в особливо важливих справах Другого слідчого відділу (з дислокацією у м.Херсоні) ТУ ДБР розташованого у м. Мелітополі ОСОБА_6 у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000010 від 16.01.2025 про застосування запобіжного заходу - тримання під вартою відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кам`янка Пензенської області РФ, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого

підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

08.04.2025 старший слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м.Херсоні) ТУ ДБР розташованого у м.Мелітополі - ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань, Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000010 від 16.01.2025 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 .

Відповідно до клопотання, досудовим розслідуванням встановлено наступні обставини:

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, введено в Україні воєнний стан, який діє на даний час.

З 24.02.2022 більшу частину території Херсонської області захоплено військовослужбовцями ЗС РФ у томі числі м. Херсон Херсонської області, яка знаходилась під окупацією держави-агресора.

Відповідно до п. 7 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована РФ територія України (далі тимчасово окупована територія) це частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування РФ встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації РФ.

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025 року Херсонську міську територіальну громаду включено до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, а саме з 11.11.2022 по 01.05.2023 року.

У відповідності до положень ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Положеннями ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Починаючи з 27.05.2022 року, з метою встановлення контролю на території тимчасово окупованого міста Херсон Херсонської області, невстановлені особи з числа військових та представників спецслужб РФ створили незаконний орган у місті Херсоні, а саме так званий «Херсонский отряд военизиованой охраны», який діє у складі так званого «Государственного унитарного предприятия «Херсонская железная дорога» та почали підшукувати осіб з числа місцевого населення, у тому числі діючих та колишніх працівників, які б співпрацювали з ними у вищевказаному новоствореному окупаційною владою незаконному органі.

Відповідно до клопотання, після початку збройної агресії підрозділами збройних формувань РФ проти України 24.02.2022 окремі працівники загону виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони «Херсонській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» не виконали наказ керівництва щодо виїзду на підконтрольну Україні територію для подальшого виконання службових обов`язків.

Окремі працівники добровільно надали згоду на співробітництво із представниками російських спеціальних служб, що діяли на тимчасово окупованій території м. Херсон та Херсонської області та надавали сприяння представникам іноземної організації у проведенні розвідувально-підривної діяльності проти України. Також окремі працівники воєнізованої охорони погодились на пропозицію працевлаштування в незаконно створеному органі держаної влади РФ на тимчасово окупованій території м. Херсон та Херсонської області, та в подальшому були призначені на посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади держави-агресора.

Так, ОСОБА_4 , наказом начальника «Херсонського загону воєнізованої охорони» № 105/ос від 23.10.2021 призначений на посаду старшого стрільця 4 розряду стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції «Миколаїв» (1 група) виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони «Херсонській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Зокрема, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи громадянином України, достовірно знаючи, що на території України введено режим воєнного стану, не пізніше 09.06.2022 (точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлена), перебуваючи на тимчасово окупованій території міста Херсон, діючи умисно, з ідеологічних та корисливих мотивів, надав свою згоду на перехід на бік ворога та у подальшому добровільно вступив на службу до незаконного органу РФ, створеного на тимчасово окупованій території м. Херсон на посаду, мовою оригіналу - «начальника отделения (караула) стрелковой команды по охране груза ст. Херсон Херсонского отряда военизиованой охраны», який діє у складі т.зв. «Государственного унитарного предприятия «Херсонская железная дорога».

Перебуваючи на вказаній посаді, ОСОБА_4 , діючи умисно, від імені та в інтересах країни-агресора, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України, надавав РФ допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, виконуючи службові обов`язки за посадою, безпосередньо сприяв представникам окупаційної адміністрації у становленні незаконно створеного підрозділу окупаційного органу влади - «отделения (караула) стрелковой команды по охране груза ст. Херсон Херсонского отряда военизиованой охраны», у складі т.зв. «Государственного унитарного предприятия «Херсонская железная дорога», забезпечив його належне функціонування.

08.04.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану.

Підставою для внесення клопотання стало те, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке по ступеню тяжкості відноситься до особливо тяжких злочинів проти Основ Національної безпеки України, та наявність ризиків, передбачених п.п.1,2,3,5 ч. 1 ст.177 КПК України, які неможливо запобігти шляхом застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

В судовому засіданні прокурор підтримала дане клопотання та просила про його задоволення.

В судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_4 категорично заперечував проти задоволення клопотання слідчого. Свою провину у пред`явленій підозрі у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.111 КК України не визнав. Вказував, що жодних умисних дій, які б свідчили про перехід на бік ворога не вчиняв. Підтвердив що за загальновідомих обставинах як і багато інших людей опинився в окупації та не розумів що йому робити. Через деякий час а саме на початку березня 2022 року від своїх керівників, по телефону, отримав розпорядження покинути робоче місце та перебувати вдома. Ніякого наказу про щодо виїзду на підконтрольну Україні територію від свого керівництва для подальшого виконання своїх обов`язків він не отримував. На той час він проживав разом зі своєю дружиною та малолітньою онукою. Пересуватися по місту було небезпечно а тому він постійно перебував вдома. В квітні 2022 року йому повернули трудову книжку без будь-яких відміток. Весь час з кінця лютого та до початку червня 2022 року знаходився вдома те не виходив на роботу аж до тих пір поки тіж самі його керівники не запропонували йому вийти на роботу. Працював на посаді охоронця майна, під тиском та впливом начальника ОСОБА_7 , та з метою матеріального забезпечення себе дружини пенсіонерки та інваліда та малолітньої онуки, оскільки вони потребували коштів на придбання продуктів харчування першої необхідності та ліків. Ніяких ідеологічних мотивів та тем більш корисливих не мав. Звільнили його у березні 2023 року.

В ході проведення обшуку за місцем його проживання, жодних речей та предметів, які б свідчили про вчинення ним умисних дій на шкоду суверенітетові, не виявлено. Зазначав, що ризики, зазначені у клопотанні слідчим не доведені, оскільки наміру переховуватися не має, на теперішній час співпрацює з правоохоронними органами.

Захисник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні, заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на те що підозра пред`явлена його підзахисному є необґрунтованою, оскільки стороною обвинувачення не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту скоєння його підзахисним інкримінованого кримінального правопорушення, як і не надано доказів, на підтвердження ризиків, про існування яких зазначено у клопотанні.

Зазначав, що підозра пред`явлена ОСОБА_4 є необгрунтованою, оскільки в ній не зазначено дій які були вчинені підозрюваним направлені на завдання шкоди інтересам України, та які б свідчили про перехід на сторону ворога.

Пояснив, що до 24.02.2022 ОСОБА_4 працював старшим стрільцем команди з охорони вантажів і об`єктів станції "Миколаїв" виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони "Херсонський загін воєнізованої охорони" регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Укрзалізниця". 24.02.2022, прибув до м.Миколаєва , здав зброю та повернувся до м.Херсон. В подальшому, здійснював лише охоронні функції на підприємстві, через погрози ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та з метою матеріального забезпечення себе та родини. Просив врахувати дані про особу підозрюваного, його він, стан здоров`я, наявність хронічних захворювань.

Посилаючись на порушення органом досудового розслідування стандарту обгрунтованості підозри, недоведеності ризиків, просив відмовити у задоволенні клопотання.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши докази, слідчий суддя приходить до наступного.

Згідно з положеннями статті 5 пункту 1 підпункт «с» Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до клопотання, в провадженні слідчих Другого слідчого відділу (з дислокацією у м.Херсоні) ТУ ДБР розташованого у м.Мелітополі перебуває кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000010 від 16.01.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

08.04.2025 у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_4 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану.

При обранні ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ініціатор клопотання просить слідчого суддю врахувати докази вини підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винним, а також ризики передбачені п.п. 1, 2, 3, 5 КПК України.

За змістом ст. 184 КПК України підставою застосування будь-якого запобіжного заходу є, зокрема, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення.

Разом з тим, кримінальне процесуальне законодавство України не містить визначення поняття «обґрунтована підозра», а тому, керуючись приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя при встановленні змісту вказаного поняття враховує практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», п. пунктом 175; рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). При чому факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи (рішення у справі «Murrаy v. United Kingdom», 14310/88, 28.10.1994, п. 55).

Отже обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

Таким чином слідчому судді необхідно з`ясувати, чи є підстави обґрунтовано вважати, що ОСОБА_4 міг вчинити інкримінований йому злочин. При цьому остаточна оцінка та кваліфікація конкретних діянь здійснюється судом під час розгляду справи по суті.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності в особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також, чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Крім того, при вирішенні питання про обґрунтованість слід виходити з тих міркувань, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя (суд), оцінюючи докази на предмет наявності обґрунтованої підозри, повинен виходити з того, що підозра визнається обґрунтованою лише у тому випадку, якщо існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про котру йдеться, могла вчинити правопорушення.

За визначенням Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин».

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Крім того, у справі "K.F. проти Німеччини" "обґрунтована підозра" передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

У рішенні від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. При цьому тлумачення поняття «обґрунтованості» буде залежати від усіх обставин справи (рішення від 30.08.1990 р. у справі «Fox, Campbell and Hartly проти Сполученого Королівства»). Обґрунтованість підозри не може встановлюватися in abstracto або ґрунтуватися на суб`єктивних припущеннях, а має підкріплюватися у кримінальному провадженні конкретними доказами. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи. Слідчий суддя в жодному випадку не повинен встановлювати причетність особи поза розумним сумнівом, втім, обґрунтована підозра має підтверджуватися конкретними фактами та обставинами, що можуть переконати об`єктивного спостерігача, тобто не професіонала у сфері права, в існуванні зв`язку між діями особи та подією. Такі фактичні обставини повинні бути чіткими та зрозумілими і знайти своє відображення у відповідному рішенні компетентного органу.

Отже обґрунтованість підозри містить у собі три аспекти, перший стосується питання права: підозра має стосуватися правопорушення, передбаченого законом, другий стосується питання факту: мають бути доведені обставини, які за розумного та неупередженого тлумачення викликають підозру щодо причетності певної особи до певного кримінального правопорушення, третім аспектом є компетентність уповноваженого органу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

З огляду на все вищезазначене, підозра є певним етапом обвинувачення, оскільки під час підозри висувається припущення про можливе скоєння особою кримінального правопорушення, а відтак має відповідати загальним вимогам, які характеризують зміст обвинувачення. Враховуючи, що підозра є припущенням про вчинення конкретною особою кримінального правопорушення, то існування підозри нерозривно пов`язане із наявністю підозрюваного.

Згідно ч.1 ст.42 КПК України підозрюваним є 1) особа, якій у порядку, передбаченому ст.ст.276-279 КПК України повідомлено про підозру, 2) особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та 3) особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Таким чином, аналіз змісту ч.1 ст.42 КПК України дозволяє зробити висновок, що підозра (кримінальне переслідування у формі підозри) починається з моменту, коли особі повідомлено про підозру або ця особа затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.

Що стосується аспекту доведеності обставини, які за розумного та неупередженого тлумачення викликають підозру щодо причетності певної особи до певного кримінального правопорушення.

З матеріалів клопотання та доданої до нього тексту повідомлення про підозру від 08 квітня 2025 року вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, а саме у державній зраді, тобто діянні умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану.

Між тим, у Кримінальному Кодексі України, статтю 111 КК України викладено наступним чином - Державна зрада, тобто діяння умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України. Частина 2 ст.111 КК України передбачає відповідальність за вчинення дій передбачених частиною першою та вчинені в умовах воєнного стану.

Таким чином об`єктивна сторона злочину передбаченого ст. 111 КК України вчиняється у формах вичерпний перелік яких визначено ч.1 ст.111 КК України, а це по перше - перехід на бік ворога, по друге - шпигунство та по трете - надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України

Аналізуючи кваліфікацію дій викладену слідчим можливо дійти висновку що орган досудового розслідування підозрює ОСОБА_4 у державній зраді у двох формах об`єктивної сторони а саме у переході на бік ворога в період збройного конфлікту, а також в формі надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, виключаючи вочевидь вчинення ОСОБА_4 державної зради у формі - шпигунства

Між тим в тексті підозри та клопотання про обрання міри запобіжного заходу ОСОБА_4 , вказані форми об`єктивної сторони злочину передбаченого ст. 111 КК України не відмежовані що робить саму підозру не конкретною та в подальшому може привести до неконкретності обвинувачення та порушення права на захист підозрюваної особи.

Слідчий у клопотанні зазначає що з 24 лютого 2024 року більша частина території Херсонської області у тому числі м.Херсон, знаходились під окупацією держави-агресора та з того ж дня в Україні введено воєнний стан.

Вказані обставини є загально відомими фактами та не потребують доведення.

В подальшому слідчим викладено окремі положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» а саме положення п.7 ст.1-1, ст.1, ст.9 вказаного закону.

Звертає увагу той факт що ст.1-1 (визначення термінів) Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» була доповнена Законом України від 21.04.2022 року, зазнали доповнень та викладення в новій редакції ст.ст. 1 та 9 вищевказаного закону, Законами України від 11 та 21 квітня 2022 року.

Крім того в новій редакції викладено і статтю 111 КК України, Законом України від 07 березня 2022 року.

Яким чином доводилися зміни у національному законодавстві до відома мешканців окупованих державою-агресором з 24 лютого 2024 року більшою частини території Херсонської області у тому числі м.Херсон та чи доводились взагалі суду встановити не надалося можливим. Що само по собі викликає сумнів про обізнаність підозрюваного що до вказаних змін в законодавстві України.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Далі за текстом підозри слідчий зазначає, що окремі працівники загону виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони регіональної філії «Одеська залізниці» АТ «Українська залізниця» не виконали наказ керівництва що до виїзду на підконтрольну територію для подальшого виконання свої службових обов`язків.

Між тим під час розгляду клопотання сторона обвинувачення не довела по-перше факту існування такого наказу, а саме не надала копію такого наказу, а по друге факту ознайомлення як всього особового складу працівників так і окремо підозрюваного ОСОБА_4 , з його змістом у будь якій формі.

І навпаки додані до клопотання протоколи допиту свідків можуть свідчити що багато хто з працівників регіональної філії «Одеська залізниці» АТ «Українська залізниця» залишились на окупованій території, весь час перебування в окупації м.Херсон.

Ненадання суду копії наказу та свідчення багатьох свідків що до підозрюваного свідчить саме про те що ніякого наказу про виїзд на підконтрольну територію для подальшого виконання свої службових обов`язків або не виносилось або не було належним чином доведено до відома відповідних працівників регіональної філії «Одеська залізниці» АТ «Українська залізниця».

Не встановлено судом і ким з керівників виносився вказаний слідчим наказ.

Далі за текстом підозри, слідчий пов`язав умисне невиконання вище вказаного наказу з наданням згоди окремими працівниками установи у сприянні представникам іноземної організації у проведенні розвідувально-підривної діяльності проти України, зазначивши що окремі працівники воєнізованої охорони погодились на пропозицію працевлаштування в незаконно створеному органі державної влади та були призначені на посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади держави-агресора.

Таким чином слідчий не конкретизує, що такі дії вчинені безпосередньо ОСОБА_4 , і навпаки абстрактно зазначає про нібито окремих працівників. Не розкриває яким чином ці окремі працівники сприяли представникам іноземної організації у проведенні розвідувально-підривної діяльності проти України і чи входив до цього невизначеного кола підозрюваний не зазначає та не розкриває про який орган державної влади йде мова.

А за такого, неконкретність у викладені підозри, використання абстрактних формулювань, відсутність будь-яких доказів на підтвердження участі ОСОБА_4 у вчинені будь-яких дій які доводять вчинення ним державної зради у формі - надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, в тому числі і в протоколах допиту свідків та в інших матеріалах клопотання свідчить про необґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні державної зради у формі надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України

Крім того за версією органу досудового розслідування ОСОБА_4 не пізніше 09.06.2022 року вчинив перехід на бік ворога шляхом добровільного вступу на службу до незаконного органу створеного на тимчасово окупованій території м.Херсон, на посаду начальника отделения (караула) стрелковой команді по охране груза ст..Херсон, Херсонского отряда военизированной охрані (мовою оригінала) який діє у складі так званого підприємства «Государственное унитарное предприятие «Херсонская железная дорога».

Вказані дії, за версією органу досудового розслідування, ОСОБА_4 вчинив перебуваючи на тимчасово окупованій території діючи умисно з ідеологічних та корисливих мотивів.

Слідчий зазначає в тексті підозри, що ОСОБА_4 , наказом начальника «Херсонського загону воєнізованої охорони» № 105/ос від 23.10.2021 призначений на посаду старшого стрільця 4 розряду стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції «Миколаїв» (1 група) виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони «Херсонській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Перебуваючи на вказаній посаді, ОСОБА_4 , діючи умисно, від імені та в інтересах країни-агресора, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України, надавав РФ допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, виконуючи службові обов`язки за посадою, безпосередньо сприяв представникам окупаційної адміністрації у становленні незаконно створеного підрозділу окупаційного органу влади - «отделения (караула) стрелковой команды по охране груза ст. Херсон Херсонского отряда военизиованой охраны», у складі т.зв. «Государственного унитарного предприятия «Херсонская железная дорога», забезпечив його належне функціонування.

Між тим - перехід на бік ворога в розумінні ст.. 111 КК України полягає в наданні безпосередньої допомоги державі, з якою Україна перебуває в умовах воєнного стану або збройного конфлікту. Форми такого переходу можуть бути різними: перехід до ворога через лінію фронту; вступ до армії ворожої держави; участь за її завданням у бойових діях проти України; надання різної допомоги агентам такої держави та ін. Перехід на бік ворога може полягати як у переході на територію ворожої держави (так званий фізичний перехід), так і в наданні допомоги такій державі або її представникам на території України (так званий інтелектуальний перехід). У цій формі державна зрада визнається закінченою з моменту, коли особа почала надавати допомогу ворогові. Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони аналізованої форми державної зради є час вчинення злочину - в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту.

Із суб`єктивної сторони державна зрада характеризується прямим умислом. Обов`язковою ознакою державної зради є мета - заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Оскільки в судовому засіданні під час розгляду клопотання про обрання міри запобіжного заходу підозрюваному не встановлено доказів які підтвердили вчинення переходу на бік ворога у вказаних вище формах, а також суду не надано доказів того що ОСОБА_4 співпрацюючи з представниками держави-агресора мав не меті заподіяння шкоди суверенітетові України, територіальній цілостності та недоторканості, державній, економічній чи інформаційній безпеці, не встановленні ідеологічні мотиви а саме не надано жодного доказу таких мотивів, які орган досудового розслідування міг встановити під час обшуку житла, під час огляду телефону який підозрюваний надав добровільно, не знайшли свого підтвердження і корисні мотиви, оскільки підозрюваний фактично продовжив виконувати ті ж самі трудові обов`язки тобто не був призначений на керівні посади, не отримав додаткових заохочень а отримував лише заробітну платню тобто гроші які були необхідні для забезпечення першочергових потреб будь якої людини а саме продуктів харчування та ліків для своєї родини, суд також дійшов переконання що підозра ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ст. 111 КК України у формі переходу на бік ворога не може вважатися обґрунтованою.

Відповідно до Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949року, цивільне населення під час окупації має право, зокрема, виконувати роботи, необхідні для забезпечення продуктів харчування, житла, одягу, транспорту та здоров`я людей і які не є безпосередньо пов`язаними з проведенням воєнних операцій (стаття 40 Конвенції), а також виконувати роботи, що є необхідними для належного забезпечення населення окупованої країни комунальними послугами, продуктами харчування та медичними послугами (статті 51, 52 Конвенції)

Враховуючи встановлені обставини при розгляді клопотання, зокрема пояснень ОСОБА_4 , який зазначав, що займав посаду охоронця, та працював лише з метою забезпечення себе та сім`ї мінімальними потребами життєдіяльності, слідчий суддя вважає, що органом досудового розслідування не було доведено виконання ОСОБА_4 організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, та сам факт зайняття останнім посади, мовою оригіналу "начальника отделения (караула) стрелковой команди по охране труда ст. Херсон Херсонського отряда военизиованой охрани", не може свідчити про наявність в його діях складу злочину передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

Слідчий суддя вважає, що органом досудового розслідування не доведено наявності в діях ОСОБА_4 при зайнятті вищезгаданої посади спеціального мотиву (антидержавницький мотив - вчинити діяння на шкоду інтересам України), який є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення, а саме її зайняття з метою заподіяння шкоди національній безпеці України.

Фактично зібрані органом досудового розслідування докази свідчать про можливу наявність в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 111 - 1 КК України - добровільне зайняття громадянином України посади, не пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Слідчий суддя також враховує дані про особу підозрюваного ОСОБА_4 , його вік, стан здоров`я, наявність хронічних захворювань, процесуальну поведінку.

Крім того, слідчий суддя вважає, що прокурором у судовому засіданні не доведено існування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що підозрюваний ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування; вчинити інше кримінальне правопорушення; знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та незаконно впливати на свідків у провадженні.

У справі «Нінеску проти Республіки Молдова» (Ninescu v. the Republic of Moldova) (заява № 47306/07, рішення від 15.07.2014 року, остаточне рішення від 15.11.2014) Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що «для виправдання позбавлення заявника свободи національні суди навели безліч підстав, велика частина з яких полягає в перефразуванні підстав застосування запобіжних заходів, передбачених КПК, не пояснивши, як вони можуть бути застосовані до заявника» (п.67).

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний може спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди, але цього недостатньо для обрання запобіжного заходу. Якщо про ризик переховування заявлено слідчим, суд має виходити виключно з конкретної оцінки фактів, сукупність яких може доводити або спростовувати вірогідність вчинення підозрюваним негативних дій.

Так, ризик переховування обґрунтований тяжкістю покарання. Суворість покарання є однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

У клопотанні зазначається, що підозрюваний ОСОБА_4 з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності може переховуватись від органів досудового розслідування, оскільки йому інкримінується особливо тяжкий злочин. Крім того, може здійснити виїзд на не підконтрольну Україні територію.

Разом з цим, твердження сторони обвинувачення щодо можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування, та суду, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Конкретних обставин або дій підозрюваного, які б свідчили про його ухилення від слідства, стороною обвинувачення надано не було.

На переконання слідчого судді найбільш вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість підозрюваного, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58.

Слідчий суддя вважає, що ризик переховування ОСОБА_4 від слідства та суду є маловірогідним. На відсутність такого ризику вказують обставини життя підозрюваного, дані про його особу, вік, процесуальна поведінка. Поведінка підозрюваного в суді також не свідчить про такі наміри.

Щодо ризику впливу на свідків, то вказаний ризик не знайшов свого підтвердження. Прокурор не зазначив на кого конкретно із свідків може впливати підозрюваний, в чому цей вплив може полягати та які наслідки це матиме для кримінального провадження. На переконання слідчого судді освітній рівень підозрюваного, відсутність знань в галузі права не надає йому можливості орієнтуватися у змісті показань свідків, значимості їх показань, а відповідно і тиску з метою якось змінити ці покази, щоб вони перестали бути доказами у кримінальному провадженні .

Ризик вчинення іншого правопорушення не обґрунтований, оскільки підозрюваний раніше не судимий, і поведінка підозрюваного протягом тривалого періоду життя не вказує на його схильність до вчинення злочинів.

Щодо інших ризиків, а саме ризику знищення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, то вказані ризики прокурором належним чином не обґрунтовані і в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження.

Конституційний Суд України неодноразово вказував, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, рішення від 25 червня 2019 року №3-68/2018).

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 193, 194, 196, 197, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання старшого в особливо важливих справах Другого слідчого відділу (з дислокацією у м.Херсоні) ТУ ДБР розташованого у м. Мелітополі ОСОБА_6 у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000010 від 16.01.2025 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 20.05.2025 о 13.50 год.

Слідчий суддя: ОСОБА_1