Номер провадження: 11-кп/813/949/25
Справа № 509/7239/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.09.2024 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підвисоке, Новоархангельського району Кіровоградської області, громадянина України, не одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , з середньою освітою, офіційно працюючого вантажником у ФОП ОСОБА_10 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою : АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України у кримінальному провадженні № 0000230 від 09.03.2023 р., -

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ст.ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і у відповідності до п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України виконає покладені на нього обов`язки : не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання..

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду, 6 березня 2023 року, у денний час доби, ОСОБА_7 , умисно, з метою подальшого збуту, через додаток «Телеграм» придбав у особи, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено канабіс, а також психотропну речовину, обіг якої заборонено амфетамін, які, з метою подальшого збуту, зберігав за місцем свого тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_3 до 17:55 цього ж дня, коли перебуваючи у приміщенні відділення № 124 ТОВ «Нова Пошта», за адресою: Одеська область, Одеський район, смт. Авангард, вул. Проїзна, 12 - незаконно переслав вищевказані особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 1,879 гр., а також психотропну речовину, обіг якої заборонено амфетамін, масою 0,1595 гр., сховавши їх в двох цибулинах, шляхом оформлення та відправлення посилки з продуктами харчування за експрес-накладною № 0905 на ім`я свого рідного брата ОСОБА_11 , який відбуває покарання у Вознесенській виправній колонії № 72 за адресою: Миколаївська область, м. Вознесенськ, вул. Київська, 300, тим самим збув, шляхом передачі останньому вищевказаних особливо небезпечного наркотичного засобу, а також психотропної речовини, обіг якої заборонено амфетамін, які були виявлені 08.03.2023 р. працівниками Вознесенської виправної колонії № 72 за адресою: Миколаївська область, м. Вознесенськ, вул. Київська, 300, під час здійснення огляду та видачі посилки на ім`я ОСОБА_11 за експрес-накладною №0905 та вилучені робітниками поліції в ході проведення огляду місця події у період часу з 16:12 по 16:56 год. у приміщенні Вознесенської виправної колонії №72.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій, вказує на те, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з наступних підстав:

- суд безпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України, оскільки крім щирого каяття, пом`якшуючих покарання обставин не встановлено;

- поза увагою суду залишилось те, що відсутні підстави для застосування ст.75 КК України та незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді конфіскації майна.

За таких обставин, прокурор просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.307 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією всього майна.

Правові позиції учасників апеляційного розгляду

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на його показання, у яких він повністю визнав свою вину та підтвердив фактичні обставини справи, наведені у обвинувальному акті.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за погодженням зі сторонами судового розгляду, суд першої інстанції визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються та обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України, як незаконне придбання, зберігання, пересилання з метою збуту та збут особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу та психотропної речовини амфетамін у місця позбавлення волі.

Щодо встановлених фактичних обставин та кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційні скарги не подавались, тому в цій частині вирок суду не перевіряється.

Що стосується призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , то апеляційний суд не погоджується з доводами прокурора про його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а отже неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке потягло за собою призначення надто м`якого покарання, з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд 1-ої інстанції врахував обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому, а також дані про його особу, зокрема ступінь тяжкості вперше скоєного ним кримінального правопорушення, а отже, першу судимість, щире каяття у скоєному злочині, його негативне ставлення та особисту оцінку до скоєного, а також осуд ним своєї протиправної поведінки, відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 корисного мотиву під час скоєння ним злочину, передбаченого ст. 307 ч. 2 КК України, перебування на його вихованні і утриманні малолітньої дитини, 2017 р.н., позитивні характеристики з місця реєстрації, проживання та постійної роботи, його виховування у багатодітній малозабезпеченій родині, здатність ОСОБА_7 підпадати під чужий вплив, зокрема свого рідного брата ОСОБА_12 , який на сьогодні перебуває в лавах ЗСУ у в/ч НОМЕР_1 , постійне місце роботи вантажником та доходу у його рідної сестри ФОП ОСОБА_10 , яка за погодженням з обвинуваченим ОСОБА_7 , надала суду письмову заяву про перерахування суми залогу, внесеного нею за Сливка в сумі 60560 грн. на потреби ЗСУ, активне сприяння органу досудового розслідування у розкритті кримінального правопорушення, які характеризують негативне ставлення ОСОБА_7 до скоєного ним злочину, повне визнання ним вини з наданням правдивих показань суду.

Окрім того, суд 1-ої інстанції врахував, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на диспансерному обліку у нарколога або психіатра не перебуває, що з урахуванням вказаних вище обставин суттєво пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 в розумінні ст. 66 КК України, нівелюють суспільну небезпеку злочину і небезпечність ОСОБА_7 , як винуватця, істотно знижуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а обставин, які б обтяжували злочини згідно ст. 67 КК України судом не встановлено.

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанова ВС від 22 березня 2018 року в справі № 759/7784/15-к).

При цьому, при призначені покарання з урахуванням положень ст. 69 КК України, суд першої інстанції повинен враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

На думку апеляційного суду, суд 1-ої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст. 307 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України, навів переконливих доводів на обґрунтування прийнятого рішення, дотримавшись вимог закону.

З огляду на викладене, є вочевидь хибними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що окрім щирого каяття, інших пом`якшуючих покарання обставин не встановлено, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. оскільки.

У даному випадку, апеляційний суд вважає, що в даному провадженні ОСОБА_7 довів своє щире каяття у скоєному, зробив висновки та осуд своєї поведінки, що свідчить про реальні прояви каяття обвинуваченого, тому доводи прокурора відхиляються як необґрунтовані.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Натомість, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про призначення ОСОБА_7 надто м`якого покарання, з огляду на те, що під час апеляційного розгляду встановлено, що при призначенні покарання, суд 1-ої інстанції, врахував всі дані про особу обвинуваченого, та мав підстави для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12.06.2009), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до приписів ст. 69 КК України суд, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Так, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що призначення іншого, більш м`якого виду основного покарання, відповідає даним щодо особи обвинуваченого, зокрема тому, що ОСОБА_7 не є суспільно небезпечною особою, а вчинене ним кримінальне правопорушення не призвело до тяжких наслідків та шкоди не заподіяло, особливо небезпечну наркотичну речовину обвинувачений пересилав своєму братові, у чому щиро покаявся.

За таких обставин, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України, однак його виправлення, можливо без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України.

Що стосується додаткового покарання у виді конфіскації майна, що передбачене ст. 307 ч. 2 КК України, то апеляційний суд, оцінюючи в цій частині доводи прокурора, виходить з наступного.

Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчинені кримінальних правопорушень, є конфіскація майна.

Відповідно до положень ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК України, якщо його вчинено із корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ні досудовим слідством, ні судом наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву при збуті наркотичного засобу не встановлено. Тому застосування у даному випадку додаткової міри покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді конфіскації майна навіть за умови, що воно передбачено санкцією цієї статті як обов`язкове, є безпідставним. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20.02.2018 у справі № 154/2423/16.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції про можливість не застосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна.

З огляду на викладене, апеляційний суд враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, його вік, відсутність судимостей, визнання вини, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, визнання вини, відсутність тяжких наслідків та відсутність обставин, які обтяжують відповідальність, приходить до висновку про те, що покарання за вчинення кримінального правопорушення передбачене ч. 2 ст. 307 КК України, із застосування положень ст. 69 КК України призначено вірно, без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нового злочину.

Зазначені вище обставини висвітлюють спосіб життя ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення та свідчать, що ризики повторного вчинення злочину та небезпека для суспільства не є високими, отже апеляційний суд вважає, що судом 1-ої інстанції зроблений правильний висновок про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання та призначення такого покарання обвинуваченому буде відповідати принципу необхідності і достатності для його виправлення, і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного покарання ОСОБА_7 такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження, оскільки покарання призначене із урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого, а також наслідків злочину та суд 1-ої інстанції належним чином мотивував у вироку призначення покарання ОСОБА_7 .

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції призначив обвинуваченому покарання, відповідно до правил, визначених положеннями ст. 65 КК України, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування вироку - немає.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання є безпідставними, а підстави для скасування або зміни вироку - відсутні.

Таким чином, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 370, 374, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.09.2024 року у кримінальному провадженні № 0000230 від 09.03.2023року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4