ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/4427/25

Провадження № 11-кп/820/414/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого за ст. 348 КК України ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 квітня 2025 року, у кримінальному провадженні № 0001337,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 квітня 2025 задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 20.06.2025 року, включно.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ризики, які були доведені прокурором в суді першої інстанції при застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшились. Останній обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ст.348 КК України, який за своїм характером представляє особливу суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, у справі не з`ясовані обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, зокрема, не допитані свідки та потерпілі, а відтак обвинувачений, перебуваючи на волі, може незаконно на них впливати, перешкоджати кримінальному провадженню, переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Окрім того, суд першої інстанції послався на те, що оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства, то відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України розмір застави не визначається.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із носінням електронного засобу контролю, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України. На думку сторони захисту судом першої інстанції порушено норми кримінального процесуального законодавства та постановлено рішення без всебічного, повного, неупередженого з`ясування та дослідження всіх обставин кримінального провадження, без належної перевірки та об`єктивної оцінки усіх доказів. Уважає, що місцевим судом, при вирішенні клопотання, було залишено поза увагою, що жодних дій які б свідчили про вплив на свідків та потерпілих обвинувачений з 14.09.2024 і по сьогоднішній день не вчиняв, а прокурором не було надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних ризиків. Крім того, станом на 22.04.2025, в судовому засіданні, були допитані всі потерпілі та жоден з них не вказував на те, що зі сторони обвинуваченого на них чинився будь-який тиск. Апелянт вказує, що навіть з врахуванням наявності ризиків таких як тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 , у разі доведеності його вини за ст.348 КК України, дані його особу, майновий та сімейний стан, наявність місця проживання, обставин тривалого застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу, обставини самого злочину, має місце виняткова ситуація, передбачена ч.3 ст.377 КПК України, у зв`язку з якою обґрунтованим та достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 буде застосування до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю, що зможе повністю запобігти наявним ризикам та забезпечити процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги, з викладених у ній мотивів; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Виходячи з вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до частин 1-3 статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

За змістом ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст.199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має розцінюватися, в кожному кримінальному провадженні, з урахуванням конкретних обставин.

Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Ухвала місцевого суду, на думку колегії суддів, відповідає зазначеним критеріям.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Із наданих матеріалів установлено, що під час судового розгляду вказаного кримінального провадження прокурор ОСОБА_8 в суді першої інстанції, звернувся з клопотанням про продовження на 60 діб строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , посилаючись, з-поміж іншого, й на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а передбачені ст.177 КПК України ризики: переховування від суду; незаконного впливу на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення, на теперішній час, продовжують існувати.

Так, ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.02.2025 року дію застосованого під час досудового розслідування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою було продовжено судом до 25.04.2025 року включно. До спливу цього строку судове провадження завершити не представляється можливим, у тому числі з урахуванням обсягу пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, проведених у кримінальному провадженні процесуальних (слідчих) дій (згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування), а також у зв`язку з задоволенням клопотання прокурора, проти якого не заперечила сторона захисту, про відкладення судового засідання для надання можливості забезпечити явку у суд свідків.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання, суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Прокурор у суді першої інстанції заявив клопотання про продовження стосовно ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що на цей час продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Ризики, які були доведені прокурором у суді при обранні обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, істотно не зменшилися.

Колегія суддів приходить до висновку, що прокурором було наведено достатньо підстав для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Крім того, прокурором доведено обставини, що свідчать про неможливість запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, шляхом застосування інших, більш м`яких, запобіжних заходів та, що такі заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого та виконання ОСОБА_6 процесуальних рішень у справі.

У відповідності з приписами ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Обґрунтовано взято до уваги, що обставини, враховані при застосуванні та продовженні вищезгаданого запобіжного заходу, не змінились.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони, що своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

При вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою враховуються і вимоги дотримання розумного строку як застосування такого запобіжного заходу, так і продовження його дії. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до сподоби особистості (п.79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України»).

Тому, на думку колегії суддів, не знайшли свого підтвердження доводи, зазначені в апеляційній скарзі.

Обставини, на які посилається захисник, не є визначальними і такими, що б давали можливість скасувати або змінити запобіжний захід на інший, більш м`який запобіжний захід, зокрема й у вигляді домашнього арешту.

Суд першої інстанції врахував усі обставини, на які зверталась увага в апеляційній скарзі.

Із зазначених підстав, суд першої інстанції мотивовано прийшов до висновку про продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що виправдовують тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Отже, жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою обвинуваченого, враховуючи всі обставини вчиненого кримінального правопорушення, не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, та не забезпечать належної процесуальної поведінки і виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Також у своїх рішеннях суд зазначав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ст.348 КК України, який, за своїм характером, представляє особливу суспільну небезпеку та за який передбаченого покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 15 років або довічне позбавлення волі.

Судом першої інстанції враховано, що ризики, які були доведені прокурором у суді при обранні обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, істотно не зменшились. Останній обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ст.348 КК України, який, за своїм характером, представляє особливу суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічне позбавленням волі, у справі не з`ясовані усі обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, у тому числі й не допитані всі свідки, а відтак обвинувачений усвідомлюючи, яке покарання йому загрожує у разі засудження, знаходячись на волі, може незаконно впливати на учасників кримінального провадження, у тому числі й на допитаних свідків та потерпілих, з метою зміни наданих ними показань та їх повторного допиту, перешкоджати кримінальному провадженню, переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Наведене свідчить про неможливість запобігання ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, шляхом застосування інших, більш м`яких, запобіжних заходів та що такі заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого та виконання обвинуваченим процесуальних рішень по справі.

У зв`язку із цим суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Тому лише найсуворіший запобіжний захід здатний забезпечити належну процесуальні поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 .

За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку про те, що обставини, за яких обвинуваченому ОСОБА_6 був обраний запобіжний захід істотно не змінились. Таким чином, є достатні підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Як у суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції прокурор довів, що застосування стосовно ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не встановлено.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

У відповідності з ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованого обвинувачення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Посилання захисника на попередні мотиви заперечень щодо продовження тримання під вартою та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу надавалась оцінка попередніми ухвалами суду.

Доводи про відсутність ризиків, а відтак і про можливість зміни запобіжного заходу, не знайшли свого підтвердження, під час їх розгляду апеляційним судом, з врахуванням характеру висунутого обвинувачення та обставин кримінального провадження.

Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена) при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 ч.1 ст.177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого, шляхом продовження, останньому, найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.

Суд першої інстанції, врахувавши всі ризики та обставини, визначені ст.178 КПК України, в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку, що лише найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, з чим погоджується апеляційний суд.

Крім того, жодних переконливих доказів з приводу того, що зменшились ризики, передбачені ст.177 КПК України, до суду апеляційної інстанції стороною захисту надано не було.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до дослівного викладення положень кримінального процесуального закону та низки рішень Європейського суду з прав людини без належного співставлення висновків ЄСПЛ у справах у яких вони були сформульовані з фактичними обставинами цієї справи, що не може бути розцінено як належне обґрунтування своїх доводів та підстава для скасування оскарженого рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 квітня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3