Номер провадження: 11-кп/813/1801/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 03.04.2025 у к/п №0000211 від 22.03.2024 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 15 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 264 350 грн.

На підставі ч. 4 ст. 53 КК України призначено ОСОБА_7 виплату штрафу із розстрочкою певними частинами строком на 10 місяців рівними платежами по 26 435 грн., починаючи з місяця, наступного за тим, в якому даний вирок набере законної сили.

Роз`яснено ОСОБА_7 порядок сплати штрафу з розстрочкою виплати певними частинами та наслідки несплати ним чергового платежу.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 вирішено не обирати.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалами слідчих суддів Малиновського райсуду м. Одеси від 01.12.2023. Вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України за наступних обставин.

Так, Особа 1, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою особистого незаконного збагачення, за попередньою змовою зі своїм молодшим братом ОСОБА_7 , став на шлях злочинної діяльності, шляхом одержання неправомірної вигоди, зловживаючи своїм впливом, за наступних обставин.

07.10.2023, точного часу не встановлено, реалізуючи злочинний намір, спрямований на одержання неправомірної вигоди ОСОБА_7 та Особа 1 в ході телефонної бесіди познайомилися з ОСОБА_9 та її рідним братом ОСОБА_10 .

Під час вказаного знайомства ОСОБА_9 дізналась від Особа 1 про можливість звільнення з військової служби її рідного брата ОСОБА_10 через вплив на відповідних військових посадових осіб, якого забрали до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби.

В цей же час, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди, зловживаючи впливом, Особа 1 та ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи свій авторитет, зокрема Особа 1, використовуючи свій статус військовослужбовця, пред`явили ОСОБА_9 незаконну вимогу надати їм неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів на загальну суму 2000 доларів США, за вплив на військових посадових осіб, які уповноважені приймати рішення щодо звільнення ОСОБА_10 з військової служби.

При цьому, Особа 1 та ОСОБА_7 пояснили ОСОБА_9 , що у випадку ненадання неправомірної вигоди, ОСОБА_10 направлять для подальшого проходження військової служби до батальйону піхоти, оскільки останнього вже перевели у м. Коблево та потрібно діяти дуже швидко, у зв`язку з чим ОСОБА_9 була вимушена погодитись на обіцянку Особа 1 та ОСОБА_7 , з метою уникнення негативних наслідків для свого брата ОСОБА_10 .

В подальшому, 07.10.2023 ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, знаходячись біля бювету на перехресті вул. Старопортофранківської та Прохорівської в м. Одесі, одержав від ОСОБА_9 неправомірну вигоду в сумі 2000 доларів США, що станом на 07.10.2023 згідно офіційного курсу НБУ становило 75 400 грн., за вплив на військових посадових осіб, які уповноважені приймати рішення щодо звільнення ОСОБА_10 з військової служби.

Проте, згодом, 08.10.2023 Особа 1 та ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій єдиний злочинний намір, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, зловживаючи впливом, повідомили ОСОБА_9 , що для остаточного вирішення її питання необхідно передати неправомірну вигоду в сумі 5000 доларів США, що станом на 08.10.2023 згідно офіційного курсу Національного банку України становило 188 500 грн., на що ОСОБА_9 була вимушена погодитись, оскільки її брата не відпускали.

У зв`язку з чим, 08.10.2023 ОСОБА_9 передала ОСОБА_7 вказану суму коштів на тому самому місці біля бювету на перехресті вул. Старопортофранківської та Прохорівської в м. Одесі, за вплив на військових посадових осіб, які уповноважені приймати рішення щодо звільнення ОСОБА_10 з військової служби, якого утримували в ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодилась із оскаржуваним вироком в частині призначеного обвинуваченому покарання внаслідок суворості з огляду на наступні обставини:

- судом 1-ої інстанції не прийнято до уваги те, що ОСОБА_7 раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаявся у вчиненому;

- суд помилково дійшов висновку про значення особи обвинуваченого при вчиненні даного кримінального правопорушення, натомість, ОСОБА_7 не мав на меті отримання неправомірної вигоди, його дії були виключно в інтересах брата;

- при встановленні розміру штрафу суд не дослідив матеріальне становище обвинуваченого ОСОБА_7 та можливість фактичного виконання даного вироку.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 34 000 грн.; на підставі ч. 4 ст. 53 КК України призначити ОСОБА_7 виплату штрафу з розстрочкою певними частинами строком на 12 місяців рівними платежами по 2833, 34 грн., починаючи з місяця, наступного за тим, в якому даний вирок набере законної сили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не у повному обсязі з наступних підстав.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд, враховуючи вищевикладене, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2 КК України за кваліфікуючими ознаками: одержання неправомірної вигоди для третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується посилань сторони захисту на надмірну суворість призначеного судом 1-ої інстанції ОСОБА_7 покарання, колегія суддів зауважує на наступних обставинах.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619км22), процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Санкція інкримінованого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України передбачає покарання у виді штрафу від 2000 до 5500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк від 2-х до 5-ти років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину; характеристику особи обвинуваченого, який на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, не має дітей на утриманні; обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Врахувавши зазначені обставини, а також приписи ч. 2 ст. 53 КК України, з урахуванням законодавчої вимоги стосовно того, що штраф не може бути меншим розміру отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу, який складає 7000 доларів США, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 15 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 264 350 грн., яке буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом із тим, апеляційний суд вважає, що призначене судом 1-ої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є таким, що не відповідає ступені тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого із наступних підстав.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до висновків, викладених у рішенні ЄСПЛ «Габаррі Морено проти Іспанії» (2003), принцип законності вимагає, аби на обвинуваченого не накладалось покарання суворіше, ніж те, що передбачено за правопорушення, у вчиненні якого його визнано винуватим.

Окремої уваги вартий також правовий висновок, викладений в постанові ККС у складі ВС від 03.06.2021 у справі №161/2339/19 (провадження №51-3180км19), відповідно до якого призначене особі покарання повинне бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого, виходячи з мети покарання, принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації призначення покарання.

При цьому, дійсно, приписами речення 2 ч. 2 ст. 53 КК України, застосованої судом 1-ої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 , встановлено, що за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу понад 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Разом із тим, приписами цієї ж норми кримінального закону передбачено, що суд, встановивши, що таке кримінальне правопорушення вчинено у співучасті і роль виконавця (співвиконавця), підбурювача або пособника у його вчиненні є незначною, може призначити таким особам покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, без урахування розміру майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу.

Мотивуючи необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу з виходом за межі санкції, встановленої ч. 2 ст. 369-2 КК України, судом 1-ої інстанції було враховано розмір отриманого ОСОБА_7 внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу 7000 доларів США, що станом на 08.10.2023 за курсом НБУ становило 263 900 грн.

Разом із тим, колегія суддів зауважує на тому, що розмір неправомірної вигоди, отриманої ОСОБА_7 від ОСОБА_9 в розмірі 7000 доларів США був призначений не для нього та був переданий ним іншій особі, тобто фактично обвинуваченим не було отримано доходу внаслідок вчинення інкримінованого йому злочину, на підставі чого його роль у вчиненні даного злочину, на переконання апеляційного суду, не є значною.

Окрім того, заслуговують на увагу посилання сторони захисту на те, що суд 1-ої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, не дослідив даних на підтвердження матеріального становища обвинуваченого та фактичну можливість виконання ним призначеного покарання.

При цьому, із аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_11 офіційно не працевлаштований, при цьому раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про залишення судом 1-ої інстанції поза увагою необхідності відступу від положень ч. 2 ст. 53 КК України в частині законодавчої вимоги стосовно того, що штраф не може бути меншим розміру отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу та можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України в межах санкції зазначеної статті, без врахування розміру отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, викладена вище характеристика його особи, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, а також майновий стан обвинуваченого, свідчать про те, що призначення йому покарання у виді штрафу в розмірі 15 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в даному конкретному випадку є необґрунтованим та надмірно суворим, натомість, останньому має бути призначене більш м`яке покарання в межах санкції ч. 2 ст. 369-2 КК України, а саме у виді штрафу в розмірі 5000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, якого буде достатньо для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Окрім того, враховуючи майновий стан обвинуваченого ОСОБА_7 , який на теперішній час не працевлаштований, колегія суддів, на підставі вимог ч. 4 ст. 53 КК України, вважає за можливе призначити ОСОБА_7 виплату штрафу із розстрочкою виплати певними частинами, зокрема, по 8 500 грн. кожного місяця строком на 10 місяців.

Відтак, оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції підлягає відповідній зміні в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Відповідно до припису п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пункт 1 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду 1-ої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За приписами ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Підсумовуючи все вищевикладене, враховуючи необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого покарання у виді штрафу в межах санкції статті, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги сторони захисту та відповідної зміни вироку суду, в частині призначення покарання із мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407-409, 414, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 03.04.2025, яким ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України змінити, в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 5000 (п`яти тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) грн.

На підставі ч. 4 ст. 53 КК України, призначити ОСОБА_7 виплату штрафу із розстрочкою певними частинами строком на 10 (десять) місяців по 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. кожного місяця.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4