Справа № 203/6743/24
Провадження № 1-кс/0203/1426/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного - ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

представника АРМА ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі клопотання старшого слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві, ОСОБА_10 про передачу в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів у кримінальному провадженні №0000823 від 25.05.2024

ВСТАНОВИВ:

04.04.2025 старший слідчий Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві, ОСОБА_10 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням, погодженим прокурором, про передачу в управління грошових коштів, в якому просить передати Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів () в управління на підставах, у порядку та на умовах, визначених ст. ст. 19, 20 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаних від корупційних та інших злочинів», грошові кошти, вилучені в ході проведення обшуків 03.12.2024, а саме: 12 200,00 доларів США, 550,00 доларів США, 80,00 євро, 9 000,00 грн, 9 000,00 доларів США.

Подане клопотання обґрунтоване тим, що зазначені грошові кошти були вилучені у підозрюваних ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 під час проведення 03.12.2024 обшуків, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000823 та на них ухвалами слідчого судді від 09.12.2024, 19.12.2024 накладений арешт. З огляду на те, що сукупна вартість речових доказів становить понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, слідчий вважає наявними підстави для застосування положень абзацу 7 частини 6 статті 100 КПК України та передачі грошових коштів Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, «з метою досягнення цілей накладення арешту на майно, виходячи з наявності об`єктивної необхідності, а також забезпечуючи досягнення завдань кримінального провадження». Також слідчий просив розглянути клопотання без повідомлення власників майна, оскільки є ризик того, що вказані особи, дізнавшись про внесення на розгляд цього клопотання, почнуть здійснювати перешкоди, що унеможливлять передачу в управління Національному агентству.

У судовому засіданні прокурор заявлене клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Підозрювані та їх захисники проти задоволення клопотання заперечували, зокрема, з тих підстав, що слідчим не виконана визначена абз. 7 ч. 6 ст. 100 КПК України передумова для звернення з клопотанням до слідчого судді (не отримано відсутності згоди власників майна); вилучені в межах кримінального провадження грошові кошти належать різним особам, були вилучені за різними адресами, окремими постановами були визнані речовими доказами, отже в розумінні КПК України не можуть бути поєднані та визнані одним єдиним речовим доказом; постанова слідчого від 03.12.2024 про визнання грошових коштів, вилучених у ОСОБА_4 під час проведення обшуку, речовими доказами є необґрунтованою, оскільки ці кошти не містять на собі сліди вчинення злочину або будь-якої інформації, яка має значення для досудового розслідування, а ухвала слідчого судді про накладення на них арешту обґрунтована виключно посиланням на ч.5 ст. 170 КПК України.

Представник АРМА в судовому засіданні клопотання підтримала, просила його задовольнити.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання слідчого, приходить до наступного висновку.

Згідно ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляд)' з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Третім слідчим відділом (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління ДБР, розташованого в м. Полтаві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000823, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332, ч.1 ст. 114-1, ч.1 ст. 358, ч.1 ст. 366, ч.3 ст. 368, ч. 1 ст. 263 КК України, що підтверджується відповідним витягом з ЄРДР.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально- правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб (п.2 ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з ч.2ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до приписів ст.84, 98 КПК України речові докази є окремим процесуальним джерелом доказів. Так, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. У зв`язку з цим за наявності вказаних ознак будь-яке майно (речі, документи, нерухоме чи рухоме майно) в кримінальному провадженні може мати статус речових доказів незалежно від того, чи накладений на нього арешт з відповідною метою (в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України). Необхідність використання певного майна як речового доказу залежить від рішення слідчого чи прокурора, яке може бути прийняте на будь-якому етапі досудового розслідування.

Спеціальним механізмом для забезпечення збереження арештованого у кримінальному провадженні майна є визначений законодавством України інститут управління таким майном, який закріплено Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів». Зазначений Закон визначає єдиною підставою для управління активами накладення на них арешту у кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 19 Закону) без конкретизації мети такого арешту.

Положеннями ч. 6 ст. 100 КПК України передбачено, що речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі - Національне агентство), для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» управління рухомим та нерухомим майном, цінними паперами, майновими та іншими правами здійснюється Національним агентством шляхом реалізації відповідних активів або передачі їх в управління.

Згідно ч. 1 ст. 19 вказаного Закону Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких дорівнює або перевищує 200 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року.

В силу вимог ч.7 ст.100 КПК України вирішення питання про передачу майна в управління здійснюється за правилами накладення арешту на майно. Натомість, арешт майна, згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України є заходом забезпечення кримінального провадження.

Отже, питання про передачу майна в управління Національному агентству слідчий суддя розглядає з урахуванням загальних правил застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Вирішуючи питання щодо передачі майна в управління Національному агентству, слідчий суддя звертає увагу на те, що обов`язковою умовою передачі майна в управління Національного агентства є наявність мети забезпечення збереження таких речових доказів або збереження їхньої економічної вартості, звідси має наслідком покладення обов`язку на слідчого, прокурора щодо доведення обставин, які підтверджують, що у разі нездійснення таких дій, майно може бути перетворене, знищене, зіпсоване або його економічна вартість істотно зменшиться в ціні.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69. 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Як вбачається з матеріалів провадження, ухвалами слідчого судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.12.2024, 19.12.2024 накладено арешт на грошові кошти, вилучені 03.12.2024 під час проведення обшуку у ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

Арешт на вказане майно накладено з метою збереження майна, оскільки санкції статей, за якими пред`явлена підозра, передбачають покарання з конфіскацією майна.

Таким чином за допомогою такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна вже досягнуто завдань кримінального провадження, які полягають у запобіганні можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Положення КПК України та Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19.11.2012 року №1104, покладаються на сторону кримінального провадження, якій надані речові докази під час досудового розслідування, обов`язок організувати належне збереження таких речових доказів та забезпечити їх схоронність.

До суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність будь-яких ризиків щодо неможливості збереження майна, а саме по собі визнання майна речовим доказом, не може тягнути за собою його обов`язкову передачу Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаних від корупційних та інших злочинів.

Ані прокурором, ані слідчим не доведено, що незастосування заходів щодо передачі в управління Національному агентству майна, зазначеного у клопотанні, унеможливить виконання завдань кримінального провадження та не забезпечить збереження речових доказів та їх економічної вартості; не доведено обставин, які підтверджують, що у разі нездійснення передачі вказаного у клопотанні майна в управління Національному агентству, майно може бути перетворене, знищене, зіпсоване або його економічна вартість істотно зменшиться в ціні, а тому, на переконання слідчого судді, застосування такого порядку зберігання речових доказів суперечитиме принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

З огляду на викладене слідчий суддя доходить висновку про те, що підстав передачі зазначеного майна в управління Національному агентству, враховуючи вищенаведені обставини кримінального провадження, немає, у зв`язку з чим заявлене слідчим клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 9,100,131,132,170-173, 309 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Клопотання старшого слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві, ОСОБА_10 про передачу в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів у кримінальному провадженні №0000823 від 25.05.2024 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 5 днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повна ухвала складена та проголошена учасникам провадження 28.04.2025 о 17.00 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1