Справа № 466/7484/25 Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 11-п/811/142/25 Доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові подання голови Шевченківського районного суду м. Львова про визначення підсудності кримінального провадження № 0000459 від 02.07.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановила:

до Львівського апеляційного суду надійшло подання голови Шевченківського районного суду м. Львова про визначення підсудності кримінального провадження № 0000459 від 02.07.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

В обґрунтування подання зазначається, що зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується в самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Місце розташування військової частини НОМЕР_1 , яку самовільно залишив військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_5 , не отримавши дозволу відповідного командира, у точно невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 12:00 год. 15.12.2023 - с.Білин, Ковельського району, Волинської області, що не є територією Шевченківського району м.Львова. Виходячи зі змісту диспозиції ч.5 ст. 407 КК України об`єктивна сторона містить два склади злочину: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення вчасно без поважних причин на службу. При цьому умисел спрямований саме на самовільне залишення або нез`явлення військовослужбовця до певного місця дислокації військової частини, а з`явлення особи до управління поліції, військової комендатури, військового комісаріату, військової прокуратури, тощо, не охоплюється умислом, спрямованим на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України. Таким чином, злочинний результат у вигляді відсутності військовослужбовця настає саме за місцем дислокації військової частини або несення служби.

Заслухавши доповідь головуючого, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи подання, колегія суддів вважає, що таке не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 32 Кримінального процесуального кодекс України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 34 Кримінального процесуального кодексу України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Частиною 3 ст. 34 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема обвинувального акта, ОСОБА_5 обвинувачується в самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Відповідно до змісту обвинувального акта, 17 лютого 2025 року солдат ОСОБА_5 добровільно з`явився до відділення поліції № 1 Львівського районного управління поліції № 1, яке розташоване у м. Львів, вул. Ак.Кучера, 5, заявивши про себе, тим самим припинив вчинення кримінального правопорушення.

Вказане кримінальне правопорушення є триваючим та його склад вважається закінченим з моменту припинення або переривання злочинного стану особи.

Тобто кримінальне провадження надійшло до Шевченківського районного суду Львівської області, як до суду в межах територіальної юрисдикції якого ОСОБА_5 припинив вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в ухвалі від 27.03.2025 у справі №441/48/25.

Таким чином, у задоволенні подання голови Шевченківського районного суду м. Львова про визначення підсудності кримінального провадження № 0000459 від 02.07.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, для вирішення питання визначення підсудності у кримінальному провадженні в межах юрисдикції різних апеляційних судів слід відмовити.

Керуючись ст.34, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

відмовити у задоволенні подання голови Шевченківського районного суду м. Львова про визначення підсудності кримінального провадження № 0000459 від 02.07.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, для вирішення питання визначення підсудності у кримінальному провадженні в межах юрисдикції різних апеляційних судів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3