УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 539/2840/24

провадження № 51-2492 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного судувід

09 квітня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від

09 квітня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 71, пп. б п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2023 року та остаточно призначено покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на строк

9 років 1 місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з моменту його затримання на підставі ст. 208 КПК України, тобто з 18 квітня 2024 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_5 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі знайомим ОСОБА_6 , перебуваючи в квартирі колишньої дружини останнього ОСОБА_7 за адресою:

АДРЕСА_1 , розпивали спиртні напої. Приблизно о 22 год, в приміщенні кухні вказаної квартири, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин розпочалася сварка, під час якої ОСОБА_5 взяв із кухонної тумби кухонний ніж, та тримаючи його у правій руці зворотнім хватом, із великою силою наніс один удар клинком ножа, зверху вниз, у передню поверхню грудної клітки ОСОБА_6 , в результаті чого спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження від яких останній помер на місці.

У касаційній скарзі захисник просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання, шляхом застосування приписів ст. 69 КК України.

В обґрунтування вказує, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років є надто суворим й таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На його думку, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги наявність підстав для застосування ст. 69 КК України, у зв`язку з чим засудженому не було призначено більш м`яке покарання ніж передбачене санкцією

ч. 1 ст. 115 цього Кодексу. Зокрема, стверджує, що обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, серед іншого, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також дані про особу засудженого, який є особою похилого віку, має ряд тяжких захворювань, які потребують хірургічного втручання, погодився на розгляд справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а також відсутність позову від потерпілої сторони. Вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим у розумінні

ст. 414 КПК України через його суворість.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за

ч. 1 ст. 115 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині не перевіряються.

Стосовно доводів ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів касаційного суду, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, вчинив злочин у період іспитового строку, визнання вини та щире каяття як обставини, які пом`якшують покарання, та наявність обставин, що обтяжують покарання - рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та його вчинення щодо особи похилого віку.

Санкцією ч. 1 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років, оскільки за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого саме таке покарання вважав співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

Підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України місцевим судом встановлено не було.

При цьому захисник безпідставно посилається на врахування судом активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як пом`якшуючої покарання обставини та згоду засудженого на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України, оскільки з оскаржуваних судових рішень вбачається, що відповідно до ст. 66 КК України до пом`якшуючих покарання обставин судом віднесено лише визнання вини та щире каяття, а розгляд справи судом першої інстанції здійснювався з безпосереднім дослідженням доказів.

Не погодившись із вироком суду засуджений звернувся із апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін, належним чином мотивувавши своє рішення.

В обґрунтування апеляційний суд вказав, що при призначенні ОСОБА_5 покарання судом були враховані всі обставини, на які посилається сторона захисту, та з огляду на фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, беручи до уваги особу обвинуваченого, вважав, що виправлення останнього можливе лише протягом визначеного судом строку покарання в умовах ізоляції від суспільства, а тому призначене судом першої інстанції покарання є справедливим.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

За приписами ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В поєднанні з обставинами (обставиною), яка пом`якшує покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування ст. 69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

На переконання колегії суддів касаційного суду, за обставинами цього кримінального провадження, хоча і встановлено наявність обставин, які пом`якшують покарання, однак немає підстави вважати, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. ст. 412-414 КПК України, у тому числі і щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання ніж передбачене санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, відповідно до приписів

ст. 69 цього Кодексу. На думку Суду, за встановлених обставин справи та враховуючи особу засудженого, призначене ОСОБА_5 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі судами враховано цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, а саме на життя людини, яке є найвищою соціальною цінністю, та тяжкість і непоправність наслідків - смерть потерпілого.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене засудженому покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та визначенні порядку його відбування, ОСОБА_4 у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 вересня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3