Справа № 148/2742/24
Провадження №11-кп/801/539/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали об`єднаних кримінальних проваджень № 0000105 від 09 жовтня 2024 року, № 0000124 від 25 листопада 2024 року, № 0000009 від 07 січня 2025 року, за апеляційною скаргою з доповненнями прокурора Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_10 та апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Тростянець Тростянецького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ст. 1261 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ст. 1261 КК України та призначено покарання:

за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки;

за ст. 1261 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з часу набрання вироком законної сили, звернення його до виконання і подальшого направлення засудженого до виправного центру для відбування покарання в установленому законом порядку.

Ухвалено запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин детально викладених у вироку, судом визнано доведеним, що ОСОБА_7 у невстановлені час та місці, маючи умисел на незаконне зберігання наркотичного засобу без мети збуту, достовірно знаючи, що канабіс є наркотичним засобом, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, діючи умисно, виявив наркотичний засіб канабіс, який розпочав незаконно зберігати без мети збуту за місцем свого проживання.

19 жовтня 2024 року працівниками Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, на підставі ухвали слідчого судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 жовтня 2024 року, проведено обшук території домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_7 , під час якого виявлено та вилучено фрагмент трав`янистої рослини з листками і верхівками, а також трав`янисту рослину з верхівками, які відповідно до висновків експерта є наркотичними засобами, обіг яких обмежено - канабісом, масою 45,69 г та 10,17 г.

У листопаді 2024 року, в денний час доби, ОСОБА_7 , перебуваючи у м. Немирів Вінницької області на зупинці громадського транспорту, яка розташована поряд із КНП «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області, діючи умисно, незаконно придбав шляхом знахідки один поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження - канабісом, після чого помістив його до кишені своїх речей, у які був одягнений, та далі зберігав при собі задля власного вжитку без мети збуту.

25 листопада 2024 року приблизно о 12:10 год незаконні дії ОСОБА_7 було припинено співробітниками Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області під час його перевірки, у ході якої він добровільно видав полімерний згорток з наркотичним засобом «канабісом» масою 17,49 г.

Крім того, ОСОБА_7 у період часу з 19 вересня 2024 року по 23 листопада 2024 року умисно, систематично вчиняв психологічне та фізичне насильство відносно своєї матері ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою вони спільно проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що призвело до психологічних та фізичних страждань і погіршення якості життя потерпілої.

За указаними фактами щодо ОСОБА_7 складено протоколи про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 КУпАП серії ВАД № 032146, ВАД № 032147, ВАД № 032151.

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2024 року у справі № 148/2380/24 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 1732 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 1 700 грн. Постанова суду набрала законної сили 12 листопада 2024 року.

Водночас, будучи притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо своєї матері, ОСОБА_7 належних висновків не зробив та 23 листопада 2024 року в обідню пору доби, перебуваючи у будинку за місцем їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття у сім`ї, вчинив щодо матері ОСОБА_9 домашнє насильство у формі психологічного насильства, що полягало у висловленні нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою.

Окрім цього, ОСОБА_7 у невстановлені дізнанням час та місці, маючи умисел на незаконне зберігання наркотичного засобу без мети збуту, діючи умисно, виявив наркотичний засіб метадон, який розпочав незаконно зберігати без мети збуту.

07 січня 2025 року близько 16:40 год працівниками Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області біля приміщення відділення № 3 ТОВ «Нова пошта», розташованого за адресою: Вінницька область, м. Тульчин, вул. Перемоги, 5, зупинено ОСОБА_7 , який в ході проведення перевірки добровільно видав банкноту Національного Банку України номіналом 20 гривень, серійний номер АМ 8505629, із вмістом наркотичним засобом метадоном, масою 0,1185 г.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за:

ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту;

ст. 1261 КК України, як умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_10 просить вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить у цій частині ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання:

за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 4 (чотири) роки;

за ст. 1261 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі строком на 4 (чотири) роки.

Застосувати до ОСОБА_11 обмежувальні заходи, передбачені п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 911 КК України, а саме: заборонити листування, телефонні переговори, інші контакти через засоби зв`язку чи електронні комунікації особисто або через третіх осіб з потерпілою ОСОБА_9 строком на 3 місяці; направити ОСОБА_7 для проходження програми для кривдників строком на 3 місяці.

Апеляційна скарга з доповненнями мотивована тим, що:

місцевий суд не у повній мірі урахував загальні підстави призначення покарання, унаслідок чого призначив надто м`яке покарання;

суд, з огляду на особу обвинуваченого, зокрема систематичність та тривалість домашнього насильства до матері, не застосував закон, який у цьому випадку підлягав застосуванню, а саме застосування обмежувальних заходів, передбачених законом про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року змінити в частині призначення покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Просить призначити більш м`яке покарання, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовий строк тривалістю два роки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд не у повній мірі урахував загальні підстави призначення покарання, унаслідок чого призначив надто суворе покарання;

суд не урахував його особу, зокрема визнання вини, щире каяття, перебування на утриманні неповнолітньої дитини, наявність сімейних та тимчасових трудових відносин;

покарання у виді обмеження волі ускладнить його лікування від наркотичної залежності, що суперечить меті покарання.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з доповненнями сторони обвинувачення з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити та заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити та заперечили проти задоволення апеляційної скарги з доповненнями прокурора.

Потерпіла ОСОБА_9 при розгляді апеляційних скарг поклалась на розсуд суду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості суд вважає частково обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував: характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим нетяжкого злочину, передбаченого ст. 1261 КК України та кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 309 КК України, характеристику особи обвинуваченого, який несудимий в силу ст. 89 КК України, неодружений, має неповнолітню дитину з якою не проживає разом, періодично працює на тимчасових заробітках, за місцем проживання характеризується посередньо, має психічні розлади у вигляді розладів психіки та поведінки внаслідок вживання декількох психоактивних речовин (канабіоїдів, опіатів, метадону), синдром залежності, потребує лікування на загальних підставах за місцем його подальшого перебування; обставини, що пом`якшують покарання: каяття у скоєних кримінальних правопорушеннях та обставину, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані викликаному вживанням наркотичних або одурманюючих засобів.

З урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, обставин їх вчинення та даних про особу винного, рішення місцевого суду про призначення покарання в межах санкцій відповідних статей закону про кримінальну відповідальність є таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання.

Водночас, з оскаржуваного вироку слідує, що суд призначив ОСОБА_7 покарання за ст. 1261 КК України в межах санкції у виді обмеження волі на строк два роки.

Проте, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон, який у даному провадженні підлягав застосуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 911 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки:

заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

направлення для проходження програми для кривдників.

У свою чергу програма для кривдника передбачає комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків.

Метою такої корекційної програми є допомога особі, яка вчинила насильство, в осмисленні власної насильницької поведінки, усвідомленні її витоків, проявів, наслідків для особистого життя та життя оточуючих, налагодженні гармонійного життя з родиною у суспільстві, а також в усвідомленні того, що домашнє насильство є порушенням прав людини, яке карається відповідно до законодавства.

Завданнями програми для кривдників є сприяння зміні насильницької поведінки кривдника; сприяння засвоєнню кривдником моделі сімейного життя на засадах гендерної рівності, взаєморозуміння; взаємоповаги і дотримання прав усіх членів родини, формування конструктивної моделі поведінки у приватних стосунках; сприяння оволодінню знаннями про основні норми законодавства у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та/або насильству за ознакою статі, а також про види відповідальності за його вчинення; формування відповідального ставлення до власної поведінки та її наслідків для себе та оточуючих; сприяння розвитку емоційного інтелекту та самосвідомості; розвиток навичок до конструктивного безконфліктного спілкування, ефективної та ненасильницької комунікації; розвиток здатності виявляти, аналізувати та усвідомлювати свої негативні думки, конгнітивні фільтри, помилки емоції, керувати ними, розуміти їх наслідки.

Застосування обмежувальних заходів, визначених ст. 911 КК України, з огляду на положення зазначеної статті, відносяться до дискреційних повноважень суду, оскільки їх застосування або незастосування має вирішуватись виходячи з конкретних обставин кримінального провадження та особи винного.

Установлено, що ОСОБА_7 протягом тривалого часу (з 19 вересня 2024 року по 23 листопада 2024 року) систематично вчиняв домашнє насильство щодо матері, яка є особою похилого віку (понад 60 років) та такі дії обвинуваченого призводять до психологічних страждань особи, потерпілої від домашнього насильства.

Отже, з урахуванням обставин вчинення кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, незастосування місцевим судом обмежувальних заходів передбачених, зокрема п. п. 4, 5 ст. 911 КК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ст. 413 КПК України є підставою для часткового скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання, з ухваленням у цій частині нового вироку.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням), суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною першою статті 75 КК України встановлено, якщо суд, при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив Верховний Суд у постанові від 19 липня 2018 року у справі №755/6254/17, де указав, що:

«згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована у тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві».

Іншими словами, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_7 хоча і визнав провину у вчиненому, проте посередньо характеризується за місцем проживання, не одружений, офіційно непрацевлаштований, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, що у сукупності зі встановленими обставинами провадження та тяжкості вчинених кримінальних правопорушень не дають суду підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, оскільки навіть покладення на обвинуваченого обов`язків, які передбачають комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, які можливо об`єктивно перевірити, у цьому випадку не здатні забезпечити виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року в об`єднаному кримінальному провадженні № 0000105 від 09 жовтня 2024 року, № 0000124 від 25 листопада 2024 року, № 0000009 від 07 січня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ст. 1261 КК України скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити у цій частині новий вирок.

Визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ст. 1261 КК України та призначити покарання:

за ч. 1 ст. 309 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки;

за ст. 1261 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 4, 5 ст. 911 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

Відповідно до п. п. 4, 5 ст. 911 КК України застосувати до ОСОБА_7 обмежувальні заходи, а саме:

заборонити листування, телефонні переговори, інші контакти через засоби зв`язку чи електронні комунікації особисто або через третіх осіб з потерпілою ОСОБА_9 на строк 3 (три) місяці;

направити для проходження програми для кривдників на строк 3 (три) місяці.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4