ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/905/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/317/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала суду
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2025 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаною ухвалою суду:

задоволено клопотання прокурора Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 і продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до 17 жовтня 2025 року;

зменшено раніше визначений ОСОБА_7 розмір застави до 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 514 000 гривень. У разі внесення застави покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальні обов`язки, визначені ч.5 ст.194 КПК України до 17 жовтня 2025 року;

у задоволенні клопотання захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким і під час вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, прокурором було доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема, що обвинувачений ОСОБА_7 зможе переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім встановлених ризиків, судом враховано обставини, визначені ст.178 КПК України. Відомостей, які б вказували на неможливість утримування обвинуваченого під вартою, на даний час не здобуто.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та обрати ОСОБА_7 . Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби в період часу з 23:00 год до 06:00 год наступної доби. Свої вимоги мотивує тим, що ухвала судді Гусятинського районного суду Тернопільської області ОСОБА_1 від 18 серпня 2025 року є незаконною, необґрунтованою і невмотивованою. Судом об`єктивно не з`ясовані всі обставини, досліджені під час судового розгляду, а докази не оцінені, відповідно до ст.94 КПК України. В рішенні не наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Зокрема зазначає, що будь-які ризики, визначені в ст.177 КПК України, відсутні, що підтверджується наступним:

ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду відсутній, так як протягом усього досудового розслідування ОСОБА_7 належно виконував свої процесуальні обов`язки, не вчиняв жодних дій, які свідчили б про намір уникати слідства чи суду, а навпаки сприяв встановленню істини. Сам факт тяжкості інкримінованого злочину не може бути підставою для висновку про існування ризику втечі, що підтверджується усталеною практикою ЄСПЛ. Побережнюк має родину, постійне місце проживання, роботу, соціальні зв`язки, а також здав закордонний паспорт, що виключає можливість виїзду за межі України. Жодних доказів на підтвердження ризику втечі прокурором не надано, а наведені ним аргументи мають характер припущень, які не відповідають вимогам закону;

ризик знищити, сховати або спотворити речі та документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення у цьому ж кримінальному провадженні відсутній, так як досудове розслідування у провадженні завершено, обвинувальний акт направлено до суду, усі документи та інші докази, які могли мати значення, вилучені стороною обвинувачення. Побережнюк відсторонений від посади і не має доступу до будь-яких матеріалів, які можна було б знищити чи спотворити. Таким чином, наявність ризику знищення доказів є неможливою, а прокурор, обмежившись власними міркуваннями, не надав жодних фактичних обґрунтувань його існування;

ризик незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні відсутній, оскільки усі свідки у справі вже були допитані, їхні показання зафіксовані у протоколах, що виключає можливість зміни цих даних у подальшому. Побережнюк відсторонений від посади та не має жодних важелів впливу на свідків, більшість з яких є військовослужбовцями. Сторона обвинувачення не навела ні конкретного переліку осіб, ні способів можливого впливу. ЄСПЛ у своїй практиці (зокрема у справі «Летельє проти Франції») наголошує, що з плином часу ризик тиску на свідків зникає, що повністю відповідає ситуації у даному провадженні. Отже, твердження прокурора є необґрунтованими та зводяться до гіпотетичних припущень;

ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином відсутній, оскільки прокурор посилається на можливість передачі інформації «невстановленим особам», однак не вказує ані які саме особи, ані яку саме інформацію мав би передати обвинувачений. З огляду на те, що досудове розслідування закінчене, інших причетних осіб не встановлено, а ОСОБА_11 відсторонений від посади, жодної об`єктивної можливості перешкоджати кримінальному провадженню у нього немає. Відсутність фактичного обґрунтування та доказів свідчить про вигаданість цього ризику;

ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується ОСОБА_7 відсутній, так як обвинувачений відсторонений від посади, не виконує службових обов`язків і не має підлеглих. Досудове розслідування вже завершене, а тому неможливо говорити про продовження правопорушення. Жодних доказів на підтвердження наміру вчинити інші злочини не подано, а припущення сторони обвинувачення суперечать принципу «in dubio pro reo» та положенням ст. 62 Конституції України;

обґрунтована підозра відсутня, так як викладені у тексті повідомлення про підозру відомості є лише припущеннями сторони обвинувачення, які не ґрунтуються на доказах, та не містять доказів того факту, що ОСОБА_7 причетний до інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.4 ст.426 КК України;

не існує жодних підстав вважати, що ОСОБА_7 ухилявся чи може ухилятися від процесуальних обов`язків, а тримання під вартою є винятковим заходом і застосовується лише за доведеності неможливості використання більш м`яких запобіжних заходів. Утримання під вартою становить небезпеку для життя і здоров`я обвинуваченого через відсутність належних умов безпеки під час воєнного стану, масованих атак та через наявні серйозні проблеми зі здоров`ям. Додатково, він є єдиним утримувачем матері похилого віку та дружини, яка потребує лікування, що також обумовлює необхідність його звільнення;

клопотання прокурора не містить належного мотивування неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, як того прямо вимагає ст.184 КПК України. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази чи обставини, які б підтверджували ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема можливість невиконання ОСОБА_7 своїх процесуальних обов`язків, натомість наявні численні підтвердження його належної процесуальної поведінки. Відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого правопорушення та відсутність підстав вважати можливим реалізацію ним будь-якого із вказаних ризиків свідчить про безпідставність подальшого тримання під вартою, а отже наявні всі законні та правові підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний із позбавленням волі;

визначена ОСОБА_7 застава у розмірі 3 028 000 гривень (пізніше зменшена до 1 514 000 грн) є явно непомірною та необґрунтованою, оскільки орган досудового розслідування та прокурор не надали доказів того, що така сума є необхідною для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, не врахували його реальне матеріальне становище. Є незрозумілим, у чому полягає «виключний випадок» у справі ОСОБА_7 , на підставі якого, суд міг би визначати розмір застави у розмірі, який значно перевищує визначений Законом;

ОСОБА_7 є громадянином України з постійним місцем проживання та роботи, раніше не засудженим, одруженим, має дітей і характеризується позитивно за місцем проживання, а також має низку хронічних та небезпечних захворювань, які загострилися під час тривалого тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

пояснення обвинуваченого, та доводи його захисників, які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав і просили ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби в період часу з 23:00 год до 06:00 год наступної доби,

доводи прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника за безпідставністю,

дослідивши надані суду матеріали кримінального провадження, колегія суддів з`ясувала наступне.

Ухвала, яку оскаржує захисник, постановлена Гусятинським районним судом 18 серпня 2019 року відповідно до ст.ст. 199, 315 КПК України в ході підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.4 ст.426 КК України.

Судом першої інстанції було встановлено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у зв`язку з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні вказаного злочину та наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України був застосований до ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30.12.2024 і строк дії цього запобіжного заходу неодноразово продовжувався, востаннє до 23 серпня 2025 року.

Як вбачається зі змісту оскарженої ухвали, при розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії цього запобіжного заходу до 17 жовтня 2025 року суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується за ч.4 ст.426 КК України за ознаками не направлення військовою службовою особою до органу досудового розслідування повідомлення про підлеглого, який вчинив кримінальне правопорушення, а також інше умисне невиконання військовою службовою особою дій, які вона за своїми службовими обов`язками повинна була виконати, вчинені в умовах воєнного стану, що заподіяло істотну шкоду.

Наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи про необґрунтованість пред`явленого йому обвинувачення і відсутність в оскарженій ухвалі висновків суду про наявність доказів його винуватості стосуються оцінки сукупності доказів з точки зору їх достатності для визнання особи винуватою у вчиненні злочину, тобто тих питань які має вирішити суд при постановленні обвинувального чи виправдувального вироку, а не на стадії підготовчого судового засідання.

Зважаючи на суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, а також враховуючи необхідність забезпечення не лише прав обвинуваченого, а й охорони суспільних прав та досягнення завдань кримінального провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що продовжують існувати ризики переховування від суду та незаконного впливу на свідків та інших учасників провадження та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Так, оцінюючи ризик переховування від суду правильно враховано, що суворість передбаченого законом покарання є суттєвим елементом у даному випадку, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.426 КК України, що інкримінується обвинуваченому є тяжким і передбачає можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, що може бути підставою та мотивом для підозрюваного переховуватись від суду з метою уникнення такого покарання.

Крім суворості покарання, яке загрожує обвинуваченому, при оцінці наявних ризиків також слід враховувати, що з огляду на тривалий час проходження військової служби у Збройних Силах України, в тому числі на керівних посадах, він має стійкі зв`язки у вказаному військовому формуванні, які може використати для незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, в тому числі свідків, показання яких згідно вимог ст.95 КПК України можуть бути покладені в основу судового рішення лише у випадку, якщо надані в судовому засіданні, яке на даний час не проведено з огляду на стадію судового провадження.

Також, як вбачається зі змісту оскарженої ухвали, суд першої інстанції врахував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, обставини інкримінованого злочину і його роль у ньому, але також і наявні в матеріалах справи відомості, що передбачені ст.178 КПК.

Враховуючи наведені у клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу та в оскарженій ухвалі обставини в сукупності, колегія суддів приходить до переконання що висновки суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу обвинуваченого на учасників цього кримінального провадження є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність усіх зазначених у клопотанні ризиків та про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, які на його думку є підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, не спростовують наведених в оскарженій ухвалі висновків суду першої інстанції про те, що ризики, які стали підставою для застосування запобіжного заходу продовжують існувати та в сукупності вагомість цих ризиків дає підстави для висновку, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть їм запобігти.

Крім того, доводи апеляційної скарги про повну відсутність передбачених ч.1 ст.177 КПК України ризиків є суперечливими, оскільки сторона захисту одночасно просить застосувати інший, більш м`який запобіжний захід. Разом з тим, згідно положень ст.194 КПК будь-який запобіжний захід, в тому числі і домашній арешт, може бути застосований лише за наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

На переконання колегії суддів, встановлені в ході розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обставини правильно оцінені судом першої інстанції як такі, що підтверджують існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, а відмова у продовжені строку дії попередньо застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або ж його зміна на більш м`який не зможе забезпечити запобігання наявним ризикам.

Оцінюючи твердження сторони захисту про неможливість подальшого перебування обвинуваченого під вартою через незадовільний стан здоров`я, апеляційний суд приходить до висновку, що вони не є підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Так, відповідно до положень ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2.6 Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Відповідно до п. 2.8 зазначеного Порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Крім того, питання щодо госпіталізації особи та перевезення її до закладу охорони здоров`я, де може бути надана екстрена медична допомога особам, узятим під варту, врегульоване Порядком надання екстреної медичної допомоги особам, узятим під варту або яким призначено покарання у виді позбавлення волі, від 21 листопада 2012 року № 1122.

А тому, наведені в апеляційній скарзі твердження захисника щодо стану здоров`я обвинуваченого не дають підстав для висновку про неможливість його утримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість визначеного оскарженою ухвалою розміру застави є безпідставними з огляду на таке.

В цьому кримінальному провадженні застава ОСОБА_7 як підозрюваному була визначена одночасно із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 30.12.2024р. в розмірі 12 млн. 112 тис. грн. і в подальшому при продовження дії цього запобіжного заходу зменшена ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року до 3 млн. 28 тис. грн.

Як видно зі змісту оскарженої ухвали суд першої інстанції при розгляді клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою частково врахував доводи сторони захисту про майновий стан обвинуваченого та вдвічі зменшив розмір застави, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати, що в даному випадку суд першої інстанції визначив завідомо непомірний розмір застави. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що положеннями КПК України визначено, що застава може бути внесена як самим підозрюваним, обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

За наведених обставин колегія суддів приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону, є обґрунтованою і вмотивованою, а тому не вбачає підстав для її скасування з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 405, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді