Справа №463/6589/25
Провадження №1-кс/463/6475/25
УХВАЛА

слідчого судді

29 липня 2025 року місто Львів

Слідча суддя Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника скаржника адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність слідчогоДругого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_6 , яка полягає у неповерненні вилученого майна та зобов`язання вчинити дії,

встановила:

до Личаківського районного суду міста Львова надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність слідчогоДругого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_6 , яка полягає у неповерненні вилученого майна та зобов`язання вчинити дії та просить повернути майно на яке було скасовано арешт, а саметранспортний засіб автомобіль марки «MERCEDES-BENZ GLS 400 D», реєстраційний номер НОМЕР_1 та ключі до нього.

В обґрунтування скарги представник власника майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 зазначає, що слідчими Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, за процесуального керівництва Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000391 від 26.03.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 425, ч. 5 ст. 191 КК України. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_7 від 01.04.2025 р. по справі №463/5090/24 (провадження №1 кс/463/3121/25) накладено арешт, зокрема на транспортний засіб автомобіль марки «MERCEDES-BENZ GLS 400 D», реєстраційний номер НОМЕР_1 та ключі від автомобіля MERCEDES-BENZ GLS 400 D, шляхом заборони користування та розпорядження, в тому числі відчуження. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_7 від 01.04.2025 р. по справі №463/5090/24 (провадження №1 кс/463/3123/25) було задоволено клопотання слідчого та накладено арешт, зокрема на транспортний засіб автомобіль марки «MERCEDES-BENZ GLS 400 D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом заборони розпорядження, в тому числі відчуження.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_8 від 10.07.2025 по справі №463/5090/24 було скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду від 01.04.2025 року по справі №463/5090/24 на транспортний засіб автомобіль марки «MERCEDES-BENZ GLS 400 D» в частині заборони користування таким. Станом на даний час майно не повернуто.

У зв`язку із зазначеним, адвокат ОСОБА_4 просить зобов`язати слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Львів) Територіальне управління ДБР, розташованого у місті Львові ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 майно, яке належить йому на праві приватної власності та зазначене у скарзі.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у скарзі.

Слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Львів) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові ОСОБА_6 у судовове засідання не з`явивився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши адвоката ОСОБА_3 , дослідивши матеріали скарги, слідча суддя вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 55 Конституції України кожному громадянину гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини гарантується.

При розгляді питання про можливість оскарження бездіяльності слідчого під час досудового розслідування суд враховує також положення міжнародно-правових норм, які є частиною національного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання про його права та обов`язки або при висуненні проти нього будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий судовий розгляд протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Одним з основних складових у системі справедливого судочинства є доступ до суду.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, має право на ефективний спосіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які діяли як офіційні особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КПК України кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим кодексом.

Главою 26 КПК визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування. Частиною 1 ст. 303 КПК передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження та ким (заявником, потерпілим, підозрюваним, володільцем майна тощо) такі рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені.

Так, забезпечуючи принцип доступу до правосуддя, в порядку ст. 21 КПК України та ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, слідчим суддею Личаківського районного суду м. Львова 06 червня 2025 року відкрито провадження та призначено скаргу до розгляду з метою з`ясування фактичних обставин скарги безпосередньо в судовому засіданні за участю сторін.

Слідчою суддею встановлено, що слідчими Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000391 від 26.03.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 425, ч. 5 ст. 191 КК України.

Також слідчою суддею встановлено, що ухвалою слідчого судді від 01.04.2025 було задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_9 частково та накладено арешт, зокрема шляхом заборони користування та розпорядження, в тому числі відчуження, з метою забезпечення збереження речових доказів на транспортний засіб автомобіль марки «MERCEDES-BENZ GLS 400 D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який використовує ОСОБА_10 та який 28 березня 2025 року виявлений та вилучений у ході проведення обшуку за адресою: Львівська обл., Яворівський район, с. Краковець, вул. Михайла Вербіцького 54.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «MERCEDES-BENZ GLS 400 D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою арештовану транспортного засобу в ухвалі суду вказано забезпечення збереження речових доказів. Крім того, слідчий суддя у даній ухвалі зазначає, що до матеріалів клопотання слідчим не долучено доказів, що б підтверджувалинаявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним вказаного кримінального правопорушення, а відтак підстави для накладення арешту на вказане майно для забезпечення конфіскації як виду покарання та спеціальної конфіскації відсутні.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_8 від 10.07.2025 року по справі №463/5090/24 було скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду від 01.04.2025 року по справі №463/5090/24 на транспортний засіб автомобіль марки «MERCEDES-BENZ GLS 400 D» в частині заборони користування таким.

Окрім того, слідчий ОСОБА_6 звертався до слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова із заявою про роз`яснення ухвали слідчого судді від 10 липня 2025 року у справі №463/5090/24, провадження №1-кс/463/5171/25 Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова ОСОБА_8 від 21 липня 2025 року по справі №463/5090/24 було відмовлено у задоволенні заяви слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_6 , про роз`яснення рішення.

Постановою від 14.07.2025 року слідчий відмовив у задоволенні клопотання, посилаючись на існування ухвал слідчих суддів Личаківського районного суду міста Львова від 01.04.2025 року, якими накладено арешт на вказаний автомобіль з метою забезпечення конфіскації та з метою збереження речових доказів та ухвали Львівського апеляційного суду від 15.05.2025 року, якою відмовлено у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу, якою було накладено арешт

У той же час, слідчою суддею встановлено, що майно, щодо якого повторно не ініціювалося питання про арешт, законним власникам у порядку ст. 169 КПК України повернуто не було. На виконання вимог ст. 171-175 аналогічних дій не вчиненого.

Окремою формою судової діяльності відповідно до КПК України є судовий контроль за додержанням законів органом досудового розслідування, який реалізує слідчий суддя. Зміст і характер судового контролю в межах кримінального процесу пов`язаний передусім із необхідністю забезпечення прав і свобод людини на стадії досудового розслідування.

Згідно положень ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України, при цьому сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, що визначені КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає, зокрема, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 КПК України.

У першу чергу, для вирішення питання щодо неповернення тимчасово вилученого майна, слідчий суддя має визначити чи має майно, відносно якого порушене питання, статус тимчасово вилученого.

Так, відповідно до ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом.

Водночас, оцінка підстав віднесення певного майна до категорії тимчасово вилученого, в розумінні ст. 167 КПК України, залежить також від процесуального порядку його одержання органом досудового розслідування.

Статтею 168 КПК України передбачені випадки за яких можливо тимчасово вилучати майно, тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому статтями 207, 208, 298-2 цього Кодексу. Кожна особа, яка здійснила законне затримання, зобов`язана одночасно із доставленням затриманої особи до слідчого, прокурора, іншої уповноваженої службової особи передати їй тимчасово вилучене майно. Факт передання тимчасово вилученого майна засвідчується протоколом. Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

За правилами ч. 3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Стаття 169 КПК України передбачає порядок припинення тимчасово вилученого майна. Так, таке майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Як встановлено в ході розгляду скарги, органом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000391 від 26.03.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 425, ч. 5 ст. 191 КК України.

Як встановлено у судовому засіданні іншого клопотання про арешт майна не було подано.

Статтею 534 КПК України визначено порядок виконання судових рішень у кримінальному провадженні. У разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню (ч. 1, 2 ст. 534 КПК України).

При цьому варто зазначити, що досудове розслідування як в кримінальному провадженні №0000391 від 26 березня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 425 КК України здійснюється слідчими Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_6 . Відтак, останньому було достеменно відомо, про законного володільця майна в кримінальному провадженні №0000391.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як наведено вище, згідно ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Крім того, слідчою суддею враховуються наступні положення.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оцінюючи обґрунтованість клопотання, враховуючи функції і повноваження слідчого судді визначених п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, відповідно до яких, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Європейським судом з прав людини у справі "Смирнов проти України" було висловлено правову позицію про те, що під час вирішення питання щодо можливості утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом і правомірною метою, а з іншого вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою в кожному випадку має бути очевидна істотна причина.

У справі «Свіргунець проти України» ЄСПЛ навів висновки про те, що будь-яке втручання в мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній чи юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів державної влади для ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням. Під час оцінки дотримання цієї умови необхідно здійснити комплексний розгляд відповідних судових та адміністративних процедур.

Об`єктом судового контролю слідчого судді, серед іншого, є оцінка того, чи відповідні процесуальні дії не мають характер надмірного втручання у право власності володільця майна.

При розгляді даної скарги, не можна залишити поза увагою і те, що застосовуючи відповідні обмеження, орган досудового розслідування, повинен перевірити і довести те, що вилучене майно відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України, чого у даній справі зроблено не було, адже слідчому судді не надано жодних доказів на підтвердження того, що вилучене майно має доказове значення у кримінальному провадженні.

Така позиція органу досудового розслідування, за переконанням слідчого судді, не може бути залишеною без належної процедури судового контролю, зокрема в частині наявності законних підстав для обмеження права власності, який гарантовано статтею 16 КПК України.

У рішенні ЄСПЛ від 2.11.2006 у справі «Волохи проти України», серед іншого, Суд прийшов до висновку про те, що верховенство права між іншим (inter alia) передбачає, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль дає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Наведена справа стосувалася оцінки питання втручання в приватне життя, а отже таку позицію можна вважати дотичною і до питання вилучення майна в кримінальному провадженні.

Крім того, норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, вказують на те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином виходячи з наведених вище доводів та мотивів, приходжу до висновку, що подальше обмеження власника у праві використання та володіння власним майном, суперечить вищенаведеним положенням Конституції України, КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

КПК України не визначає переліку обставин, за наявності яких потреба у застосуванні арешту майна, як засобу забезпечення кримінального провадження, припиняється. Однак логічне тлумачення відповідної норми, дає підстави зробити висновок, що вказане може мати місце у випадку, коли перестануть існувати підстави.

Згідно з принципом диспозитивності, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 3 ст. 26 КПК України).

За таких обставин, слідча суддя не може прийти до переконання, що на теперішній час обмеження щодо майна продовжує відповідати засадам розумності та співмірності, а відповідно, й що такий захід забезпечення обґрунтовано продовжує обмежувати право власності, володіння та розпорядження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, слідча суддя вважає за необхідне роз?яснити відповідальним особам слідчими Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 169 КПК України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено.

З огляду на викладене, скарга адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність слідчогоДругого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_6 , яка полягає у неповерненні вилученого майна та зобов`язання вчинити дії, яка полягає у неповерненні майна та зобов`язання вчинити дії, підлягає задоволенню в цій частині.

Окрім цього відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України передбачено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється відповідно вимога щодо визнання бездіяльності протиправною, до задоволення не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки слідчої судді про наявність підстав для задоволення скарги не впливають.

У частинах 1 та 2 ст. 309 КПК України зазначено перелік ухвал слідчого судді, що підлягають оскарженню під час досудового розслідування, який є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому дана ухвала відповідно до ч. 3 ст. 309 КПК України оскарженню не підлягає і заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Керуючись ст. 303-304, 307, 309, 376 КПК України, слідча суддя,

постановила:

скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність слідчогоДругого слідчого відділу (з дислокацією у м. Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_6 , яка полягає у неповерненні вилученого майна та зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Зобов`язати слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_6 або іншого уповноваженого слідчого у кримінальному провадженні № 0000391 від 26.03.2024 року повернути ОСОБА_5 або уповноваженому представнику майно на яке було скасовано арешт, а саме: транспортний засіб автомобіль марки «MERCEDES-BENZ GLS 400 D», реєстраційний номер НОМЕР_1 та ключі до нього

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено о 14 год. 30 хв. 30.07.2025 року.

Слідча суддя ОСОБА_1