УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 451/1699/24

провадження № 51- 3135 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 травня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 листопада 2024 року за № 0000123, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бабичів Радехівського району Львівської області та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Радехівського районного суду Львівської області від 06 лютого 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів у кримінальному провадженні, скасовано арешт на майно.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 травня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що02 листопада 2024 року ОСОБА_4 під час керування трактором колісним МТЗ-80, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Зелена, що в с. Яструбичі Червоноградського району Львівської області, був зупинений працівниками сектору реагування патрульної поліції ВП № 1 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області, яким при перевірці документів надав підроблене посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_2 від 30 травня 2019 року, видане Головним управлінням Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто використав завідомо підроблений документ.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу апеляційного судускасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважає, що апеляційний суд проігнорував положення ч. 3, п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України та безпідставно погодився з вироком місцевого суду в частині вирішення долі речових доказів у кримінальному провадженні, зокрема щодо знищення підробленого посвідчення. Оскаржене судове рішення не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Мотиви суду

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 438 КПК України передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Положеннями ст. 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Беручи до уваги те, що розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а також те, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 4 ст. 358 КК України, та призначене покарання у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Доводи касаційної скарги прокурора зводяться до незгоди з прийнятим рішенням щодо речових доказів, зокрема підробленого посвідчення тракториста-машиніста, у кримінальному провадженні.

З матеріалів провадження за касаційною скаргою вбачається, що судом першої інстанції ухвалено підроблене посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_2 від 30 травня 2019 року, виданого Головним управлінням Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знищити.

Не погодившись з таким рішенням, прокурор оскаржив його до Львівського апеляційного суду, який перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними до тих, що викладені у його касаційній скарзі, та вмотивовано визнав їх необґрунтованими. З такою позицією апеляційного суду погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Згідно зі ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи ж є речовими доказами, якщо вони містять наведені вище ознаки.

Відповідно до ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку, серед іншого, зазначається рішення щодо речових доказів і документів. Наведені положення узгоджуються з ч. 9 ст. 100 КПК України, якою закріплено, що питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Стаття 100 КПК України визначає порядок зберігання речових доказів і документів та їх долю після закінчення судового розгляду.

Пунктом 7 ч. 9 ст. 100 КПК України, на який посилається прокурор, передбачено, що документи, які є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

При цьому, як правильно зауважив апеляційний суд, вказана норма стосується справжніх документів, які містять визначені ст. 98 КПК України ознаки та є речовими доказами.

Документом у загальноправовому розумінні є матеріальний об`єкт, що містить у зафіксованому виді інформацію, належно оформлений й має відповідно до чинного законодавства юридичну силу.

Такі самі характеристики, з певними особливостями, закріплено також у Кримінальному кодексі України та Кримінальному процесуальному кодексі України (зокрема, примітка до ст. 358 КК України та ст. 99 КПК України).

Що стосується підробленого посвідчення, то воно не є офіційним документом та не має притаманних йому ознак, а є виключно предметом кримінального правопорушення, передбаченого 358 КК України, тому до нього не можуть бути застосовані положення п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України.

Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 761/14998/17, на яку посилається прокурор, у даному випадку є нерелевантною.

Разом з тим, заслуговують на увагу висловлені у ній застереження, про що також зазначила колегія суддів апеляційного суду, що підроблений документ не може перебувати у звичайному обігу. Рішення про його знищення є небезпідставним та цілком відповідає ст. 100 КПК України.

Слід зауважити, що саме по собі недотримання встановленого порядку зберігання речових доказів та документів не може свідчити про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та, як наслідок, незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, визнав їх необґрунтованими, залишив скаргу без задоволення, а судове рішення - без зміни.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення, тому доводи касаційної скарги про протилежне неприйнятні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни або скасування оскарженого судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї матеріалів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 травня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3