УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2025 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі угоду про примирення у кримінальному провадженні № 201/1946/25 (пр. № 1-кп/201/761/2025), відомості про яке 17 грудня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000268, стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Нікополь, Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.

В ході підготовчого судового засідання у цьому кримінальному провадженні, на адресу суду було надано угоду про примирення, яка була укладена 27 лютого 2025 року між потерпілою ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_6 .

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 і його захисник адвокат ОСОБА_5 а також потерпіла ОСОБА_4 підтримали угоду про примирення і просили її затвердити.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти затвердження угоди про примирення, укладеної між обвинуваченим та потерпілим, у зв`язку із її невідповідністю вимогам ст. 469 КПК України.

Вислухавши думки учасників кримінального провадження щодо затвердження угоди про примирення, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно з ч. 3 ст. 469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до ст. 471 КПК України, в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Як вбачається з положень ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Згідно з абзацом 2 ч. 7 ст. 474 КПК України, суд відмовляє у затвердженні угоди з підстав, визначених пунктами 1-6 цієї частини, при цьому, у такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст наданої угоди про примирення, суд доходить до висновку про те, що сторонами під час укладення угоди про примирення не в повній мірі були враховані істотні умови угоди про примирення, передбачені ст. 471 КПК України, оскільки в наданій угоді не в повній мірі враховано істотні для відповідного кримінального провадження обставини, виходячи з наступного.

Як встановлено зі змісту наданої угоди про примирення, обвинувачений визнає свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в повідомленні про підозру та підтверджує обставини скоєного в такому вигляді, як вони викладені у повідомленні про підозру. Разом з цим, вказана угода укладена після направлення обвинувального акта до суду, таким чином, процесуальним рішенням, яким було завершено досудове розслідування є безпосередньо обвинувальний акт, а не повідомлення про підозру, у зв`язку з чим, необхідно з`ясовувати питання про визнання ОСОБА_6 винуватості в обсязі пред`явленого обвинувачення.

Окрім того, суд вважає, що умови угоди про примирення суперечать інтересам суспільства, що згідно п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України також є підставою для відмови в затвердженні угоди, виходячи з наступного.

Статтями 55-59 КПК України юридично закріплено статус потерпілого - учасника кримінального провадження, наділяючи його певними процесуальними правами та обов`язками саме як учасника процесу. При цьому, ч. 6 ст. 55 КПК України передбачено правонаступництво у кримінальному провадженні, відповідно до якої, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Таким чином, КПК України передбачено юридичну фікцію, відповідно до якої інша особа визнається власне потерпілим, хоча їй безпосередньо не заподіяна шкода в результаті вчинення кримінального правопорушення. Водночас КПК України закріплює перехід до такої особи не тільки прав потерпілого, а й перехід самого процесуального статусу потерпілого.

З огляду на вищезазначені положення КПК України та на практику розгляду справ, де настала смерть потерпілого і потерпілим визнано близького родича, суд, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у справі № 439/397/17 від 16 січня 2019 року приходить до наступних висновків.

Право на примирення - це особисте право потерпілого, воно не може бути ніким присвоєне та не може бути нікому делеговане. Таке право є природним правом людини, нерозривно пов`язаним з нею, та похідним від інших прав людини, зокрема права на життя. Використання права на примирення іншими особами (в тому числі визнаними потерпілими від кримінального правопорушення у кримінально-процесуальному сенсі) є неможливим, оскільки таке право тісно пов`язане з особою, яка безпосередньо постраждала внаслідок вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Під час примирення лише сам потерпілий може виражати свою волю, а не інші особи, які є його представниками або правонаступниками.

Потерпілий у кримінальному процесі має власні процесуальні права, проте він не наділяється правом примирюватися чи не примирюватися з винним замість безпосередньої жертви кримінального правопорушення, якій заподіяно смерть, під час вирішення питання про укладення угоди про примирення між сторонами.

Протилежний підхід означав би, що до близьких осіб потерпілого, який помер, та які були визнані потерпілими у кримінальному провадженні, переходять не лише права потерпілого, але і його воля (волевиявлення), що є неправильним, оскільки суперечить змісту як закону України про кримінальну відповідальність, так і змісту кримінального процесуального закону.

Якщо внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілому заподіяна смерть, то ніхто інший не може висловити його волю під час вирішення питань, пов`язаних із відшкодуванням шкоди у вигляді смерті як підстави для примирення сторін.

Таким чином, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 439/397/17, смерть як припинення існування одного з правомочних суб`єктів кримінально-правових відносин з примирення винного з потерпілим унеможливлює здійснення такого примирення. Разом з цим, невизнання за потерпілим - учасником кримінального процесу права на примирення не означає втрати ним права на відшкодування завданих збитків. Будь-яка шкода, заподіяна кримінальним правопорушенням, може і повинна бути компенсована своєчасно та в повному обсязі безвідносно до того, відбулося чи не відбулося примирення, і це може вплинути на подальші кримінально-правові наслідки при призначенні покарання та на умови його відбування, в тому числі зі звільненням від його відбування.

Виходячи з викладеного, враховуючи, що внаслідок вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення настали тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого, суд приходить до висновку, що умови угоди про примирення у цьому кримінальному провадженні суперечать інтересам суспільства та вимогам кримінального закону, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне відмовити у затвердженні угоди про примирення, укладеної між потерпілою ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_6 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 369-372, 376, 468, 471, 474 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у затвердженні угоди про примирення, укладеної між потерпілою ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні № 201/1946/25 (пр. № 1-кп/201/761/2025), відомості про яке 17 грудня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000268, стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.

Повний текст ухвали суду буде складений і оголошений о 15.20 годині 24 квітня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1