Номер провадження: 11-кп/813/1711/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому, в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2025 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000279 від 29.08.2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч.ч. 2, 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 4 ст. 189; ч. 3 ст. 27, ч.ч. 2, 3 ст. 28, ч. 2 ст. 365; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, ч.ч. 2, 3 ст. 146; ч. 5 ст. 185; ч. 4 ст. 189; ч.ч. 1,2 ст. 263; ч. 2, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 365; ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 368 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2025 частково задоволено клопотання прокурора та обвинуваченим ОСОБА_9 і ОСОБА_11 продовжений строк тримання під вартою до 23.06.2025.

Визначено розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1514000 грн 00 коп.

Визначено розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1514000 грн 00 коп.

Роз`яснено, що обвинувачений або заставодавець мають право у будь який момент внести заставу на рахунок ТУ ДСА України в Одеській області.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого обов`язки строком на 2 (два)

1) прибувати за кожною вимогою до суду;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; у цьому кримінальному

3) утримуватися від спілкування із іншими обвинуваченими, потерпілими, свідками провадженні та іншими особами з приводу кримінального правопорушення, окрім суду, прокурорів та своїх захисників у цьому провадженні;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в?їзл в Україну.

Роз`яснено обвинуваченим наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду, без поважних причин не повідомить про причину своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу.

Крім того ухвалою суду застосовані запобіжні заходи у вигляді цілодобового домашнього арешту відносно ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Рішення суду мотивоване обґрунтованістю висунутого обвинувачення, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливістю застосуванням більш м`яких запобіжних заходів до обвинувачених.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що жодного ризику не доведено. Зазначає, що розмір застави є непомірним, оскільки обвинувачений на теперішній час звільнений з органів поліції та вже майже 2 роки перебуває під вартою. Прибуток отримає тільки дружина від підприємницької діяльності в розмірі 45000-50000 грн, зокрема вона вимушена утримувати на ці гроші неповнолітню дитину та матір пенсіонерку.

Просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою або зменшити розмір застави до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242240 грн.

Також не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням захисника обвинуваченого ОСОБА_15 - ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що ризики передбачені ст. 177 КПК України не доведені.

Сторона захисту неодноразово звертала увагу суду на незадовільному стані здоров`я ОСОБА_16 , наявність у нього низки тяжких системних захворювань, які у свою чергу потребують постійного та тривалого у часі лікування, зокрема: гіпертонічної хвороби 2-й ст.ст. АТ, ризик високий, кризова течія, з ускладненими та неускладненими гіпертонічними кризами, гіпертензивне серце. гіпертрофія та дилатація лівого шлуночка, гіпертонічна ангіопатія сітківки, IX, дифузний кардіосклероз з порушенням ритму та провідності, початкові ознаки церебрального атеросклерозуу цереброваскулярної недостатності мішаного генезу, з ангіодистонічним цефалогічним вигляді хронічної синдромами та венозною лісгемією, субкомпенсація, хронічний безкамений холецистит з ДЖВІ за гіпотоничним типом, осеохондроз шийного відділу хребта без порушення функції, хронічна вертерогенна цервікалгія, підгостра течія, астено-невротичний синдром, соматогенно обумовлений, у зв?язку із чим та через реальну загрозу життю та здоров`ю мій підзахисний потребує постійного догляду, консультацій окремих медичних спеціалістів, що є неможливим в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Зазначає, що розмір застави є непомірним, оскільки обвинувачений на теперішній час звільнений з органів поліції, а його дружина досі перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_15 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою або зменшити розмір застави до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242240 грн.

Крім того, не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчинені кримінальних правопорушень із застосуванням насильства та погрозою його застосування, зокрема за ст.ст. 146, 189, 365 КК України, та наявність всіх ризиків, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинувачених, а також, суспільний резонанс кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , наявні у вказаному кримінальному провадженні інтереси суспільства, які явно переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи ОСОБА_9 ОСОБА_16 , стан здоров?я за яким останній придатний до знаходження в місцях ізоляції від суспільства, наявність зв?язків у правоохоронних органах та інші обставини, які прямо вказують на неможливість виконання останніми своїх процесуальних обов`язків належним чином, продовження застосування до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, є єдиним достатнім запобіжним заходом для уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою продовжити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 діб, без визначення розміру застави; продовжити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 діб, без визначення розміру застави; іншу частину ухвали залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення захисників та обвинувачених, які підтримала доводи апеляційних скарг сторони захисту та просили їх задовольнити, але заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних захисників і просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

На теперішній час у кримінальному провадженні №0000279 лише мають бути здійсненні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема суд має безпосередньо допитати свідків, потерпілих та дослідити всі письмові докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні, в тому числі, умисного тяжкого корисливого корупційного злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, відповідальність за який передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю на строк до 3-х років, з конфіскацією майна. Тому, у разі визнання обвинувачених винуватими, до останніх не може бути застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, що свідчить про існування ризику переховування останніх від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мають значний досвід роботи в органах поліції, тобто навіть з урахуванням їх звільнення з цих органів, вони не втратили стійкі зв`язки з іншими структурними підрозділами органів державної влади, зокрема з іншими співробітниками правоохоронних органів Одеської області, що не виключає можливість отримання паролів для безперешкодного проходження блок постів та в подальшому здійснити незаконний перетин державного кордону.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Аналізуючи характер та обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , апеляційний суд вважає, що у випадку не застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, останні матимуть реальну можливість незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Колегія суддів враховує, що після того, як суддя ОСОБА_18 була відведена від розгляду даного кримінального провадження та справа була перерозподілена в провадження судді ОСОБА_1 , на виконання вимог ст. 319 КПК судовий розгляд у даному кримінальному проваджені розпочатий спочатку.

За таких обставин, оскільки всі свідки та потерпілі підлягають безпосередньому допиту судом, колегія суддів вважає, що в даному випадку беззаперечно існує ризик можливого незаконного впливу обвинувачених на потерпілих та свідків, з метою їх залякування або викривлення їх показів, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обізнані з місцем проживання потерпілих та свідків. При цьому, здійснювати вплив на потерпілих та свідків обвинувачені мають можливість і за рахунок раніше займаних посад, оскільки вони не втратили зв`язки з іншими структурними підрозділами органів державної влади.

Крім того, апеляційний суд вважає доведеним існування ризику, визначеного у п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК, оскільки з урахуванням досвіду роботи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в системі правоохоронних органів, будучи обізнаними з тактикою та методикою розслідування кримінальних правопорушень, кожен з обвинувачених може вчинити певні дії щодо перешкоджання кримінальному провадженню.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК.

Доводи захисників про те, що обвинувачені мають міцні соціальні зв`язки, не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності колегія суддів дійшла висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та дозволить під час судового розгляду запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК, які на теперішній час продовжують існувати.

За таких обставин, доводи сторони захисту щодо недоведеності існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу надається оцінка сукупності всіх обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Щодо нездатності більш м`яких запобіжних заходів запобігти існуючим ризикам, апеляційний суд зазначає про таке.

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є: а) особисте зобов`язання; б) особиста порука; в) застава; г) домашній арешт.

У п. 62 рішення по справі «Боротюк проти України» (Khayredinov v. Ukraine) Європейський Суд з прав людини вказав, що у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Домашній арешт та тримання під вартою є ізоляційними запобіжними заходами, проте рівень ізоляції особи за ними суттєво відрізняється з огляду на умови, пов`язані з позбавленням (обмеженням) волі підозрюваного, обвинуваченого. У цьому контексті домашній арешт є менш жорсткою формою ізоляції особи та, зокрема, не запобігає можливості вільного спілкування обвинуваченого як особисто, так і за допомогою засобів телекомунікації з іншими обвинуваченими, свідками та потерпілими, з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації можливої кримінальної відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді домашнього арешту не зможе ефективно запобігти ризику впливу на потерпілих та свідків.

Колегією суддів враховується те, що у обвинувачених є постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки, однак такі факти, з урахуванням суті обвинувачення, на переконання колегії суддів, не є беззаперечними стримуючими факторами порушення процесуальних обов`язків з боку обвинувачених у випадку застосування до них більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Враховуючи викладене, доводи захисників про наявність підстав для застосування до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про поганий стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_10 апеляційний суд зазначає, що будь-яких відомостей, які б вказували на те, що у підозрюваного наявні хвороби, які виключають його можливість перебування в умовах ізоляції, матеріали провадження не містять.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу сторони захисту на те, що, згідно пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року №239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Отже, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості продовження строку застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст. 331 КПК.

Разом з цим, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції продовжуючи обвинуваченим строк тримання під вартою безпідставно визначив розмір застави, в якості альтернативного запобіжного заходу.

Так, ч. 3 ст. 183 КПК передбачає обов`язок слідчого судді або суду при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Поряд із цим, законодавцем встановлена низка випадків, які надають право слідчому судді або суду не визначати розмір застави.

Зокрема, згідно приписів п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК, слідчий суддя або суд мають право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначивши обвинуваченим заставу не врахував фактичні обставини даного кримінального провадження та положення ч. 4 ст. 183 КПК.

Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні у кримінальних правопорушень із застосуванням насильства та з погрозою його застосування, зокрема за ст.ст. 146, 189, 365 КК України, а тому з урахуванням всіх встановлених ризиків, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та тяжкості можливого покарання, даних про особи обвинувачених, суті обвинувачення та існуючого суспільного резонансу даної справи, з огляду на те, що в ній розглядається обвинувачення працівників правоохоронного органу, які за версією сторони обвинувачення вчинили злочини з використанням службового становища, колегія суддів вважає, що місцевий суд не повинен був визначати обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у виді застави.

На думку апеляційного суду, у разі внесення застави, маючи значний досвід роботи у правоохоронних органах, усвідомлюючи тяжкість покарання та невідворотність кримінальної відповідальності у виді реального позбавлення волі на тривалий строк у разі доведеності вини, обвинувачені можуть використати наявні у них засоби та можливості для переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд вважає, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та запобігатиме існуючим ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК.

Районний суд наведеним вище обставинам належної оцінки не дав, чим допустив неповноту судового розгляду під час розгляду клопотання сторони обвинувачення про продовження застосування запобіжного заходу.

Статтею 410 КПК України встановлено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Допущена судомо першої інстанції неповнота судового розгляду перешкодила суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що відповідно до положень ст.ст. 407, 409, 410 КПК є підставою для скасування оскаржуваної ухвали в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу, якою в даному випадку необхідно залишити без задоволення апеляційні скарги захисників, задовольнити апеляційну скаргу прокурора та продовжити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строк тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 409, 410, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2025 року, якою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави; обвинуваченим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 продовжений строк дії запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту скасувати в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою з визначенням розміру застави.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строк тримання під вартою до 23.06.2025 року, без визначення розміру застави.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під вартою до 23.06.2025 року, без визначення розміру застави.

В іншій частині оскаржену ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4