УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 722/2347/24

провадження № 51-1053 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Сокирянського районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2025 року,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені обставини

За вироком Сокирянського районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2025 року, залишеним без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Вирішено питання щодо арешту майна, судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесне ушкодження одного потерпілого та смерть іншого потерпілого.

За вироком місцевого суду, ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 21:55 год., ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Аudi А-4», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Р-63 сполученням «Данківці-Вартиківці-Кельменці-Сокиряни» в адміністративних межах с. Романківці Дністровського району Чернівецької області, поза межами населеного пункту, зі сторони с. Романківці в напрямку до станції «Романківці». Проїхавши зупинку громадського транспорту «Романківці», ОСОБА_5 , в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 14.2 (в) Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, не переконавшись, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, почав здійснювати обгін автомобіля марки «BMW Х-5», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався у попутному напрямку, де під час виконання маневру обгону, перебуваючи на смузі зустрічного руху, допустив зіткнення із зустрічним автомобілем марки «Daewoo-Matiz», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 , яка рухалася в межах своєї смуги руху йому назустріч.

У відповідності до висновку судово-медичної експертизи від 14 серпня 2024 року № 46, внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) малолітній пасажирці автомобіля марки «Daewoo-Matiz», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_9 , спричинена смерть, яка настала від розтрощення голови.

Крім цього, у відповідності до висновку судово-медичної експертизи від 20 серпня 2024 року № 568мд, в результаті даної ДТП пасажиру автомобіля марки «Audi А-4», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження, що призвели до тривалого розладу здоров`я.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить змінити судові рішення та застосувати до ОСОБА_5 положення ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком, а також зменшити визначену суму моральної шкоди завдану потерпілій ОСОБА_6 , яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи свої вимоги захисник вказує, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально є явно несправедливим через суворість. Зауважує, що ОСОБА_5 вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав свою вину повністю і щиро розкаявся, є людиною молодого віку, студентом ВУЗу. До ДТП мав бездоганну репутацію, позитивно характеризується за місцем проживання і навчання. Повністю відшкодував збитки ОСОБА_10 та частково потерпілій ОСОБА_6 . Після вчиненого ДТП залишився на місці та надавав допомогу потерпілим. Під час досудового розслідування ОСОБА_5 давав показання по справі, сприяв встановленню дійсних обставин ДТП, визнавав раніше і зараз визнає повністю свою вину. При цьому, швидкості руху та вимоги дорожньої розмітки не порушив, мав посвідчення водія відповідної категорії, був у тверезому стані та керував автомобілем на законних підставах.

Захисник вважає що за вказаних обставин, місцевий суд безпідставно відмовив у застосуванні положень ст. 75 КК, своєї позиції належним чином не обґрунтував. Суд апеляційної інстанції на вказане порушення не звернув уваги, фактично узаконивши явно несправедливе покарання.

Також захисник звертає увагу на те, що розмір стягнутої суми відшкодування потерпілій ОСОБА_6 - 1 000 000 грн, виходячи з фінансового та майнового стану його підзахисного, є великим.

Мотиви Суду

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору виду та міри покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Місцевий суд керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ч. 4 ст. 12 КК, відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який раніше не судимий, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав в повному об`ємі, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, в добровільному порядку повністю відшкодував потерпілому ОСОБА_10 та частково потерпілій ОСОБА_6 спричинену їм злочином шкоду, не одружений, не працевлаштований, є студентом ВУЗу, має постійне зареєстроване місце проживання, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, на «Д» обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Обставини щодо визнання винуватості у вчиненні злочину, щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, часткового відшкодування потерпілій, спричиненої злочином шкоди та позитивної характеристики за місцем проживання та навчання, у відповідності до ст. 66 КК, суд визнав такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 . Обставин, які б відповідно до ст. 67 КК обтяжували покарання суд не встановив.

Суд також урахував думку потерпілого ОСОБА_10 , який просив суворо ОСОБА_5 не карати, та думку потерпілої ОСОБА_6 , яка під час розгляду справи заявила про неможливість примирення із обвинуваченим, внаслідок дій якого вона втратила свою єдину дитину, та наполягала на понесенні обвинуваченим покарання за смерть її доньки.

Урахувавши вказані обставини у сукупності, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців з позбавленням його права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки, що у повному обсязі узгоджується з метою покарання, буде достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів, відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого.

Підстав для застосування до ОСОБА_5 положень статей 75, 76 КК, суд не знайшов, при цьому, зазначив, що ОСОБА_5 нехтуючи суспільною безпекою, керуючи транспортним засобом - джерелом підвищеної небезпеки, проявляючи протиправну недбалість та злочинну самовпевненість, не врахував дорожньої обстановки, обмежену видимість на вказаній ділянці дороги, не вжив належних і своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, таким чином грубо порушуючи Правила дорожнього руху, створив серйозну загрозу життю і здоров`ю його учасників, проявивши байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями. Злочинна самовпевненість ОСОБА_5 призвела до тяжких наслідків.

За таких обставин покарання із застосуванням статей 75, 76 КК не буде справедливим, не відповідатиме вимогам статті 65 КК, не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню кримінальних правопорушень іншими водіями.

Вирішуючи вимогу ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, місцевий суд, керувався положенням як кримінального процесуального закону, так і цивільного законодавства.

За змістом ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як встановлено під час розгляду справи, внаслідок порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_5 спричинено смерть малолітній ОСОБА_9 , 2011 року народження. Потерпілою ОСОБА_6 було заявлено цивільний позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000 гривень.

Водночас, місцевий суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи, характеру і обсягу фізичних і душевних страждань, спричинених потерпілій смертю її малолітньої дитини, що зумовило невідворотну зміну усталеного способу життя родини, втрату рідної людини, а також з урахуванням глибини і тривалості страждань потерпілої, визнав обґрунтованою моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

Із позицією місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання та розміром відшкодування моральної шкоди погодився й апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційними скаргами сторони захисту в межах, визначених ст. 404 КПК.

Цей суд також спростував позицію сторони захисту щодо можливості застосування до ОСОБА_12 положень ст. 75 КК, зазначивши, що за конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушень та його наслідків, звільнення винного від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК не сприятиме його виправленню та попередженню вчинення нових злочинів як ним, так й іншими особами.

Щодо доводів сторони захисту у частині суми відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілій ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що виходячи з вимог розумності, виваженості і справедливості, враховуючи характер правопорушення, конкретні обставини кримінального провадження, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, ступінь вини ОСОБА_5 , даних про його особу, зокрема про його майновий стан та стан здоров`я, які є в матеріалах провадження, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, розмір відшкодування шкоди судом першої інстанції визначено правильно.

З такими висновками погоджується й суд касаційної інстанції. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, відповідають вимогам статей 370, 419 КПК та не викликають сумнівів у їх правильності.

Обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, в повній мірі враховані місцевим судом при призначенні ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК. Обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Сокирянського районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2025 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3