Справа № 638/9052/25
Провадження № 1-в/638/576/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова

в складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря: ОСОБА_2 ,

з участю прокурора: ОСОБА_3 ,

з участю захисника: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання начальника Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року відносно засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

15.05.2025 року до Шевченківського районного суду м. Харкова надійшло клопотання начальника Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року відносно засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 не заперечував проти задоволення клопотання.

Захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_4 підтримала клопотання та просила суд його задовольнити.

Від засудженого ОСОБА_6 до суду надійшла заява з проханням провести судове засідання без його участі.

Суд, дослідивши подання та особову справу засудженого, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до пункту 13, 14 частини 1 статті 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 7-1, 13-1, 13-4, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що вироком Київського районного суду м. Полтави від 13.10.2022 року, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України та призначено покарання за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України 7 років позбавлення волі, за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України 4 роки позбавлення волі. На підставі частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупність злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі. На підставі статті 71 Кримінального кодексу України шляхом часткового складання покарань, призначених за даним вироком та вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2019 року остаточно визначено покарання у виді 7 років 1 місяця позбавлення волі.

Частина 1 статті 2 Кримінального кодексу України передбачає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно зі статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом, закріпленим у частині 2 статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Поряд із цим, відповідно до частини 1 статті 5 Кримінального кодексу України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 5 Кримінального кодексу України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями частини 1 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною 1 статті 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений статті 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

З вироку Київського районного суду м. Полтави від 13.10.2022 року встановлено, що ОСОБА_6 засуджено за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, сховище, тобто кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, а саме зокрема за вчинення 4 епізодів: у ніч з 05.04.2021 року на 06.04.2021 рік на суму 1 578,35 грн; у період часу з 18:00 год. 12.04.2021 року до 10:00 год. 13.04.2021 року на суму 1 512,35 грн.; у період часу з 07:00 год. до 17:00 год. 20.04.2021 року на суму 1 006,93 грн.; у період часу з 23:00 год. 20.04.2021 року до 08:15 год. 21.04.2021 року на суму 939,12 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01.01.2021 року на рівні 2 270,00 гривні. Отже, розмір соціальної пільги, встановленої законом на 01.01.2021, становить 1 135,00 грн (2 270,00 грн *50% = 1 135,00 грн.), а відтак кримінальна відповідальність за викрадення чужого майна у 2021 році настає за умови, що вартість викраденого майна перевищує 2 270,00 грн.

Зі змісту вироку Київського районного суду м. Полтави від 13.10.2022 року, встановлено, що на день вчинення кримінального правопорушення, сума завданих збитків не перевищувала двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з частиною 1 статті 3 Кримінального кодексу України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

Відповідно до частини 6 статті 3 Кримінального кодексу України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Таким чином, внесені законодавцем зміни призвели до часткової декриміналізації діяння і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12, згідно з якими «за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності».

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 (провадження № 51-2555кмо24) вказала, що Закон №3886-IX є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом №3886-IX, мають зворотну дію в часі. Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом №3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

За таких обставин, суд вважає необхідним застосувати зворотну дію у часі Закону № 3886-IX, яким внесені зміни до законодавства в частині розмежування відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати від кримінально караного діяння, відповідальність за яке передбачена відповідними статтями Кримінального кодексу України за принципом визначення граничного розміру викраденого майна у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за вчинення якого особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності.

Частина 2 статті 74 Кримінального кодексу України встановлює кримінально-правовий наслідок зворотної дії закону, що скасовує кримінальну протиправність діяння. Якщо злочин декриміналізовано після набуття законної сили вироком суду, яким особа засуджена за такий злочин із призначенням їй покарання, вона має бути негайно звільнена від призначеного судом покарання. Це, зокрема, означає, що, якщо особа відбуває призначене їй покарання - вона звільняється від його невідбутої частини.

Таким чином, у зв`язку з декриміналізацією діяння, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання за вироком Київського районного суду м. Полтави від 13.10.2022 року за епізодами, які мали місце у ніч з 05.04.2021 року на 06.04.2021 рік; у період часу з 18:00 год. 12.04.2021 року до 10:00 год. 13.04.2021 року; у період часу з 07:00 год. до 17:00 год. 20.04.2021 року; у період часу з 23:00 год. 20.04.2021 року до 08:15 год. 21.04.2021 року у зв`язку із усуненням кримінальної караності діяння.

Керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання начальника Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року відносно засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Привести вирок Київського районного суду м. Полтави від 13.10.2022 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого засуджено за частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України Кримінального кодексу України, у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року.

На підставі частини 2 статті 74 Кримінального кодексу України, звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Полтави від 13.10.2022 року за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України за епізодами, які мали місце у ніч з 05.04.2021 року на 06.04.2021 рік; у період часу з 18:00 год. 12.04.2021 року до 10:00 год. 13.04.2021 року; у період часу з 07:00 год. до 17:00 год. 20.04.2021 року; у період часу з 23:00 год. 20.04.2021 року до 08:15 год. 21.04.2021 року, у зв`язку із усуненням кримінальної караності діяння.

В іншій частині вирок Київського районного суду м. Полтави від 13.10.2022 року залишити без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Харкова.

Головуючий суддя: