Справа № 521/9234/25
Номер провадження:1-кс/521/2137/25
УХВАЛА

06 червня 2025 року м. Одеса

Слідчий суддя Хаджибейського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши клопотання старшого слідчого СВ Відділення поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000047 від 02.06.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання слідчого, що на підставі свідоцтва приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за №1909 ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) належали на праві власності нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 547,8 кв. м., що складаються в цілому з будівель та споруд: літ. «Е», «Ж», «З», «К», «Л», «Ш», «М», «Н», «О», «П», «Р», «С», «Т», «Ф», «У», яке належало ПАТ «Одеське шахтоуправління».

У подальшому, ОСОБА_5 за договором дарування від 10.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №3351, подаровано ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 67/100 часток нежитлової будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, зокрема нежитлові будівлі та споруди: літ. «Н», «О», ОСОБА_7 , «Ф», «У» загальною площею 365,8 кв. м.

Таким чином, у ОСОБА_5 залишилось у власності 33/100 часток нежитлової будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, зокрема нежитлові будівлі та споруди: «Е», «Ж», ОСОБА_8 , «М» площею 182 кв. м.

Водночас, на підставі технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданий 14.03.2017, ТОВ «Інжинірінг тех буд», свідоцтва, серія та номер: 1909, виданий 07.12.2015, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та висновку, серія та номер: 17/328, виданий 14.03.2017, ТОВ «Інжинірінг тех буд», зареєстровано право власності ОСОБА_5 на нежитлову будівл. літ. «К» площею 600 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на іншій об`єкт будівництва.

Відповідно до технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданий 14.03.2017, ТОВ «Інжинірінг тех буд», за адресою: АДРЕСА_1, замість нежитлових будівель та споруд: «Е», «Ж», «З», «К», «Л», «Ш», «М» площею 182 кв. м. розміщено один об`єкт - нежитлова будівля під літ. «К» площею 600 кв. м. та самовільно використано адресу АДРЕСА_1 .

Нове будівництво нежитлової будівлі під літ. «К» площею 600 кв. м. на місці старих об`єктів нерухомості нежитлових будівель та споруд літ. «Е», «Ж», «З», «К», «Л», «Ш», «М» площею 182 кв. м, право на які мав ОСОБА_5 , відображається на супутникових знімках (програма «Google Earth»).

На підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим №1033, 65/100 часток новоствореної будівлі під літ. «К» площею 600 кв. м. (388,4 кв. м) відчужено на користь ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), а на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим №1030, 35/100 часток новоствореної будівлі під літ. «К» площею 600 кв. м. (211,6 кв. м) відчужено на користь ОСОБА_10 (РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Право спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_10 на нежитлову будівлю під літ. «К» площею 600 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.09.2017 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37348694 від 29.09.2017 та №37347061 від 29.09.2017 приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 ).

У подальшому договором про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя від 12.07.2024, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим №856, право на усю будівлю під літ. «К» площею 600 кв. м. перейшло на користь ОСОБА_10 . Наведене право зареєстровано до Реєстру 12.07.2024 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №74096007 від 12.07.2024 приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

За положеннями ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тільки після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до пункту 3.2 ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», будівництво - це нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт та технічне переоснащення об`єктів будівництва. Таким чином, термін реконструкція - це один із підвидів будівництва.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (стаття 95 Кодексу), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1 Кодексу) або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Виходячи зі змісту ст. 12 Земельного Кодексу України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам тощо.

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 ЗК України).

Статтею 117 Земельного Кодексу України чітко визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, а ст.ст. 123, 124 ЗК України визначено загальну процедуру формування земельної ділянки з метою надання її в користування.

Статті 127-129 Земельного Кодексу України передбачають порядок продажу земельних ділянок на конкурентних засадах (земельних торгах), передачу в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, за результатами проведення земельних торгів регламентують ст. ст. 124, 134 ЗК України.

Отже, Закон передбачає чітко визначений порядок набуття права на земельну ділянку.

Відповідно до положень п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

За даними Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, рішення про надання у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 не приймалось.

Відомості Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчать про відсутність реєстрації права власності чи користування та відсутність формування земельної ділянки під будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, у жодного з власників об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (в тому числі зі зміненою адресою: АДРЕСА_2 ), не було права на земельну ділянку під зареєстрованими спорудами за однойменною адресою, що свідчить про наявність ознаки самочинного будівництва.

Крім того, згідно зі ст. 376 ЦК України, однією з ознак самочинного будівництва, є будівництво без належного дозволу чи належно затвердженого проекту.

Належним дозволом є передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проєктом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після:

1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;

2) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Як передбачає ч. 7 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

За інформацією Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради, у Реєстрі будівельної діяльності відсутні інформація щодо видачі документів дозвільного/декларативного характеру щодо об`єкту за адресою: АДРЕСА_1. Також, до Управління не надходили та реєструвались документи дозвільного/декларативного характеру на виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію об`єкта.

Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України набуття права власності на нерухоме майно відбувається після введення в експлуатацію та державної реєстрації об`єкта будівництва.

За ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону №3038-VI, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. 2. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Крім того, усупереч ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», будівництво об`єкту за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено за відсутності містобудівних умов та обмежень щодо забудови земельної ділянки.

За інформацією Департаменту з благоустрою міста Одеси Одеської міської ради дозволу на порушення об`єкту благоустрою за наведеною адресою не надавалось.

Розпорядження про присвоєння адреси АДРЕСА_1, за даними міської ради не видавались, що свідчить про самовільне використання цієї адреси.

Наведені фактичні обставини та законодавчі вимоги свідчать про наявність у набутого ОСОБА_5 , згодом - ОСОБА_6 та ОСОБА_10 другої ознаки самочинного будівництва: будівництво без документів, що надають право на виконання будівельних робіт та посвідчують готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації та належно затвердженого проєкту.

Наявність хоча б однієї із трьох ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №520/17520/14-ц.

Здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту (постанова Верховного суду від 15.03.2023, справа № 201/2288/20).

Не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці (п. п. 92, 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 у справі №910/2861/18, від 20.07.2022 у справі №923/196/20).

На думку Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 15.11.2023 у справі №916/1174/22, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «По регулювання містобудівної діяльності», за рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

Верховний суд у постанові від 29.01.2020 у справі №822/2149/18 звернув увагу, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.

Так, згідно правової позиції суду, за змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише в разі: 1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; 2) істотного порушення будівельних норм і правил.

У випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, ст. 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови».

У постанові від 29.01.2020 (справа № 822/2149/18) Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва.

Наведене свідчить про самовільне будівництво будівель або споруд на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , а також незаконну реєстрацію права власності на самочинно забудоване нерухоме майно загальною площею 600 кв. м. шляхом порушення земельного та містобудівного законодавства.

Ураховуючи вищевикладене, фактичні будівельні роботи з реконструкції будівлі та збільшення площі проведені із захопленням земель комунальної власності міста Одеси.

Разом із тим, відповідно інтернет-джерела кадастрової інформації установлено, що земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво не сформована, право власності (володіння, користування, у тому числі на умовах договору оренди) не виникало, рішень Одеської міської ради щодо передачі в оренду чи у приватну власність не приймалося.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до вказаних вище положень Одеська міська рада від імені територіальної громади міста Одеси розпоряджається землею в адміністративних межах міста.

Згідно з частиною 1 ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При цьому, згідно з положеннями статті 126 Земельного кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, відповідно до наведених вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у особи таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.

Відсутність оформленого відповідно до вимог законодавства речового права на земельну ділянку взагалі виключає можливість проводити на ній будь-які будівельні роботи, та, тим більш, вводити в експлуатацію реконструйований або побудований об`єкт, який будувався на земельній ділянці, що не була відведена в установленому законодавством порядку для цієї мети, що прямо вказує на самочинне будівництво, здійснене із порушенням прав територіальної громади м. Одеси.

Статтями 29, 34, 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.4 Закону України «Про архітектурну діяльність», встановлено, що без документу, який посвідчує право власності або користування земельною ділянкою для будівництва, без отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, а також належно розробленої та затвердженої проектної документації, будівництво не допускається.

Згідно з ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Оскільки Одеською міською радою, яка в даному випадку є власником ділянки місцевості, що розташована за адресою: АДРЕСА_1-В (нині - АДРЕСА_1) рішення про виділення ОСОБА_10 або будь-якій іншій особі земельної ділянки, що розташована за вказаною вище адресою в натурі не приймалось, проект землеустрою не розроблявся та рішення про його затвердження також не приймалось, кадастровий номер не надано, що підтверджується даними, що містяться у Публічній кадастровій карті. Відповідно Одеській міській раді як представнику територіальної громади міста Одеси, заподіюється шкода.

Слідчий у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, розгляд клопотання слідчого здійснювався у відсутність осіб у володінні яких знаходиться об`єкт нерухомого майна, із метою забезпечення арешту майна.

Вивчивши клопотання та матеріали надані до нього, вислухавши думку слідчого, слідчий суддя вважає, що клопотання необхідно задовольнити, оскільки слідчим доведена необхідність застосування арешту майна, з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, який застосовується на підставі ухвали слідчого судді.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Частиною 2 статті 170 КПК України, встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Так, слідчим суддею з матеріалів клопотання встановлено, що вказане майно є предметом кримінального правопорушення, може бути використано як доказ у кримінальному провадженні, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а накладення арешту на вказане майно є необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При вирішені питання про арешт майна слідчий суддя враховує: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та можливого цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 172, 173, 175, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання старшого слідчого СВ Відділення поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000047 від 02.06.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, - задовольнити.

Накласти арешт об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №101, із забороною розпоряджатися ним та здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нього, а також вчиняти будівництво, реконструкцію, будь-які будівельні та монтажні роботи на об`єкті.

Заборонити користуватись, розпоряджатись та відчужувати майно, на яке накладено арешт, до прийняття рішення, щодо зняття раніше накладеного арешту у встановленому законом порядку.

Виконання ухвали про арешт майна негайно доручити слідчому та прокурору, в порядку передбаченому Постановою КМ України №1104 від 19.11.2012.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_12