ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року

м. Київ

справа № 161/9810/21

провадження № 51-1723км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

виправданого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000107, за обвинуваченням

ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Червонограда Львівської області та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Малина, Млинівського району Рівненської області, зареєстрованого в тому населеному пункті (вул. Волинська, 4), жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця АДРЕСА_4 , жителя АДРЕСА_5 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 371 КК України.

Історія кримінального провадження

Органом досудового розслідування працівники патрульної поліції УПП у Волинській області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 обвинувачувалися в тому, що вони 01 вересня 2020 року приблизно о 04:05, перебуваючи в кімнаті гуртожитку у м. Луцьку на вул. Електроапаратній, 3, без складання відповідних документів про затримання та за відсутності законних на те підстав, застосувавши фізичну силу і спецзасоби, незаконно затримали ОСОБА_11 , який фактично виступав заявником щодо викраденого в нього майна.

Крім того, працівники патрульної поліції умисно заподіяли потерпілому тілесні ушкодження, застосували інші болісні й такі, що ображали особисту гідність потерпілого, дії, після чого перевезли його в службовому автомобілі за іншою адресою для проведення слідчих дій.

Указані вище дії ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 орган досудового розслідування кваліфікував за ч. 2 ст. 365 КК України, а саме як перевищення влади та службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, що явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, які супроводжувалися насильством, застосуванням спеціальних засобів, болісним і таким, що ображає особисту гідність потерпілого та за ч. 1 ст. 371 КК України як завідомо незаконне затримання та завідомо незаконний привід.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України, на підставі ст. 49 указаного Кодеску, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 0000107 від 02 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України, щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_6 закрито на підставі п. 1 ч. 2

ст. 284 КПК України у зв`язку з їх звільненням від кримінальної відповідальності.

Зміст оскаржуваних судових рішень

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 липня 2024 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 365 КК України та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдано в зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченими.

Крім того, указаним вироком суду засуджено ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 365 КК України, судові рішення щодо якого учасниками кримінального провадження не оскаржуються.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 12 лютого 2025 року залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок міськрайонного суду щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_6 без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування касаційних вимог прокурор стверджує, що як місцевий, так й апеляційний суди здійснили неналежне та неповне дослідження усіх обставин справи та наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, кожного окремо та їх сукупності, що призвело до неправильного застосування кримінального закону й безпідставного виправдання ОСОБА_9 і ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365 КК України.

За основу рішення про залишення виправдувального вироку суду першої інстанції без змін апеляційний суд узяв ті ж мотиви, якими місцевий суд обґрунтував рішення про виправдання ОСОБА_9 та ОСОБА_6 та про засудження ОСОБА_10 , однак власних висновків не зробив.

Указує про те, що апеляційний суд усупереч ст. 404 КПК України повторно не дослідив письмових доказів та ухвалив рішення, яке є необґрунтованим і не відповідає ст. 419 цього Кодксу.

Крім того, на переконання прокурора, суд апеляційної інстанції не спростував його доводів в апеляційній скарзі про покладення в основу вироку показань ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 і про неврахування показань потерпілого ОСОБА_11 й інших доказів, які в сукупності підтверджують винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого правопорушення. Не взяв суд до уваги й того, що дане кримінальне провадження здійснювалося за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 371, ч. 2 ст. 365 КК України. При цьому обвинувачені в ході судового розгляду визнали винуватість за ч. 1 ст. 371 КК України (незаконне затримання) та їх було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Не спростовав апеляційний суд доводів його скарги про те, що під час впізнання, проведеного із потерпілим за фотознімками 25 березня 2021 року, та слідчого експерименту від 24 березня 2021 року за його участю, потерплій відтворив події, які мали місце 01 вересня 2020 року в ході його затримання, та впізнав працівників поліції, що здійснювали затримання.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 в інтересах виправданого ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення як безпідставну.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор підтримав подану ним касаційну скаргу. Виправданий та захисники заперечували щодо задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, позицію прокурора, виправданого та його захисника, перевіривши матеріали провадження, обговоривши викладені у касаційній скарзі прокурора доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної гл. 31 КПК України процедури повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (це передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам провадження і дослідженим у судовому засіданні доказам), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідатиме ст. 370 КПК України і статтям 419 або 420 цього Кодексу.

Така перевірка має бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне й справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.

За приписами ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Тобто у своєму рішенні апеляційний суд повинен проаналізувати доводи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь, переконливо аргументувавши свою позицію. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

Проте, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_6 й ОСОБА_9 за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд зазначених вимог закону не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції виправдав ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , мотивуючи це рішення тим, що обвинувачений ОСОБА_10 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, і надав показання, у яких не заперечував обставин застосування до потерпілого фізичної сили та спецзасобів і підтвердив обставини заподіяння безпосередньо ним тілесних ушкоджень. Крім того, суд зазначив, що ці обставини підтверджуються і показаннями обвинуваченого ОСОБА_9 .

Водночас місцевий суд критично оцінив: показання потерпілого ОСОБА_11 , при цьому взяв до уваги тільки ті з них, які повністю узгоджуються з іншими доказами та показаннями свідків; відеозаписи з бодікамер працівників поліції, пославшись на те, що із записів неможливо зробити висновок, хто саме заподіював потерпілому тілесні ушкодження; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25 березня 2021 року, оскільки під час слідчої дії потерпілому були надані фотознімки тих самих осіб-статистів, які вже попередньо неодноразово були пред`явлені йому для впізнання.

Не погодившись із виправдувальним вироком щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , прокурор оскаржив його в апеляційному порядку і, пославшись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильну оцінку доказів, просив повторно дослідити обставини справи, скасувати згадане судове рішення й ухвалити обвинувальний вирок щодо зазначених осіб. Однак, не зваживши на конкретні, змістовні доводи скаржника про незаконність судового рішення, апеляційний суд належним чином не розглянув їх і не спростував, не оцінив, наскільки визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_9 невинуватими у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення ґрунтується на мотивах, викладених міськрайонним судом у вироку. Також в апеляційній скарзі прокурор просив повторно дослідити докази по справі, зокрема: протоколи прийняття заяви ОСОБА_11 від 02 вересня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення; упізнання за фотознімками, слідчого експерименту з потерпілим та огляду предмета (футболки ОСОБА_11 ); висновок службового розслідування, висновки проведених у справі експертиз тощо.

У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу, хоч і навів суть усіх зазначених доводів в ухвалі, проте ретельно їх не перевірив, не дав відповідей на усі доводи у скарзі і не мотивував належним чином свого рішення про залишення скарги без задоволення, не вказав стосовно того, на яких підставах, передбачених процесуальним чи матеріальним законами, він визнав наведені в апеляційній скарзі доводи неспроможними, а обмежився лише загальними фразами.

Зокрема, апеляційний суд не висловив ґрунтовних міркувань щодо безпідставності відхилення місцевим судом показань потерпілого ОСОБА_11 .

Не зважив також на доводи прокурора про необґрунтовану критичну оцінку судом першої інстанції протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками. Водночас варто зазначити, що питання стосовно критеріїв допустимості вказаного доказу неодноразово висвітлювалося в рішеннях Верховного Суду. Висновки ж місцевого суду про невзяття до уваги цього доказу з тієї причини, що під час пред`явлення для впізнання потерпілому були надані фотознімки тих самих осіб-статистів, на думку колегії суддів, є неприйнятними. Так, після перегляду п`яти протоколів зазначених слідчих дій було встановлено, що під час кожної слідчої дії відбувалася заміна осіб - статистів, хоча і мало місце повторення фотознімків певних осіб, що є цілком прийнятним, а отже, пред`явлення особи до впізнання за фотознімками було проведено відповідно до вимог ч. 6 ст. 228 КПК України. До того ж треба звернути увагу на те, що в ході судового розгляду не було жодних заперечень, що саме ці особи (щодо яких проводилися слідчі дії) були присутніми під час подій 01 вересня 2020 року та здійснювали затримання потерпілого.

Поза увагою апеляційного суду залишилося посилання прокурора на невмотивоване невзяття до уваги судом першої інстанції даних протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого, який на місці пригоди, в гуртожитку показав, як відбувалися події, зокрема під час слідчого експерименту він описав значну кількість ударів, які заподіли йому декілька працівників поліції в різні частини тіла як у кімнаті гуртожитку, так і під час слідування до службового автомобіля на сходовій клітці гуртожитку.

Крім того, без належної уваги суду апеляційної інстанції залишилися і обґрунтовані посилання прокурора в апеляційній скарзі , на те, що це кримінальне провадження здійснювалося за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 371, ч. 2 ст. 365 КК України. При цьому обвинувачені не заперечували в ході судового розгляду факту перебування на місці пригоди й того, що саме працівник патрульної поліції ОСОБА_10 у супроводі працівника поліції ОСОБА_9 виводили потерпілого ОСОБА_11 з кімнати № 405 четвертого поверху гуртожитку вниз по східцях до під`їзду й помістили його до службового автомобіля.

Також апеляційний суд на підтвердження висновків суду першої інстанції проаналізував показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 і зазначив про те, що жоден очевидець (працівники поліції) не підтвердив, що ОСОБА_9 і ОСОБА_6 заподіювали тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 . Водночас апеляційний суд не звернув увагу на те, що вказані свідки, які були очевидцями події, не бачили, щоб до потерпілого було застосовано будь-яке насильство, хоча факт заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 був встановлений вироком суду щодо ОСОБА_10 , який набрав законної сили. Тому правдивість цих свідчень об`єктивно викликає сумнів, тим паче, що усі згадані свідки є працівниками поліції.

Отже, апеляційний суд не пересвідчився в обґрунтованості аргументів прокурора, не дав відповідей на них та не спростував їх належним чином, не зазначив підстав, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою, тоді як формальний підхід до розгляду аргументів сторони захисту є недопустимим, їхнє спростування повинно бути переконливим із наведенням доказів, оцінка яких має відповідати ст. 94 КПК України

Що стосується доводів касаційної скарги про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, то необхідно врахувати таке.

Згідно з приписами ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд. Принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду хоча і не є абсолютним, як у суді першої інстанції, але в ситуації, коли апеляційний суд під час апеляційного розгляду вбачає, що доводи апеляційної скарги учасника кримінального провадження в частині неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) та/або невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) є обґрунтованими та потребують перевірки, така перевірка здійснюється шляхом повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК України, що включає безпосереднє дослідження та оцінку доказів щодо таких обставин.

З урахуванням того, що в цьому кримінальному провадженні прокурор, посилаючись на неправильну оцінку доказів судом першої інстанції, наводячи конкретні аргументи щодо неповноти судового розгляду і невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просив повторно дослідити обставини, встановлені місцевим судом, з метою забезпечення реалізації стороною обвинувачення права на апеляційне оскарження судового рішення та принципу змагальності сторін згідно з ч. 6 ст. 22 КПК України, апеляційний суд повинен був створити необхідні для цього умови, зокрема, шляхом повторного дослідження обставин, які оскаржуються особою, та надання оцінки дослідженим доказам.

Забезпечення таких умов передбачено безпосередньо ч. 3 ст. 404 КПК України, відповідно до якої за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурор в апеляційній скарзі просив повторно дослідити низку доказів.

Однак, незважаючи на те, що апеляційний суд під час перегляду вироку повинен перевірити встановлені місцевим судом обставини, які за приписами ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, повноту судового розгляду, а також наявність ознак суперечностей у доказах, що стосується встановлення фактичних обставин кримінального провадження, цей суд не дав жодних відповідей на вказані доводи, не проаналізував відомостей, що містяться в доказах, на які посилався прокурор, обмежившись лише копіюванням змісту вироку суду першої інстанції.

Отже, апеляційний суд не створив необхідних умов для реалізації стороною обвинувачення своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, як це встановлено положеннями ст. 22 КПК України, оскільки, всупереч вимогам ст. 404 КПК України, залишив поза увагою заявлене прокурором клопотання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, та належним чином не перевірив доводів, на які сторона обвинувачення посилалася в апеляційній скарзі, внаслідок чого не дослідив обґрунтованості висновку місцевого суду про невинуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , хоча повинен був з`ясувати це в судовому засіданні шляхом безпосереднього дослідження доказів.

Тому доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є переконливими.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, безпосередньо дослідити докази, проаналізувати показання потерпілого, відеозапис з бодікамер працівників поліції, дані протоколів слідчого експерименту й огляду тощо, в сукупності проаналізувати їх, здійснити об`єктивний аналіз і надати оцінку діям обвинувачених з урахуванням ролі кожного у події, що відбулася 01 вересня 2020 року, ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, яке відповідатиме положенням ст. 370 КПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення і призначає новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону (п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України).

Ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 404 КПК України, а тому підлягає скасуванню.

З урахуванням викладеного касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3