Провадження №1-кп/127/890/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.08.2024 за № 0000152 та 04.09.2024 за № 0000184, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

16.07.2024 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 309 Кримінального кодексу України до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн.,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 309 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання психотропної речовини без мети збуту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», 08.08.2024 близько 18:00 год., під час прогулянки у парку «Дружби народів», біля дерева помітив зіп-пакет із порошкоподібною речовиною білого кольору. Будучи особою, яка раніше вживала психотропні речовини, ОСОБА_5 , зрозумівши, що там може бути психотропна речовина, підняв зіп-пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору для власного вживання та помістив його у праву кишеню штанів. Таким чином, ОСОБА_5 , незаконно придбав та зберігав при собі психотропну речовину, обіг якої обмежений, - амфетамін, без мети збуту.

Надалі ОСОБА_5 , продовжуючи свій кримінально-протиправний умисел, направлений на незаконне зберігання без мети збуту психотропної речовини, обіг якої обмежений, - амфетамін, 08.08.2024 близько 18.09 год, перебуваючи поблизу будинку під № 80 по вул. 600-річчя в м. Вінниці, був зупинений працівниками сектору кримінальної поліції відділення поліції № 1 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, з метою перевірки документів відповідно до статей 32, 34 Закону України «Про Національну поліцію». На запитання працівників поліції про наявність заборонених в обігу речей ОСОБА_5 повідомив, що зберігає у правій кишені штанів психотропну речовину, обіг якої обмежений, - амфетамін.

При виїзді слідчо-оперативної групи в ході проведення огляду місця події, в період часу з 19:13 год. по 19:18 год. 08.08.2024, поблизу будинку під № 80 по вул.600-річчя в м. Вінниці, у присутності двох понятих, за добровільної письмової згоди ОСОБА_5 видав з правої кишені штанів зіп-пакет із вмістом порошкоподібної речовини білого кольору масою 0,6953 г, в якій міститься психотропна речовина амфетамін масою 0,3458 г.

Крім того, ОСОБА_5 , будучи раніше судимим вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2024 за частиною другою статті 309 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на шлях виправлення не став та вчинив нове умисне кримінальне правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів за таких обставин.

Зокрема, ОСОБА_5 , маючи прямий умисел на незаконне придбання та зберігання без мети збуту психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу, діючи умисно, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, суспільні відносини, що охороняють здоров`я населення України, в порушення вимог статей 7, 12, 17, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», знаючи про порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів на території України та відповідальність за їх незаконний обіг, 03.09.2024, проходячи по вул. Екологічна, неподалік будинку № 24, що у с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, знайшов біля лавочки полімерний згорток. Оглянувши вищевказаний згорток та зрозумівши, що всередині знаходяться заборонені психотропні речовини, ОСОБА_5 вирішив залишити знайдене собі для власного вживання та помістив його до упаковки сигарет «Sobranie», яку поклав до правої кишені своїх штанів, в які був одягнений, тим самим незаконно придбав психотропну речовину.

Надалі, ОСОБА_5 , привласнивши знайдений ним згорток з психотропною речовиною та помістивши його до правої кишені своїх штанів, впродовж певного часу, тобто до моменту виявлення кримінального правопорушення, незаконно його зберігав, після чого неподалік кафе «Пори року», розташованого за адресою: вул. Барське шосе, 22, м. Вінниця, був зупинений оперативними працівниками відділу поліції № 3 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області.

У подальшому, в ході огляду місця події, проведеного 03.09.2024 в період часу з 16:28 год. по 16:36 год., ОСОБА_5 добровільно видав працівникам поліції відділу поліції № 3 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області із правої кишені своїх штанів, поліетиленовий пакунок, при розпакуванні якого виявлено прозорий поліетиленовий пакет із речовиною порошкоподібною речовиною білого кольору масою 0,7095 г, в якій міститься психотропна речовина, обіг якої обмежений, - амфетамін, масою 0,4116 г.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених в обвинувальних актах. При цьому, обвинувачений надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь, які повністю узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальних актах.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, а також:

-висновку експерта № СЕ-19/102-24/17681-НЗПРАП від 06.09.2024, згідно з яким надана на дослідження порошкоподібна речовина білого кольору масою 0.7095 г містить у своєму складі психотропну речовину, обіг якої обмежений амфетамін масою 0,4116 г;

-висновку експерта № СЕ-19/102-24/15826-НЗПРАП від 19.09.2024, відповідно до якого в наданій на експертизу речовині міститься психотропна речовина амфетамін; який відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений; в досліджуваній речовині масою 0,6953 г маса амфетаміну становиться 0,3458 г.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт незаконного придбання та зберігання ОСОБА_5 психотропних речовин без мети збуту. Зокрема, в судовому засіданні суд встановив, що у ОСОБА_5 08.08.2024 та 03.09.2024 були вилучені порошкоподібні речовини. За результатами проведення криміналістичних досліджень встановлено, що вилучені в обвинуваченого речовини є психотропною речовиною, обіг якої обмежений.

Суд також бере до уваги, що обвинувачений у судовому засіданні не заперечував тієї обставини, що вилучені у нього речовини є психотропними, а також не заперечував їх хімічного складу та маси, які встановлені в ході досудового розслідування на підставі висновків відповідних експертних досліджень (висновків експертів).

Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діянь обвинуваченого, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з пунктом 1.2 Таблиці невеликих, великих та особливо великих розмірів психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 01.08.2000 за № 188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2000 за № 513/4734, вилучені у ОСОБА_5 психотропні речовини відносяться до невеликих розмірів.

З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_5 08.08.2023 засуджений за частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. Зазначений вирок набрав законної сили 08.09.2023. Також з наданих суду матеріалів випливає, що 18.03.2024 ОСОБА_5 знятий з обліку в органі пробації у зв`язку зі сплатою штрафу.

Також з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_5 засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2024 за частиною другою статті 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн. Зазначений вирок набрав законної сили 16.08.2024. При цьому з наданих суду матеріалів випливає, що станом на 13.09.2024 штраф ОСОБА_5 не сплачений, однак станом на 26.09.2024 ОСОБА_5 знятий з обліку в органі пробації у зв`язку зі сплатою штрафу.

Відповідно до пункту 2-1 частини першої статті 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються, зокрема особи, засуджені за вчинення кримінального проступку, після відбуття покарання.

Зі змісту пункту 5 частини першої статті 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються, зокрема особи, засуджені за вчинення злочину до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт, пробаційного нагляду або арешту, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Як суд зазначив вище, ОСОБА_5 був засуджений 08.08.2023 за вчинення кримінального проступку до покарання у виді штрафу і знятий з обліку в органі пробації 18.03.2024 у зв`язку зі сплатою призначеного йому покарання у виді штрафу. При цьому інкриміновані діяння ОСОБА_5 були вчинені 08.08.2024 та 03.09.2024 відповідно. Саме тому діяння, вчинене ОСОБА_5 08.08.2024 охоплюється складом кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 309 КК, за ознаками незаконного придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту.

Вище суд зазначив, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт незаконного придбання та зберігання ОСОБА_5 психотропних речовин без мети збуту 03.09.2024. Зазначене діяння ОСОБА_5 було вчинене після набрання вироком від 16.07.2024 законної сили, тобто після 16.08.2024. За цим вироком ОСОБА_5 засуджений за вчинення нетяжкого злочину, станом на вчинення інкримінованого йому діяння кримінальне покарання у виді штрафу не відбуте і строк погашення судимості, визначений пунктом 5 частини першої статті 89 КК не сплинув.

З огляду на викладене, суд вважає, що діяння ОСОБА_5 , вчинене 03.09.2024, охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 309 КК, за ознаками незаконного придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту, вчиненого протягом року після засудження за цією статтею.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальний проступок та нетяжкий злочин, винуватість у вчиненні яких визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин їх вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_5 на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання скарг на останнього не надходило. Разом з тим, суд також враховує, що ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив, інкриміноване йому діяння протягом нетривалого проміжку часу після засудження за аналогічне діяння.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які його обтяжують, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді штрафу за вчинення кримінального проступку та позбавлення волі за вчинення злочину.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах до 3 років.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. За результатами судового розгляду суд встановив, що обвинувачений вчинив інкриміновані йому діяння протягом нетривалого часу з моменту постановлення стосовно нього обвинувального вироку за вчинення кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин. При цьому злочин ОСОБА_5 був вчинений протягом нетривалого часу після вчинення кримінального проступку. Ці обставини були враховані судом в якості кваліфікуючої ознаки, однак суд вважає за доцільне зауважити, що метою кримінального покарання, як суд зазначив вище, є у тому числі й попередження засудженим вчинення нових кримінально караних діянь. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому мінімально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні.

Як вже суд зазначив вище, стороною обвинувачення надана копія вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 08.08.2023, яким ОСОБА_5 засуджений за частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. У подальшому ОСОБА_5 був знятий з обліку 18.03.2024 у зв`язку зі сплатою призначеного йому кримінального покарання у виді штрафу. Також суду надана копія вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2024, яким ОСОБА_5 засуджений за частиною другою статті 309 КК до покарання у виді 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн. Надалі ОСОБА_5 знятий з обліку 26.09.2024 у зв`язку зі сплатою призначеного йому покарання у виді штрафу.

У постанові від 26.11.2020 (справа № 127/885/20) ВС зауважив, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили. У цьому судовому рішенні ВС навів алгоритм призначення відповідного покарання за правилами частини четвертої статті 70 та частини першої статті 71 КК.

Частиною першою статті 71 КК регламентовано, що у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Разом з тим, у постанові від 06.12.2021 у справі № 243/7758/20 (провадження № 51-113кмо21) ВС зауважив, що для застосування закріплених у частині першій статті 71 КК правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності: перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком; друга наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком. Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень частини першої статті 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 у повному обсязі відбув покарання у виді штрафу, у зв`язку з чим 26.09.2024 був знятий з обліку Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області. Саме тому суд дійшов до переконання, що правові підстави для застосування приписів частини першої статті 71 КК відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд бере до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, суд враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальний проступок та нетяжкий злочин, винуватість у вчиненні яких визнав та щиро розкаявся. Саме тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, зазначені вище обставини, та вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також враховує, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_5 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданої представником сторони обвинувачення ухвалами слідчих суддів від 14.08.2024 та 05.09.2024 на вилучені в ОСОБА_5 речовини накладений арешт, який доцільно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 309 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисяч) гривень;

- за частиною другою статті 309 Кримінального кодексу України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку

Речові докази, а саме:

- полімерний пакетик з порошкоподібною речовиною білого кольору, який поміщений до пакету експертної служби № 2089513 та переданий на зберігання до камери речових доказів Відділу поліції № 3 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, знищити;

- порошкоподібну речовину, яка поміщена до пакету експертної служби № 6067057 та передана до камери зберігання речових доказів Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, знищити.

Арешт, накладений на зазначені речові докази на підставі ухвал слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.08.2024 та 05.09.2024, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 6058 (шість тисяч п`ятдесят вісім) гривень 24 (двадцять чотири) копійки витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: