Справа № 177/748/25
Провадження № 1-кп/177/161/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Кривому Розі Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 06.02.2025 року за №0000128, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, військовослужбовця, який перебуває на посаді інструктора з тактичної медицини 2 навчальної роти 2 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

ОСОБА_7 , 06 лютого 2025 року приблизно о 18 годині 20 хвилин керуючи технічно справним автомобілем «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_3 , який, згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 від 24.01.2024, належить останньому, рухався в темний час доби по автодорозі «Н-23» сполученням «Кропивницький - Кривий Ріг - Запоріжжя» з боку с. Мар`янівка в Криворізькому районі Дніпропетровської області в напрямку м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

У вказаний час, тобто 06 лютого 2025 року приблизно о 18 годині 20 хвилини в зустрічному напрямку по автодорозі «Н-23» сполученням «Кропивницький-Кривий Ріг- Запоріжжя» з боку м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в напрямку с. Мар`янівка в Криворізькому районі Дніпропетровської області під керуванням водія ОСОБА_10 із пасажиром ОСОБА_11 , рухався технічно справний автомобіль «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_5 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 належить на праві власності ОСОБА_12 .

Надалі під час зближення автомобілю «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_3 та автомобіля «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_5 водій ОСОБА_7 , рухаючись у полосі свого руху, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно- небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, перед зміною напрямку руху ліворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки для руху іншим учасникам, та, не зупиняючись, змінив свій напрямок руху ліворуч, виїхавши на зустрічну смугу руху, не надавши при цьому перевагу у русі водію автомобіля «Volkswagen Transporter», який рухався у зустрічному напрямку у полосі свого руху.

В результаті вказаних дій ОСОБА_7 в районі електроопори №31 (Л-30) поблизу заїзду на АЗС «Окко», яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Вільне, вул. Кіровоградське шосе, буд. 4а, допустив зіткнення передньою правою частиною керованого ним автомобіля «Chevrolet Lacetti» з передньою частиною автомобіля «Volkswagen Transporter» в смузі руху автомобіля «Volkswagen Transporter».

Своїми діями ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 10.1 Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п. 1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язано знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

и. 1.5.:«Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3.:«Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 10.1.: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.».

Порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 є первинними та знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої водій автомобіля «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_5 ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: сполучена тупа травма тіла: внутрішньочерепна травма; садно лобної ділянки ліворуч, крововиливи у м`які покривні тканини голови і лівій лобній області та в правій тім`яній області, крововиливи під оболонки головного мозку, субдуральна гематома об`ємом 65 мл., забій головного мозку. Тупа травма тулуба: перелом ребер праворуч по середньо ключичній лінії 2,6,7-го; розриви селезінки; рясна внутрішня крововтрата (в черевній порожнині - 90 мл. рідкої крові зі згортанням). Перелом тіла 4-того шийного хребця з ушкодженням спинного мозку, розрив передньої зв`язки хребта. Крововиливи та надриви підвішуючого апарату внутрішніх органів. Садно лівої кисті, садно правого ліктьового суглобу, садно живота праворуч, садно в проекції правого кульшового суглобу, синець правого колінного суглоба, садно правого та лівого колінних суглобів, садна лівого стегна, садна правої лівої гомілки. Травматичний шок.

Виявлені при судово-медичній експертизі трупа ушкодження, які входять до комплексу «сполученої травми тіла», в сукупності, стосовно живих осіб, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент спричинення та мають причинно-наслідковий зв`язок зі смертю ОСОБА_10 .

Смерть ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , настала 06.02.2025 на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 визнав себе винним у повному обсязі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та пояснив, що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується із обставинами, встановленими під час досудового розслідування, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбачені КК України за вказані кримінальні правопорушення і його заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники провадження не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349, ст. 351 КПК України, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів по справі, окрім допиту обвинуваченого, дослідження матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого та речових доказів.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав повністю, підтвердив фактичні обставини справи і пояснив, що дійсно вчинив кримінальне правопорушення, яке зазначено в обвинувальному акті, з приводу пред`явленого обвинувачення пояснив, що 06 лютого 2025 року керував автомобілем та скоїв ДТП. Була темна пора, швидкість невелика, бо саме хотів заїхати на заправку. Так як сам військовий медик, то намагався надати допомогу потерпілому, проводив реанімаційні заходи до прибуття швидкої допомоги. Крім того, суду пояснив, що відшкодував потерпілій всі матеріальні збитки та моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн., щиро розкаюється у вчиненому, просить суворо не карати.

Представник потерпілої у судовому засіданні пояснив, що потерпіла претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, обвинуваченим повністю відшкодовані збитки, просить суворо не карати, не позбавляти його волі.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого, суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих не спростованих презумпцій факту.

Розглянувши справу в межах пред`явленого обвинувачення, оцінивши наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про їхню достатність для визнання ОСОБА_7 винуватим в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно з частиною другої статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, вчинених з необережності, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має повну загальну середню освіту, є військовослужбовцем, де обіймає посаду інструктора з тактичної медицини, проходив військову службу зокрема і у зоні активних бойових дій, за час проходження служби тричі отримував травми, пов`язані із захистом Батьківщини, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та непрацездатну матір ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на диспансерному обліку у лікаря психіатра не перебуває, звертався за медичною допомогою до лікаря-нарколога з 20.10.2002 по 23.02.2006, за місце проходження служби характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування збитків потерпілій.

Обставини, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд зазначає, що ОСОБА_7 є особою несудимою; виконує свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України; в судовому засіданні відверто, а не уявно визнав свою провину у вчиненому, висловив щирий жаль з приводу цього, відшкодував матеріальну та моральну шкоду. Також варта уваги позиція потерпілої, яка не наполягала на суворій мірі покарання.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виправлення як мета покарання це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, це ті певні зміни в особистості винної особи, які утримують її в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення обвинуваченого і є кінцевою метою покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

За таких даних про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин, які пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також з урахуванням сукупності всіх обставин, які характеризують особу винного, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті кримінального закону з випробуванням виходячи з такого.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

На думку суду, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння, його наслідкам та особі винного.

Натомість судом не встановлено обставин, які свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено, окрім іншого, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, а тому, вирішуючи питання про його призначення, суд враховує роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 № 14,згідно з якими, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Таким чином, з урахуванням характеру та мотивів допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, зважаючи на механізм розвитку ДТП, з урахуванням принципу доцільності та справедливості, суд призначає ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.

Підстав для призначення покарання обвинуваченому з урахуванням положень ст. 69, 69-1 КК України суд не вбачає.

Цивільний позов не заявлявся.

До обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2025 був застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строк дії якого сплив 28.04.2025. Підстав для обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого суд не вбачає.

Заходи забезпечення в даному кримінальному провадженні, а саме арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2025 на автомобіль «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_5 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 ) та ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2025 на автомобіль «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_3 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 )- підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають стягненню на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів при проведенні судових експертиз в рамках даного кримінального провадження.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ч.3 ст. 349, ч.2 ст.373, ст.374, ст. 376, п.1 ч.2 ст. 395 КПК України суд, -

ухвалив:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням терміном на 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів при проведенні наступних судових експертиз: №СЕ-19/104-25/5943-ІТ від 14.02.2025 в розмірі 2 387, 70 грн.; №СЕ-19/104-25/5944-ІТ від 17.02.2025, в розмірі 1 989,75 грн.; №СЕ-19/104-25/5940-ІТ від 18.02.2025 в розмірі 1 989,75 грн.; №СЕ-19/104-25/5939-ІТ від 17.02.2025, в розмірі 1 591, 80 грн.; №СЕ-19/104-25/6444-ІТ від 13.02.2025 в розмірі 2387, 70 грн.; №СЕ-19/104-25/6436-ІТ від 21.02.2025, в розмірі 9 550, 80 грн.; №СЕ-19/113-25/1416-ІТ від 26.02.2025 в розмірі 2 387, 70 грн.

Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2025 на автомобіль «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_5 та ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2025 на автомобіль «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_3 - скасувати.

Речові докази:

-автомобіль «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_5 , який зберігається на території автоколони Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області за адресою Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Танкістів, 2 А, після набрання вироком чинності повернути власнику;

- автомобіль «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зберігається на території автоколони Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області за адресою Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Танкістів, 2 А, після набрання вироком чинності повернути власнику ОСОБА_7 .

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання ним копії вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді, особам, які не були присутні в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя ОСОБА_1