Номер провадження: 11-п/813/161/25
Справа № 522/5520/25
Головуючий у першій інстанції
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_5 про направлення до іншого суду кримінального провадження №0000551, внесеного до ЄРДР 28.07.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

установив:

До Одеського апеляційного суду надійшло подання судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_5 про направлення до іншого суду кримінального провадження №0000551, внесеного до ЄРДР 28.07.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, яке обґрунтував тим, що зазначене провадження підсудне Біляївському районному суду Одеської області.

12.05.2025 року на адресу суду від захисника ОСОБА_7 та прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 надійшли заяви про розгляд вказаного питання у їх відсутності.

Оскільки учасники судового розгляду до суду не з`явилися, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 34 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе здійснити розгляд подання за відсутності учасників провадження та фіксування процесу за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи.

Відповідно до ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно зі ст. 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.

Визначення територіальної та інстанційної підсудності кримінального провадження регламентовано кримінальним процесуальним законодавством, а саме, ст. ст. 32-34 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.

Частина 2 ст. 34 КПК України передбачає, що питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Як убачається із наданих матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді стрільця-помічника гранатометника 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 58, 59, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, 18.07.2022 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 21год. 00 хв., з особистих мотивів, самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах правового режиму воєнного стану) та ухилявся від проходження військової служби до 27.02.2025, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи з обов`язками військової служби.

Таким чином, ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто у самовільному залишенні військової частини, вчинене у умовах воєнного стану військовослужбовцем, тривалістю понад три доби.

Виходячи зі змісту диспозиції ч. 5 ст. 407 КК України об`єктивна сторона містить два склади злочину: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення вчасно без поважних причин на службу. При цьому умисел, спрямований саме на самовільне залишення або нез`явлення військовослужбовця до певного місця дислокації військової частини, а з`явлення особи до управління поліції, військової комендатури, військового комісаріату, військової прокуратури, тощо, не охоплюється умислом, спрямованим на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України. Таким чином, злочинний результат у виді відсутності військовослужбовця настає саме за місцем дислокації військової частини або несення служби.

Отже, виходячи із цього, місцем вчинення кримінального правопорушення є місце розташування військової частини, яка дислокувалася АДРЕСА_1 , яке відноситься до територіальної підсудності Біляївського районного суду Одеської області.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що подання судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а матеріали провадження відносно ОСОБА_6 слід направити до Біляївського районного суду Одеської області для розгляду.

Керуючись ст.ст. 32, 34, 370, 405, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Подання судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_5 задовольнити.

Кримінальне провадження №0000551, внесене до ЄРДР 28.07.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, направити для розгляду до Біляївського районного суду Одеської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2