ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000563 від 08.11.2023 року за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , - адвоката ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 на вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 березня 2025 року, щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Конятин Путильського району Чернівецької області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, із повною середньою освітою, одруженого, не працюючого, на утриманні якого перебуває 8 неповнолітніх дітей, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 березня 2025 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця с. Конятин, Путильського району, Чернівецької області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, має на утриманні вісім неповнолітніх дітей, із повною середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України та за його вчинення призначено йому покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі. Строк відбуття покарання ОСОБА_9 визначено відраховувати з 13 червня 2024 року, тобто з часу фактичного затримання, зарахувавши в строк призначеного покарання, відповідно до вимог ст. 72 КК України, період перебування його під вартою.

ЄУНСС: 713/2521/24 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_10

НП: 11-кп/822/169/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 визначено відраховувати з 13 червня 2024 року, тобто з часу фактичного затримання, зарахувавши в строк призначеного покарання, відповідно до вимог ст. 72 КК України, період перебування його під вартою.

Обрану у відношенні ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - залишено без змін, до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в загальній сумі 77 314 (сімдесят сім тисяч триста чотирнадцять) гривень 84 (вісімдесят чотири) копійки.

Вирішено долю речових доказів.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, обвинувачений ОСОБА_9 , будучи громадянином України, вчинив умисне кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

ОСОБА_9 на початку 2016 року (точної дати не встановлено), умисно, з метою задоволення статевої пристрасті шляхом вступу в природні статеві зносини з неповнолітньою донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з використанням її безпорадного стану викликаного його діями у вигляді здійснення постійного контролю над нею, забороною відвідувати школу, здійснював системний психологічний тиск за нею, який виражався у вимозі вступу неповнолітньої ОСОБА_7 з ним в природні статеві зносини. Таким чином, ОСОБА_9 , своїми діями призвів неповнолітню ОСОБА_7 до безпорадного стану, викликаного страхом та відчуттям безвихідності, всупереч волі останньої в середні вересня 2016 року (точної дати не встановлено) вперше вступив з нею у природні статеві зносини.

Надалі ОСОБА_9 , продовжуючи здійснювати відносно своєї доньки ОСОБА_7 психологічний тиск, лякаючи її тим, що мати хвора та помре, якщо дізнається про їх статеві зносини і смерть мами буде на її совісті, або мама прожене ОСОБА_7 з дому, у період часу з жовтня 2016 року по 25.04.2019 року, до досягнення ОСОБА_7 повноліття за адресою АДРЕСА_1 повторно, умисно, з метою задоволення статевої пристрасті шляхом вступу в природні статеві зносин з неповнолітньою донькою ОСОБА_7 , забороною відвідувати школу, здійснював системний психологічний тиск , який виражався у вимозі вступу неповнолітньої ОСОБА_7 з ним у природні статеві зносини, своїми діями призвівши неповнолітню до безпорадного стану, викликаного страхом та відчуттям безвихідності, всупереч волі останньої вступав з нею у природні статеві зносини.

Таким чином, судом першої інстанції було визнано винним ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 , адвокат ОСОБА_6 та представник потерпілої ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 , кожен окремо подали апеляційні скарги.

Зі змісту апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_7 , - адвоката ОСОБА_8 , вбачається, що вона просить скасувати оскаржуваний вирок районного суду та ухвалити новий, яким виправдати обвинуваченого ОСОБА_9 у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.

Зазначає, що ОСОБА_7 не вважає себе потерпілою у даному кримінальному провадженні, заяви про скоєння відносно неї кримінального правопорушення не подавала.

Вказує, що потерпіла ОСОБА_7 мала інтимні стосунки зі своїм батьком ОСОБА_9 в травні червні 2017 року, внаслідок чого вона завагітніла і народила дитину. На той момент потерпілій вже виповнилось 16 років, до вагітності вона перебувала у фізичній близькості з батьком двічі, все відбувалося за її згодою, без будь-якого фізичного насильства чи погроз його застосування.

Апелює, що ОСОБА_7 в судовому засіданні районного суду просила не брати до уваги її покази на досудовому слідстві, записи в підготовці програми «Говорить України». Стверджує, що не спілкувалась з свідком ОСОБА_11 , не говорила ні йому, ні допитаним в суді свідкам, що батько її зґвалтував, і внаслідок цього вона завагітніла. На стосунки з ним потерпіла ОСОБА_7 пішла добровільно.

Зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 вбачається, що він просить скасувати оскаржуваний вирок районного суду щодо обвинуваченого ОСОБА_9 і закрити кримінальне провадження стосовно нього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів доведення винуватості ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України та вичерпанням можливості їх отримати.

Стверджує, що обвинувачений ОСОБА_9 дійсно вступив в інтимні стосунки зі своєю донькою ОСОБА_7 в травні 2017 року, а також в червні 2017 року, від чого вона завагітніла та народила дитину. Під час вагітності між ними інтимних стосунків не відбувалося.

Вказує, що стосунки між обвинуваченим та потерпілою були добровільного характеру, на той час їй вже виповнилося 16 років. ОСОБА_7 не перебувала у безпорадному стані та погодилась на інтимні стосунки свідомо, повністю розуміючи характер та значення вчинюваних з нею дій і якщо бажала б, то могла чинити опір.

Наполягає, що районний суд дійшов до помилкового висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_9 здійснював постійний контроль над потерпілою, оскільки допитані свідки не дали жодних показань, які б достовірно свідчили про дану обставину.

Звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_7 на досудовому слідстві була допитана у відсутності законного представника потерпілого і слідчий експеримент з нею не проводився.

Вказує, що в основу вироку районного суду було покладено лише показання потерпілої ОСОБА_7 надані нею в ході досудового розслідування, в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України, що, а тому, на думку захисника, покази потерпілої на стадії судового розгляду були оцінені критично.

Вважає, що заява про залучення як потерпілої до кримінального провадження не є доказом у розумінні статті 84 КПК України, її зміст був сформований слідчим, а потерпіла, без участі законного представника, була змушена її підписати.

Від прокурора Вижницької окружної прокуратури ОСОБА_12 надійшло заперечення на апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , в якому вона, не оспорюючи правової кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини у скоєних кримінальних правопорушеннях, просить оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_9 , залишити без змін.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг та заперечень не надходило.

Також не надходила на адресу апеляційного суду і особиста заява від обвинуваченого ОСОБА_9 про бажання бути присутнім при апеляційному розгляді апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг, думку захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , та її представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили задовольнити їх з підстав, у них зазначених, думку прокурора ОСОБА_13 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та закриття кримінального провадження, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційних скаргах та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів доходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При цьому обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, що передбачає його оцінку відповідності нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що даних вимог закону районним судом було дотримано.

Частина 3 ст. 152 КК України передбачає відповідальність за вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи, повторно щодо неповнолітньої особи.

Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року (справа № 566/1420/19) дійшов до нижченаведених висновків.

У примітці до ст. 152 КК визначено, що згода вважається добровільною, якщо вона є результатом вільного волевиявлення особи, з урахуванням супутніх обставин. Отже, за змістом закону України про кримінальну відповідальність йдеться не про конкретний спосіб подолання опору чи ігнорування волі потерпілої особи, а про проникнення в тіло іншої людини за відсутності такого вільного волевиявлення потерпілої особи, що недвозначно свідчить про її добровільну згоду на це (за відсутності протиправного впливу на психіку і волю потерпілої особи, нехтування її волею).

Водночас закон України про кримінальну відповідальність не містить визначення поняття "згода", як і не конкретизує змісту поняття "відсутність згоди". Відсутність такої згоди є питанням факту, вирішення якого покладено на суд в конкретному кримінальному провадженні, який оцінюється у контексті супутніх обставин.

Для інкримінування ст. 152 КК потрібно встановити, що дії сексуального характеру були вчинені за відсутності чітко вираженого, явного, переконливого, такого, щоб інша особа зрозуміла, що особа бажає сексуального проникнення в її тіло, волевиявлення, за якого кожен із партнерів упевнений у добровільній згоді іншого на конкретні дії сексуального характеру, що виражена в певній зовнішній формі (вербально, жестами, мімікою чи конклюдентними діями тощо).

З урахуванням супутніх обставин ознаки зґвалтування відсутні, якщо особі поза розумним сумнівом не мало спасти на думку, що потерпіла не погоджується на дії сексуального характеру щодо неї, а переконання в її добровільній згоді та вільному волевиявленні є щирим. Добровільність згоди має бути підтверджена доказами в кримінальному провадженні, оскільки законодавець установив у ст. 152 КК презумпцію незгоди потерпілого. Будь-який акт проникнення в тіло потерпілої, без відповідного стверджувального добровільного дозволу з її боку, становить кримінально каране за законом посягання.

З огляду на приписи закону України про кримінальну відповідальність, від контексту супутніх обставин значною мірою залежить визначення вільності волевиявлення про добру волю особи, а отже, і встановлення підстави кримінальної відповідальності за ст. 152 КК.

Сексуальне проникнення в тіло не може вважатись вчиненим за добровільною згодою в контексті супутніх обставин, якщо воно було здійснено внаслідок застосування фізичного насильства, погрози його застосування чи інших, подібних до них за особливостями впливу на психіку потерпілої особи способів вчинення злочину, шляхом використання безпорадного стану.

Встановлення факту застосування фізичного насильства, погрози його застосування чи інших способів подолання реального або попередження очікуваного опору, які фактично ставлять потерпілу особу у стан, схожий на стан крайньої необхідності, коли вона вимушено погоджується на вчинення щодо неї дій сексуального характеру під загрозою негайного заподіяння іншої істотної шкоди правоохоронюваним інтересам (власним чи третьої особи), виключає і вільне волевиявлення особи.

Відповідно до п. 5 висновків Верховного Суду у постанові від 30.05.2008 р. № 5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи», стан потерпілої особи слід визнавати безпорадним, коли вона внаслідок малолітнього чи похилого віку, фізичних вад, розладу психічної діяльності, хворобливого або непритомного стану, або з інших причин не могла розуміти характеру та значення вчинюваних з нею дій або не могла чинити опір. При цьому необхідно, щоб винна особа, яка вчиняє зґвалтування, усвідомлювала (достовірно знала чи припускала), що потерпіла особа перебуває саме у такому стані.

Стосовно доводів наведених у поданій апеляційній скарзі про те, що в ході судового розгляду не було здобуто жодного належного та допустимого доказу вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, то вони спростовуються матеріалами провадження.

При цьому апеляційний суд зауважує, що дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою безстороння людина може пояснити факти, а саме: винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення за критерієм «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

У поданій апеляційній скарзі захисник порушує питання щодо відсутності прямих доказів вини обвинуваченого за ч. 3 ст. 152 КК України та невірність оцінки показів потерпілої та свідків.

Незважаючи на те, що ОСОБА_9 вказує, що вказані дії він вчиняв зі згоди потерпілої ОСОБА_7 , його винуватість у вчиненні вказаного злочину підтверджується сукупністю узгоджених між собою доказів, які були досліджені в суді першої інстанції та яким надана належна оцінка.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 показала, що інтимні відносини з батьком почались вже після того, як їй виповнилось 16 років. Всі інтимні відносини з обвинуваченим були за взаємною згодою з нею. Зґвалтування з боку обвинуваченого не було. Жодного тиску до неї зі сторони обвинуваченого для вступу в статеві зносини не здійснювалось. Вона не вважає себе потерпілою. Мама дізналась про відносини між нею та обвинуваченим вже коли їй, потерпілій ОСОБА_7 , виповнилось 20 років. Потерпіла ОСОБА_7 та сам обвинувачений повідомили маму про це. Потерпіла повідомила суд, що коли давала покази в поліції всі покази неправдиві. Ті покази давала внаслідок озлобленості. Все , що говорила в період слідства є неправдою. Внаслідок цього просить суд брати до уваги тільки ті покази, які дані нею в судому засіданні. 11 клас в школі закінчила екстерном тому, що вона так хотіла.

Повідомлення про вчинення злочину відносно неї потерпіла не писала. Таке повідомлення написав ОСОБА_14 , оскільки він ненавидить сім`ю ОСОБА_15 .

Вказала, що зґвалтування для неї це насильство з побоями, але такого не було. Вказала, що не буде відповідати на питання про те, чи батько просив її, щоб вона нікому не говорила про їх відносини.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 вказала, що вона являється мамою потерпілої та дружиною обвинуваченого, і після роз`яснення їй змісту ст. 63 Конституції України, погодилась давати покази в якості свідка та показала наступне. Свідок перебуває у шлюбі з обвинуваченим ОСОБА_9 25 років. Від шлюбу є 10 дітей, серед яких потерпіла ОСОБА_7 - є другою дитиною. З потерпілою ОСОБА_7 у свідка відносини нормальні. Жодних ознак насильства з боку обвинуваченого відносно потерпілої ОСОБА_7 свідок не помічала: не було жодних криків, жодної агресії чи будь-яких інших дій, які свідчили про це. У присутності свідка обвинувачений не чинив жодного тиску на потерпілу, не заставляв виконувати роботи. Орієнтовно в серпні 2017 року свідок дізналась про вагітність доньки. В цей час доньці було 16 років 5 місяців. Донька повідомила, що батьком дитини є сусідський чоловік. В листопаді 2017 року донька перестала ходити в школу оскільки були наявні зовнішні ознаки вагітності. В 2021 році донька ОСОБА_7 та обвинувачений повідомили свідка про те, що батьком дитини, яка народилась у потерпілої ОСОБА_7 є саме обвинувачений. Свідку було важко усвідомлювати цю обставину, внаслідок цього вона повідомила членів релігійної організації, до якої вона належить, про ці обставини та просила допомогти їй своїми молитвами. Але ця інформація була розголошена членами общини іншим односельчанам, внаслідок чого про неї дізнався і ОСОБА_11 , який в подальшому повідомив це в поліцію та на ток-шоу « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». З самим ОСОБА_11 відносини неприязні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що він знає сім`ю ОСОБА_15 та проживає від господарства ОСОБА_15 на відстані 500 метрів та знає, що відносини у обвинуваченого та його дружини були дуже погані, оскільки обвинувачений не давав їй грошей на утримання дітей та знущався над ними. Але свідок особисто цього не бачив. Чув від інших людей. Крім того, донька свідка товаришувала з потерпілою ОСОБА_7 , та дізналась, що потерпілу було зґвалтовано невідомим чоловіком. Потім виявилось, що цим чоловіком був обвинувачений та він знущався на потерпілою. Свідок звернувся в селищну раду та поліцію, і пізніше звернувся на ток-шоу «1+1». Сам свідок очевидцем зґвалтування не був, та особисто не бачив знущання обвинуваченого над дружиною чи дітьми. Але чув це від інших людей, при цьому не пам`ятає хто йому це говорив. Жодної ненависті чи неприязних відносин у свідка з сім`єю ОСОБА_15 не має.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показала, що знає сім`ю ОСОБА_15 , оскільки члени сім`ї ОСОБА_15 часто приходили до батька свідка. Свідок декілька разів бачила, як обвинувачений підвозив потерпілу ОСОБА_7 на велосипеді. Зі слів дружини обвинуваченого ОСОБА_18 свідок чула, що сам обвинувачений ОСОБА_9 жив з дружиною погано, не давав грошей на утримання сім`ї. Свідок чула від людей, що потерпіла ОСОБА_7 була вагітна. Свідок особисто везла потерпілу ОСОБА_7 до пологового будинку. Свідок особисто не бачила зґвалтування, в якому обвинувачується ОСОБА_9 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 показала, що вона є сусідкою з домоволодінням сім`ї ОСОБА_15 , але не спілкувались з цією сім`єю, але діти між собою спілкувались. Про відносини в сім`ї ОСОБА_15 свідок не знає. Свідок особисто бачила, як обвинувачений ходив завжди з потерпілою, та особисто бачила як обвинувачений ОСОБА_9 приводив потерпілу ОСОБА_7 на прийом до гінеколога.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 показала, що вона з 01.09.2017 призначена класним керівником в клас, де вчилася потерпіла ОСОБА_21 . У потерпілої відносини з однокласниками були нормальні. Вона пропускала школу внаслідок вагітності. Потерпіла не повідомляла свідку про можливе зґвалтування. Свідок знала від мами потерпілої, що потерпіла вагітна від електрика. Іншою інформацією про потерпілу свідок не володіє.

Колегія суддів погоджується з критичною оцінкою районним судом показів потерпілої ОСОБА_7 щодо того, що вона не вважає себе потерпілою, та що інтимні відносини з батьком були за взаємною згодою, які вона надала під час судового розгляду, так як розцінював їх як намагання потерпілої сприяти обвинуваченому, який є її батьком, уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Також, суд обґрунтовано послався на відомості, які містяться у:

- витязі з ЄРДР, з якого вбачається, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 за ч.3 ст.156 КК України за реєстровано 08.11.2023 за № 0000563 (а. с.85, 86).

- рапорті поліцейського від 08.11.2023, з якого вбачається, що 07.11.2023 від ОСОБА_22 надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_9 5 років тому зґвалтував свою доньку ОСОБА_23 , якій було 15 років, та продовжує приставати до доньки (а .с. 96, 97);

- рапорті поліцейського від 23.11.2023, з якого вбачається, що 23.11.2023 від експертів передачі «Говорить Україна» надійшло повідомлення, що заявник ОСОБА_22 буде писати повідомлення про те, що ОСОБА_9 в смт. Берегомет Вижницького району 6 років тому зґвалтував свою доньку ОСОБА_23 , якій було 15 років (а. с. 98).

- протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 23.11.2023, з якого вбачається, що ОСОБА_24 повідомив, що ОСОБА_9 в смт. Берегомет Вижницького району 6 років тому мав статеві зносини зі своєю донькою ОСОБА_23 , якій було на той час 15 років та яка народила від нього дитину.

- протоколу огляд місця події з додатками (а. с. 103-116), з якого вбачається, що слідчим ОСОБА_25 , у присутності понятих ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , за участю власника ОСОБА_16 здійснено огляд домоволодіння по АДРЕСА_2 по місцю проживання обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_7

- заяві про залучення до провадження як потерпілого (а. с. 117, т.1) з якої вбачається, що її підписала ОСОБА_7 10.11.2023 та подала на ім`я слідчого ОСОБА_28 ;

- показів потерпілої ОСОБА_7 , наданих нею під час досудового розслідування, та зафіксованими за правилами ч. 11 ст. 615 КПК України (а. с. 119-135 т. 1).

Так, в ході вказаного допиту потерпіла ОСОБА_29 повідомила слідчій, що інтимні відносини з батьком почались у віці п`ятнадцяти років, батько примушував її займатися статевим відносинами. Залякував, казав що нікому не потрібно про це говорити, особливо мамі, оскільки, остання її вижене з дому, а його притягнуть до кримінальної відповідальності. Вперше статевий акт між батьком та потерпілою відбувся за пів року до досягнення останньою шістнадцятирічного віку, в той момент коли вдома нікого не було. Інколи це відбувалося у будинку у бабусі. З батьком був її перший сексуальний досвід, однак він не був добровільним, обвинувачений її примусив. Фізичну силу батько не застосовував, однак тиснув психологічно. Сексуальні стосунки з батьком тривали до досягнення потерпілою дев`ятнадцяти двадцятирічного віку. Погоджувалася на сексуальні стосунки з батьком, оскільки його боялася. У сім`ї слово батька - закон. У потерпілої з батьком виникали конфлікти, оскільки вона не хотіла займатися з ним сексом. Після народження дитини у сімнадцять років, батько прагнув частих сексуальних стосунків, однак потерпіла була проти, оскільки не бажала цього. Щоб вона погоджувалася на продовження сексуальних стосунків пропонував гроші, шантажував, що розповість все мамі. Після того, як потерпіла завагітніла, історію про хлопця на ім`я « ОСОБА_30 » від якого нібито дитина, придумав обвинувачений. В селі багато хто говорив, що дитина від її батька обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки дитина дуже схожа на нього. Уникнути сексуальних стосунків з батьком не могла, оскільки останній психологічного на неї тиснув і завжди це було не добровільно з її боку. Вважає дії свого батька зґвалтуванням.

- копії медичних документів щодо вагітності та пологів потерпілої ОСОБА_7 (а. с. 152-250 т. 1), з яких вбачається, що вагітність ОСОБА_7 була встановлена 23.01.2021 р., та 04.03.2021 р. ОСОБА_7 народила дитину, яку назвала « ОСОБА_31 ».

- висновку експерта від 24.11.2023 №СЕ-19/126-23/10114-БД з додатками, з якого вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 може бути батьком ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мамою якої є потерпіла ОСОБА_7 з ймовірністю 99,999999 %. (т. 2. а. с. 14).

- висновку судово-психіатричного експерта № 1289 від 29.11.2023, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_7 , як на момент проведення експертизи, так і в період часу з 25.04.2016 по 25.04.2019 ознак психічного захворювання не виявляла. За своїм психічним станом вона може усвідомлювати, що з нею вчинялись дії сексуального характеру та може давати про це покази. Вчинення протиправних дій відносно неї не призвело до виникнення у неї психічних наслідків (а. с. 19-20 т. 2).

- висновку судово-психологічного експерта (т. 2 а. с. 29-45) від 29.04.2024 № СЕ-19/126-24/1973-ПС, з якого вбачається, що рівень розумового розвитку ОСОБА_7 вище середнього. Під час проведення експертизи у ОСОБА_7 виявлено ознаки переживання психотравмуючої ситуації, що сприймаються нею як психотравмувальні та привносять в її життя страждання і знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з подіями, що досліджуються у справі. Психологічні особливості відтворення подій ОСОБА_7 є характерними для психологічних закономірностей відтворення пережитої події. Ознак навіювання з боку релевантного оточення щодо досліджуваної ситуації не виявлено.

- висновку судово-психологічного експерта (т. 2 а. с. 54-74) від 18.04.2024 № СЕ-19/126-24/1970-ПС, з якого вбачається, що індивідуально психологічні особливості обвинуваченого ОСОБА_9 (постійний контроль за донькою ОСОБА_7 , ненадання їй дозволу відвідувати школу, спільні походи з потерпілою до лікаря, зокрема гінеколога, лякання тим, що мати має цукровий діабет та помре, якщо дізнається про їх статеві зносини або прогонить саму потерпілу з дому та потерпіла помре, якщо мама дізнається про їх статеві зносини), спричинило у потерпілої ОСОБА_7 переживання негативного ряду емоцій, порушували психічний розвиток потерпілої ОСОБА_7 та створювали почуття психологічного благополуччя в період вчинення відносно неї кримінального правопорушення вперше, що припадає на період часу з 25.04.2016 по 25.04.2019.

- висновку судово-психіатричного експерта № 967 від 25.06.2024 (а. с. 89, 90 т. 2), з якого вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 на час проведення експертизи та на час до якого відноситься інкриміноване йому діяння ознак психічного захворювання, недоумства чи ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляє. За своїм психічним станом він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом застосування заходів медичного характеру не потребує.

- анкетних даних потерпілої ОСОБА_7 , з яких вбачається, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 в смт. Берегомет, Вижницького району. Її батьками є обвинувачений ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_16 (т. 2. а. с. 93). Вона є другою дитиною в своїй сім`ї. Всього в сім`ї 10 дітей, які народились з 2000 року по 2023 рік та проживають разом з батьками: обвинуваченим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_16 в АДРЕСА_1 (т. 2. а. с. 102). Їх сім`я не перебуває на обліку у Службі у справах дітей Берегометської селищної ради Вижинцького району. Потерпіла навчалась в НВК «Берегометська гімназія» з 1-го класу, та мала навчальні досягнення достатнього та середнього рівнів. Протягом 10 класу освітній заклад відвідувала нерегулярно, залишалась дома та допомагала матері по господарству та доглядати за молодшими барами та сестрами. 11 клас закінчила екстернатом на індивідуальній формі навчання. Спілкувалась з усіма учнями в класі, але друзів серед однокласників не мала (а. с. 94 т. 2) ;

- відеозапису програми «Говорить Україна» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_7 », якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_7 під час розмови з нею по телефону зі студії вказує, що вона «вірить, що батько винен у її зґвалтуванні, але нехай закон з ним (з батьком) розбирається і вона не проти, щоб всі свідчення, дані у програмі, були передані до поліції (04:30-05:00 хв. файл 2). Та її особистими поясненнями, даними під час розмови з представником програми «Говорить Україна», де потерпіла вказує, що батько її почав ґвалтувати коли їй виповнилось 15 з половиною років, та вчиняв це примусово. Крім того, батько коли дізнався, що потерпіла вагітна - вимагав зробити аборт. Вона за батьком поїхали в Чернівці, але їй відмовили. Статеві відносини з батьком відбувались 1-2 рази в місяць. Крім того, батько запропонував потерпілій грошей, щоб потерпіла були з ним у статевих зносинах 3 рази на тиждень. І вказував, щоб в жодному разі нікому не розповідати про їх відносини, оскільки, якщо мам дізнається, то вона помре, в тоді її смерть буде на совісті потерпілої. Крім того, далі батько почав вимагати частіших статевих відносин з потерпілою - 3 рази на тиждень і це потерпіла вже не могла терпіти далі. Пізніше, коли потерпілій виповнилось вже 19 років, сусід запитав у батька чи у нього немає статевих відносин з донькою. На це батько відповів, що немає, але вказав потерпілій, щоб вона уважно дивилась, що і кому говорить. Крім того, коли потерпіла відмовляла батькові у відносинах він виганяв її з дому. Потерпіла відчуває до нього ненависть та злість.;

- з аудіо запису розмови (т. 2 а. с. 221), наданого потерпілою, вбачається, що на ньому зафіксовано розмову осіб чоловічої та жіночої статі. Потерпіла вказувала, що це вона розмовляє з батьком ОСОБА_9 . В судому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 підтвердив, що голоси на записі його та потерпілої ОСОБА_7 . Потерпіла питає ОСОБА_9 з ким би він хотів жити: з мамою чи з нею. На що він відповідає запитує потерпілу що вона думає про це. Потерпіла вказує, що такі відносини - то з мамою, то з нею необхідно припинити. Обвинувачений зазначає, що хотів би жити з потерпілою. При цьому він не знає, як бути з мамою та дітьми, які вже є. Далі потерпіла вказує, що у неї вже є дитина від ОСОБА_9 та чоловіки не хотіли б бути з нею. Далі потерпіла вказує, що вони домовились, що «до неділі ОСОБА_9 не лізе ні до неї, ні до мами.» І у потерпілої вже немає вибору з ким жити.

Оскільки вказані показання та письмові докази не суперечать один одному, є чіткими, послідовними й такими, що взаємодоповнюють один одного, то, на думку колегії суддів, були вірно покладені в основу обвинувального вироку.

Будь-яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наведених у вироку доказів, не встановлено.

Колегія суддів вважає, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 94 КПК України, а тому посилання сторони захисту про те, суд належним чином не дослідив докази, а тому безпідставно визнав ОСОБА_9 винним у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, не знайшли свого підтвердження при розгляді апеляційних скарг.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що існують вагомі підстави вважати, що під час вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 інкримінованого злочину за ч. 3 ст. 152 КК України відносно ОСОБА_7 , остання перебувала у безпорадному стані.

Відповідно до вказаних вище посилань на нормативно-правові акти та позиції суду вищої інстанції, стан потерпілої особи варто визнавати безпорадним, не тільки коли вона внаслідок малолітнього чи похилого віку, фізичних вад, розладу психічної діяльності, хворобливого або непритомного стану, не могла розуміти характеру та значення вчинюваних з нею дій або не могла чинити опір, а і з інших причин, які могли б призвести до введення її в такий стан.

З досліджених матеріалів справи та показань свідків вбачається, що ОСОБА_7 в період вчинення відносно неї злочину перебувала у вразливому стані, викликаному сімейною ситуацією, власними індивідуально-психологічними особливостями поведінки, особливостями виховної поведінки батька ОСОБА_9 , які виражались у постійному контролі над потерпілою відсутності дозволу відвідувати школу, спільні походи з ОСОБА_7 до лікарів, зокрема гінеколога.

При цьому ОСОБА_9 вчиняючи інкриміноване йому кримінальне правопорушення, достовірно знав, що потерпіла ОСОБА_7 перебуває саме у такому вразливому стані і, усвідомлюючи особливу емоційну залежність потерпілої від її матері та значення цієї обставини для формування її поведінкових реакцій, зумів використати це на свою користь.

Шляхом психологічного впливу та маніпуляцій, зокрема, залякування потерпілої тим, що значні емоційні потрясіння у її матері, хворої на цукровий діабет, викликані новиною про наявність між обвинуваченим та потерпілою статевих відносин, можуть призвести до її смерті або до того, що вона вижене доньку з дому, ОСОБА_9 схилив потерпілу до вступу з ним у статевий зв`язок всупереч її вільному волевиявленню.

Апелювання захисника про неналежність та недопустимість, як доказу протоколу огляду місця події від 07.11.2023 року (т. 1, а. с. 103) не є обґрунтованим, оскільки відповідно до положень статей 223, 237 КПК України, огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження.

В постанові ККС Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі № 518/203/17 зазначено, що огляд місця події це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів.

Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається. Вказане узгоджується з позицією ККС Верховного Суду в постанові від 07.06.2018 року (справа № 740/5066/15-к).

Таким чином, районний суд у своєму рішенні лише констатував факт дослідження протоколу огляду місця події від 07.11.2023 р. та посилався на його зміст у межах загальної сукупності доказів, наданих стороною обвинувачення. Разом із цим, у висновках суду відсутні будь-які прямі або беззаперечні твердження про те, що зазначений протокол сам по собі є достатнім та виключним доказом вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому, участь потерпілої ОСОБА_7 під час проведення даної слідчої дії не була обов`язковою, оскільки відповідно до положень ч. 3 ст. 237 КПК України, залучення потерпілого для участі в огляді є правом, а не обов`язком слідчого або прокурора, що випливає з буквального тлумачення зазначеної норми.

Колегія суддів також відхиляє доводи захисника та представника потерпілої з приводу того, що ОСОБА_7 не вважає себе потерпілою в даному кримінальному провадженні, а заява про залучення її як потерпілої не є доказом у розумінні статті 84 КПК України, оскільки, саме ч. 1 ст. 152 КК належить до кримінальних проваджень приватного обвинувачення, яке може бути розпочато лише на підставі заяви потерпілої особи (ст. 477 КПК). Проте оскільки у цьому кримінальному провадженні дії ОСОБА_9 кваліфіковані за кваліфікуючою ознакою вчинення дій сексуального характеру стосовно неповнолітньої, що не може бути справою приватного обвинувачення, а тому наявність заяви потерпілої в цьому випадку є необов`язкова. Вищезазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 31.07.2024 р. (справа № 741/165/22).

Окрім цього, заява про залучення ОСОБА_7 як потерпілої до даного провадження підписана нею власноруч, що підтверджується матеріалами справи (т. 1, а. с. 117).

Доводи захисника ОСОБА_6 щодо критичного оцінювання районним судом показань потерпілої ОСОБА_7 , наданих нею під час розгляду справи в суді першої інстанції є безпідставними.

Покази потерпілої ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні, відповідно до вимог ч. 11 ст. 615 КПК України, були отримані у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, за відсутності порушення її прав чи процесуальних гарантій. Критична оцінка районним судом її показів була зумовлена тим, що потерпіла раптово змінила свою позицію на виправдувальну вже під час судового розгляду, що викликало сумніви у її достовірності.

Колегія суддів погоджується із посиланням у своїх висновках районним судом на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.07.2024 р. (справа № 741/165/22), якою розглянуто подібну ситуацію зі зміною показів потерпілою неповнолітньою особою без належного обґрунтування таких змін, що також стало підставою для їх критичної оцінки.

Посилання захисника на думку судді ККС у складі Верховного Суду ОСОБА_33 щодо застосування положень статті 615 КПК України, до того ж, без вказівки на конкретну її частину, не є релевантними, оскільки не містять жодних конкретних посилань на відповідне офіційне джерело оприлюднення вказаної думки, а також не уточнено, у яких саме правових позиціях її було висловлено. Думка судді ОСОБА_33 , будучи відірваною від контексту конкретної справи та не підтверджена актами офіційного тлумачення чи судовими рішеннями, не може переважати положення чинного законодавства та бути підставою для висновків про відсутність у діях особи складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Інші доводи сторони захисту не спростовують сукупність досліджених доказів, та які переконливо вказують на те, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 152 КК України.

Наведені вище та досліджені судом докази є належними та допустимими, оскільки отримані органом досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства та містять в собі фактичні дані, які вказують на місце, час та спосіб вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.

Оцінивши наведені вище зібрані у кримінальному провадженні докази і доводи апеляційних скарг сторони захисту в їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України повністю доведена.

Невизнання вини ОСОБА_9 , колегія суддів розцінює, як намагання уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Суд першої інстанції ретельно віднісся до доводів та тверджень сторони захисту та обґрунтовано і вмотивовано спростував всі доводи сторони захисту, які здебільшого є аналогічними апеляційним доводам захисника та представника потерпілої.

Зміст оскаржуваного вироку вказує на його вмотивованість та обґрунтованість.

Покарання призначене ОСОБА_9 відповідно до ст. 65 КК України, в межах санкцій інкримінованої йому статті. Судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та наявність обставини, що обтяжує покарання.

Також враховано, що обвинувачений свою вину в учиненні злочину не визнав, що свідчить, про те, що посягнувши на статеву свободу та статеву недоторканність неповнолітньої потерпілої, спричинивши їй фізичні і душевні страждання, він не бажає визнавати протиправність своїх дій, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Судова колегія апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути дане кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для зміни вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивах, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ч. 2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 березня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя-доповідач: Судді:

____________ ______________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3