ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/554/25 Номер провадження 11-кп/814/1304/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника установи виконання покарань захисника засудженогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 11 березня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою залишено без задоволення клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю сел. Нові Санжари Полтавського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , засудженому

05 березня 2014 року Полтавським районним судом Полтавської області за ч.1 ст.115 КК України на 14 років позбавлення волі.

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував відсутністю підстав для висновку про те, що ОСОБА_9 став на шлях виправлення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 11 березня 2025 року, ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити подане ним клопотання та замінити засудженому ОСОБА_9 невідбуту частину покарання у вигляді позбавлення волі за вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 05 березня 2014 року більш м`яким покаранням у вигляді обмеження волі з переведенням останнього до виправного центру та звільненням з-під варти по прибуттю до місця відбування покарання, строк етапування ОСОБА_9 під вартою до виправного центру зарахувати в строк відбування покарання за правилами, передбаченими ст.72 КК України, ст.58 КВК України. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції належним чином не обгрунтував ухвалене рішення та не врахував те, що: засуджений відбув не менше строку призначеного йому покарання, в ході чого довів своє виправлення, так як 29 разів заохочувався, позитивно характеризується, сумлінно ставиться до праці, бере участь у виховних заходах, які проводяться в установі, має професійні навички для працевлаштування після звільнення з місць позбавлення волі, визнає винуватість та щиро розкаюється у вчиненому злочині, здійснив відшкодування за виконавчим провадження платежами по 11 000 гривень, 31 607 гривень 88 копійок, 26 000 гривень 22 копійки, 22 005 гривень 64 копійки, 22 005 гривень 64 копійки, 37 400 гривень, 20 470 гривень, отриманих ним від здачі в оренду земельної ділянки, має соціальні зв`язки з матір`ю і батьком, який тяжко хворіє та потребує догляду; застосовані до ОСОБА_10 4 стягнення є погашеними й стягнення від 17 березня 2014 року було накладене на останнього не під час відбування покарання, а в період його перебування під арештом у ході досудового та судового слідства, через це згадані стягнення не підлягають врахуванню.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку засудженого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, пояснення представника установи виконання покарань щодо позитивної характеристики ОСОБА_10 і його працевлаштування, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження й особової справи, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частинами 1 та 4 ст.82 КК України передбачено, що особам, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Виходячи з положень ч.3 ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

У п.п.1, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" зазначено, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким має сприяти досягненню мети, передбаченої ст.50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. При вирішенні питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

За змістом приписів ст.6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Становлення ж особи на шлях виправлення являє собою прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про позитивне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись й в умовах відбування більш м`якого покарання.

Висновок про таке ставлення повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про поведінку засудженого і ставлення його до праці за весь період перебування в установі виконання покарань.

При цьому, відповідно до ст.9 КВК України добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 05 березня 2014 року Полтавським районним судом Полтавської області ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.115 КК України на 14 років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь:

держави - 1 470 гривень процесуальних витрат за проведення експертиз;

потерпілої ОСОБА_11 - 1 000 000 гривень моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05 листопада 2013 року приблизно о 13 годині на галявині біля с. Терентіївка Полтавського р-ну Полтавської обл. на грунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, з метою вбивства своєї дружини ОСОБА_12 , наніс металевим засобом для монтування коліс не менше 6 ударів ОСОБА_12 у лобну ділянку голови, заподіявши їй відкриту черепно-мозкову травму із забитими ранами голови, переломами кісток склепіння та основи черепа, ушкодженнями головного мозку та його оболонок, від чого настала смерть ОСОБА_12 . Затим ОСОБА_9 з метою приховування злочину відтягнув її труп до ями та закопав (т.1 а.о.с.21-27).

11 лютого 2016 року Ленінським районним судом м. Полтава зараховано ОСОБА_9 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 07 листопада 2013 року до 13 травня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (т.1 а.о.с.37-39).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що початок строку покарання ОСОБА_9 визначено з 07 листопада 2013 року, кінець цього строку 03 травня 2027 року (з урахуванням зарахованого судом строку попереднього ув`язнення в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі).

Тобто є наявними передумови (формалізовані підстави, що пов`язуються із фактичним відбуттям засудженим певної частини строку призначеного йому покарання) для розгляду питання про застосування положень ст.82 КК України щодо ОСОБА_9 , що не оспорюється ніким із учасників судового провадження.

Однак для застосування положень ст.82 КК України необхідна наявність не лише формально-юридичних підстав, а й оціночних, які виражаються формулюванням «… засуджений став на шлях виправлення».

Як убачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_9 в місцях позбавлення волі знаходиться з 07 листопада 2013 року, під час перебування в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» характеризувався негативно, мав 1 стягнення у вигляді попередження, заохочень не отримував.

Із 30 травня 2014 року засуджений відбуває покарання в ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)», де 30 разів заохочувався із оголошенням подяк, 3 рази притягувався до дисциплінарної відповідальності із накладенням на нього стягнень у вигляді: догани, попередження, поміщення в дисциплінарний ізолятор, характеризувався як позитивно протягом останнього часу, так і в ході відбування більшої частини покарання посередньо (з 30 травня 2014 року до 01 вересня 2022 року), працевлаштований, до праці ставиться сумлінно, залучається до робіт із благоустрою установи, отримав спеціальність електрозварювальника ручного зварювання, бере участь у заходах виховного характеру, має виконавчі провадження на суму 1 036 556 гривень 68 копійок, із яких ОСОБА_9 компенсвано відшкодування в розмірі 20 465 гривень 41 копійки, 11 000 гривень (шляхом здійснення утримань із його заробітної плати та за поданою ним заявою), 31 607 гривень 88 копійок, 26 000 гривень 22 копійок, 22 005 гривень 64 копійок, 22 005 гривень 64 копійок, 37 400 гривень, 20 470 гривень (шляхом перерахування засудженим коштів, отриманих від здачу в оренду земельної ділянки), що зафіксовано в даних характеристик ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)» від 01 червня 2020 року, 16 листопада 2023 року, 01 вересня 2022 року, 16 листопада 2023 року 10 лютого й 05 березня 2025 року, матеріалів щодо заохочень, стягнень і працевлаштування засудженого, даних платіжних переказів та стану виконавчого провадження (т.1 а.о.с.208, т.2 а.о.с.30, 57-59, а.с.п.8-15, 25-28, 42-55).

При цьому, за рішеннями комісії виправної колонії №12 від 01 червня 2020 року, №18 від 01 вересня 2022 року через відсутність необхідного процесу виправлення ОСОБА_9 було неодноразово відмовлено в поданні матеріалів про застосування щодо останнього, зокрема, положень ст.100 КВК України, ст.82 КК України (т.1 а.о.с.205, т.2 а.о.с.28).

Зі змісту вироку суду вбачається, що ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення ним умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині. Окрім того, після вбивства засуджений вдався до дій, спрямованих на приховування цього злочину та створення видимості своєї непричетності, роблячи всі можливі дії для того, щоб приховати злочин і переконати оточуючих у своїй невинуватості. Він особисто повідомив міліцію про зникнення своєї дружини, брав участь у її пошуках разом із родичами та працівниками правоохоронних органів, достовірно знаючи, що позбавив її життя, при цьому, свідомо шукаючи її в завідомо неправильних місцях.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що застосовані до засудженого 4 стягнення в різні періоди часу в ході відбування ним покарання, у тому числі у вигляді поміщення в дисциплінарний ізолятор, хоча й погашені наразі, проте свідчать про його схильність до свідомого систематичного порушення встановлених КВК України заборон шляхом ігнорування попередньо накладених стягнень і те, що він належних висновків для себе не зробив після вчинення злочину, натомість продовжив протиправну поведінку в місцях позбавлення волі.

Водночас в основі висновку суду про виправлення засудженого має лежати аналіз даних про його поведінку саме за увесь строк його перебування в усіх установах виконання покарань, а не протягом конкретно обраного часу, через це доводи захисника про неможливість надання оцінки стягненню, отриманому ОСОБА_9 під час перебування в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)», позбавлені підстав.

Таким чином, із аналізу наведених вище даних та обставин у їх сукупності вбачається, що в поведінці ОСОБА_9 спостерігаються певні позитивні тенденції, однак вона не характеризувалась своєю сумлінністю, позитивністю протягом усього строку відбування покарання, а навпаки була нестабільною, та наразі є відсутніми підстави для висновку про остаточне становлення ОСОБА_10 на шлях виправлення, яке могло би ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання, в тому числі у вигляді обмеження волі, про що порушується питання в апеляційній скарзі.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність у засудженого соціальних зв`язків із сім`єю, захворювання його батька, який потребує догляду, як окремо, так і в сукупності з наведеними вище обставинами не свідчать про становлення ОСОБА_9 на шлях виправлення, а тому не є доцільною та мотивованою підставою для застосування до нього приписів ст.82 КК України.

Колегія суддів наголошує, що доцільність і необхідність заміни невідбутої частини покарання викликана тим, що процес виправлення досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути необхідним, і подальше його виправлення можливе в умовах відбування більш м`якого виду покарання, чого не встановлено в цьому провадженні для досягнення мети заходу примусу за вчинення ОСОБА_10 вказаного вище особливо тяжкого злочину з непоправними наслідками у вигляді смерті людини, життя якої згідно зі ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю та особливим об`єктом кримінально-правової охорони. Відбутий ОСОБА_10 строк покарання хоча і узгоджується з вимогами КК України, проте станом на сьогодні застосування положень ст.82 КК України щодо засудженого є невиправданим з точки зору дотримання вимог загальної та особливої превенції.

За таких обставин, висновок місцевого суду про необхідність відмови в задоволенні клопотання сторони захисту про заміну ОСОБА_10 невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у вигляді обмеження волі, як наслідок, є правильним.

Водночас колегія суддів зауважує, що, враховуючи те, що з клопотанням про застосування щодо засудженого положень ст.82 КК України звертався захисник до суду першої інстанції, то цей суд у певних частинах ухвали допустив технічну описку при зазначенні автора названого клопотання. Указана вище описка може бути виправлена в порядку ст.379 КПК України місцевим судом за власною ініціативою або за заявою учасника провадження чи іншої заінтересованої особи, та не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне, обґрунтоване й справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 11 березня 2025 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4