справа № 619/3400/25
провадження № 1-кс/619/619/25
УХВАЛА

іменем України

10 липня 2025 року м. Дергачі

Слідчий суддя Дергачівського районного суду Харківської області ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_3 , на бездіяльність уповноважених осіб відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань,-

в с т а н о в и в:

До Дергачівського районного суду Харківської області надійшла скарга представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_3 ,на бездіяльність уповноважених осіб відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою в/ч НОМЕР_1 від 14 травня 2025 року.

В обґрунтування скарги зазначено, що 14 травня 2025 року військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України за вих. № 40/05/12-2280-2025 звернулась з повідомленням на адресу відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області з відповідною заявою, щодо реєстрації кримінального правопорушення.

Заява була вмотивована тим, що 11 квітня 2025 року командир мінометного взводу батальйону оперативного призначення 5-ї бригади у підпорядкуванні 58 омпбр, старший лейтенант ОСОБА_4 доповів, що 08 квітня 2025 року близько 04:00, виконуючи бойове завдання під час зміни на ВП у районі н.п. Алісівка Харківської області, молодший сержант ОСОБА_5 потрапив під скид НВП з БпЛА противника, унаслідок чого отримав бойове поранення.

11 червня 2025 року до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України через СЕВ надійшов лист від начальника ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 (вих. № 51777-2025 від 11.06.2025), в якому повідомлено про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР

З урахуванням зазначеного, представник заявника просив зобов`язати уповноважену особу відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області виконати вимоги ст. 214 КПК України, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинене кримінальне правопорушення, викладені в повідомлені представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.05.2025 № 40/05/12-2280-2025, направивши заявнику відповідний витяг з ЄРДР у строки, передбачені приписами ч. 1 ст. 214 КПК України.

У судові засідання представник заявникаОСОБА_3 не з`явилась, про розгляд скарги повідомлялась належним чином, шляхом направлення повідомлень до електронного кабінету.

Прокурор, представник ВП № 3 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області, повідомлені про дату, час та місце розгляду скарги належним чином, шляхом направлення повідомлення на офіційну електронну пошту установи.

За приписами ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

З огляду на вказане, слідчий суддя вважає за можливе проводити розгляд скарги за відсутності прокурора та уповноваженої посадової особи ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, оскільки своїм правом присутності, останні не скористалися.

Слідчим суддею, з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду скарги, визнано можливим розглянути скаргу за відсутності особи, що подала скаргу, прокурора та уповноваженої посадової особи ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, з дотриманням положень ст.ст. 26, 306 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється, у зв`язку з неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Вказана норма знайшла своє втілення і в національному законодавстві, як на конституційному рівні, а саме в ст. 55 Конституції України, так і на рівні кримінального процесуального Закону, в статті в 24 КПК України, якою законодавцем кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений частиною 1 ст. 303 КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про зобов`язання вчинити певну дію.

Порядок внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань визначений у статті 214 КПК України.

Так, ч. 1 ст. 214 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Частиною 2 цієї статті визначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. При цьому, в реєстрі, серед іншого, згідно з пп. 4, 5 ч. 5 ст. 214 КПК України, зазначається короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Аналогічні вимоги закріплені у Положенні про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженому Наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298.

Частина 2 Глави 1 Розділу ІІ вказаного Положення закріплює, що відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема - мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ним Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Отже, для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні, відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення (яке саме кримінальне правопорушення відбулось, де, коли, в чому полягало, які особи, причетні до його скоєння тощо). Такі обставини можуть бути неповними (в силу недостатньої обізнаності заявника, неочевидності вчинення кримінального правопорушення, з огляду на початкову стадію сприйняття та дослідження цих подій чи з інших причин), але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації реєстраторами ЄРДР такого діяння саме як кримінального правопорушення (кваліфікації за статтею, частиною статті КК України). Вказане узгоджується з позицією, викладеною в Узагальненні Вищого спеціалізованого суду України № 9-49/0/4-17 від 12 січня 2017 року, за якою КПК України дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень.

У свою чергу, якщо ж зі змісту повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу або в силу його занадто абстрактного характеру неможливо встановити ні попередню кваліфікацію кримінального правопорушення, ні предмет, межі та напрямок досудового розслідування, яке ініціюється заявником, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що повноваженнями щодо оцінки відомостей, повідомлених потерпілим чи наведених у заяві, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наділені лише слідчий, дізнавач, прокурор, що також узгоджується із загальними засадами кримінального судочинства, в тому числі принципом диспозитивності щодо розподілу процесуальних функцій.

Разом з цим, зміст ч. 1 ст. 214 КПК України не зобов`язує слідчого, дізнавача чи прокурора вносити до ЄРДР всі прийняті та зареєстровані ними заяви, зокрема ті, що не містять у собі відомостей про склад кримінального правопорушення, передбаченого діючим КК України.

У постанові від 01.12.2022 року у справі № 522/7836/21 (провадження №51-2328км22) Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду констатував той факт, що слідчий суддя під час здійснення судового контролю може скасовувати постанови слідчого/прокурора та зобов`язувати вчиняти певні дії передбачені КПК України, однак при цьому не повинен втручатися в процесуальну діяльність слідчого.

Виходячи з цього, слідчий суддя, на етапі проведення досудового розслідування, не виконує функції слідчого у провадженні, а лише забезпечує судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та позбавлений повноважень надати вказівку слідчому щодо прийняття конкретного за змістом процесуального рішення, адже слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності.

Слідчим суддею встановлено, що 14 травня 2025 року командир в/ч НОМЕР_1 за вих. № 40/05/12-2280-2025 звернувся з повідомленням на адресу відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області, щодо реєстрації кримінального правопорушення, в якому зазначив, що 11 квітня 2025 року командир мінометного взводу батальйону оперативного призначення 5-ї бригади у підпорядкуванні 58 омпбр, старший лейтенант ОСОБА_4 доповів, що 08 квітня 2025 року близько 04:00, виконуючи бойове завдання під час зміни на ВП у районі н.п. Алісівка Харківської області, молодший сержант ОСОБА_5 потрапив під скид НВП з БпЛА противника, унаслідок чого отримав бойове поранення. 11.04.2025 звернувся за медичною допомогою, евакуйований до медичної роти 58 бригади, попередній діагноз: «Перелом великого пальця правої ноги, стан здоров`я задовільний».

11 червня 2025 року начальником ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 за вих. № 51777-2025 від 11.06.2025) на адресу командира в/ч НОМЕР_1 НГУ направлено відповідь, що повідомлення за вих. № 40/05/12-2280-2025 було зареєстроване до ІКС «ІПНПУ» відділу поліції № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області за № 9543 від 15.05.2025 року та розглянуте.

Замаху на життя та/або здоров`я молодшого сержанта ОСОБА_5 , в розумінні ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України не відбулось, оскільки в період особливого (воєнного) стану в контексті міжнародного збройного конфлікту не може вважатися замахом на умисне вбивство поранення комбатантом однієї сторони конфлікту комбатанта іншої сторони конфлікту, вчинене з додержанням правил міжнародного гуманітарного права, оскільки комбатант є особами, що мають право безпосередньо брати участь у воєнних діях.

Слідчий суддя приходить до висновку, що зі змісту повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь якого кримінального правопорушення і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР.

У даному випадку цілком правомірно службовою особою відділу поліції № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області повідомлення за вих. № 40/05/12-2280-2025 було зареєстроване до ІКС «ІПНПУ» за № 9543 від 15.05.2025 року та розглянуте, про що надана письмова відповідь заявнику, отже відсутня і бездіяльність щодо невнесення відомостей до ЄРДР.

Крім того, суд зазначає, що на відміну від традиційної структури складу злочину (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна сторона та об`єктивна сторона), для воєнних злочинів притаманна інша структура, яка передбачена нормативними документами Міжнародного кримінального суду:

- матеріальний елемент;

- ментальний елемент;

- контекстуальний елемент (або контекстуальні обставини). Зокрема, має бути встановлена наявність збройного конфлікту, усвідомлення особою, яка притягується до кримінальної відповідальності, того, що вона порушує норми міжнародного гуманітарного права.

Виходячи зі змісту ст. 43 Додаткового протоколу І до Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, до комбатантів відноситься: особовий склад регулярних збройних сил; особовий склад ополчення і добровольчих загонів, що входять і не входять до складу збройних сил; особовий склад організованих рухів опору і партизанських формувань, якщо вони відповідають таким умовам: а) мають на чолі особу, відповідальну за своїх підлеглих; b) мають певний і виразно видимий здалека відмітний знак; с) відкрито носять зброю; (і) дотримуються у своїх діях законів і звичаїв війни. Правовий статус комбатанта включає: 1) право застосовувати військову силу; 2) можливість бути об`єктом застосування військової сили аж до фізичного знищення; 3) право на поводження з ним як з військовополоненим у разі потрапляння в руки ворога.

До не комбатантів належать особи, які входять до складу збройних сил воюючої сторони, надають їй всемірну допомогу у досягненні воєнних успіхів, але безпосередньо не беруть участь у воєнних діях. Отже, вказана термінологія застосовується у відносинах між ворогуючими сторонами лише під час збройного конфлікту (міжнародного і не міжнародного характеру), спрямована на дотримання прав і захист осіб у разі їх потрапляння у військовий полон.

Вказані терміни уперше визначено у Додатку до 4-ї Гаазької конвенції про закони та звичаї сухопутної війни 1907 р. (набрання чинності для України відбулось 24.08.91 р.) і у подальшому розвинуто у Женевських конвенціях про захист жертв війни 1949 р. (ратифіковано із застереженнями Указом ПВР УРСР N 114а-03 від 03.07.54 р.) і Додаткових протоколах до них 1977 р. (ратифіковані із заявою Указом Президії Верховної Ради УРСР N 7960-XI від 18.08.89 р.). Вказані міжнародно-правові акти входять до складу міжнародного гуманітарного права, норми якого вступають у дію з початком збройного конфлікту або операції з підтримання миру і безпеки. При цьому поділ учасників збройних конфліктів на комбатантів та не комбатантів пов`язаний з різним обсягом прав і обов`язків у них під час воєнних дій, що впливає на режим воєнного полону.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Вказані положення Основного Закону України свідчать про вірність України своїм міжнародно-правовим зобов`язанням, які проголошуються обов`язковими для виконання поряд з національним законодавством, та про повагу до норм міжнародного права. Крім того, вони певною мірою дають відповіді на питання практичного застосування положень міжнародних договорів в Україні та їх співвідношення з чинним законодавством України. Положення ст. 9 Конституції України системно пов`язані з положеннями чинних законодавчих актів України. Так, Закон України "Про міжнародні договори України" (ст. 19) передбачає, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори є невід`ємною частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Як доводить правозастосовна практика, норми вищевказаних міжнародно-правових актів вже давно застосовуються, в тому числі і в Україні, без запровадження будь-яких додаткових законодавчих актів з їх імплементації (див. наприклад, Інструкцію про порядок виконання норм міжнародного гуманітарного права у Збройних Силах України, затверджену наказом Міністерства оборони України від 23.03.2017 р. № 164).

До комбатантів України відносяться військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які виконують/виконували бойові завдання під час участі в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф.

Поняття комбатантів, не комбатантів захищених осіб за міжнародним правом слід розглядати скрізь призму міжнародного кримінального права. Війна рф проти України грубе порушення міжнародного права. Міжнародне гуманітарне право є часткою міжнародного права та застосовується, коли відбувається збройний конфлікт. Право комбатанта брати безпосередню участь в бойових діях передбачає імунітет від переслідування за законні військові дії. При цьому у комбатанта немає такого імунітету відносно порушень міжнародного гуманітарного права порушення законів та звичаїв війни, скоєння злочинів по відношенню до захищених осіб.

Міжнародне гуманітарне право застосовується лише до ситуацій, які досягли інтенсивності збройного конфлікту, при звичайних масових заворушеннях, протестах, навіть збройних протистояннях правове регулювання не змінюється. Застосовується кримінальне чи інше національне право, відповідальні особи можуть притягуватися до адміністративної, цивільної чи кримінальної відповідальності тощо.

До комбатантів відносяться учасники регулярних збройних формувань, якщо вони відкрито носять зброю, мають видимі знаки розрізнення, підпорядковуються командиру та дотримуються правил і звичаїв війни.

Статус комбатанта означає, що особа має право брати участь у військових діях, і у разі затримання їх ворогом, користуватися правовим захистом. Комбатант є законною ціллю для воєнних дій, отже він/вона може вбивати інших комбатантів і бути вбитим. Важливо, що особа, наділена цим статусом, не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за участь у воєнних діях, якщо він/вона дотримується законів та звичаїв війни.

Комбатантом вважають особу, якої відповідно до міжнародного гуманітарного права, дозволено застосовувати силу під час збройного конфлікту. Окрім цього, комбатант вважається законною військовою ціллю під час бойових дій. Відносно комбатанта не може бути висунуто обвинувачення і він не може притягатися до суду та бути засудженим за свою участь у бойових діях, якщо, застосовуючи силу, він діяв у відповідності до норм міжнародного гуманітарного права. Застосування сили за власною ініціативою заборонено, воно можливе лише у рамках виконання наказів командного складу у відповідності до норм гуманітарного права.

Відповідно до ст. 2 Наказу Міністерства оборони України «Про затвердження інструкції про порядок виконання норм міжнародного гуманітарного права у Збройних Силах України» комбатанти - особи, які можуть брати безпосередню участь у воєнних діях та входять до складу збройних сил сторін.

До комбатантів відносяться, члени особового складу збройних сил, на яких покладаються обов`язки відрізняти себе від цивільного населення.

Можна зробити висновок, що комбатанти є законними учасниками війни, мають право брати безпосередню участь у військових діях і відповідно є правомірним об`єктом нападу. Комбатант має право застосовувати силу і навіть вбивати, не будучи при цьому притягнутим до персональної відповідальності за насильницькі дії, тобто комбатант не може бути підданий судовому переслідуванню за участь у законних бойових діях, навіть якщо б ці дії вважались серйозним злочином у мирний час.

Звичайно, право застосовувати насилля жорстко обмежено межами міжнародного права, і у випадку порушення правил ведення збройної боротьби комбатант може бути визнаний військовим злочинцем. Якщо комбатант здається в полон, то він вже має право на статус військовополоненого, і немає значення, що він належить до армії держави агресора, права військовополонених як раз і діють для полонених ворогів.

Державні інтереси як об`єкт захисту - це зовнішня безпека та обороноздатність країни, територіальна цілісність та недоторканність держави, державна, економічна або інформаційна безпека України, державна таємниця тощо.

Таким чином, дана подія, а саме: отримання молодшим сержантом ОСОБА_5 поранення 08.04.2025 близько 04:00 під час виконання бойового завдання у районі н.п. Алісівка Харківської області (потрапив під скид НВП з БпЛА противника), не створює складу кримінального правопорушення, оскільки останній під час отримання поранення мав правовий статус комбатанта, тобто особи, яка входить до складу збройних сил воюючої країни, бере участь безпосередньо у воєнних діях, та відповідно є законною військовою ціллю. Відомостей про те, що під час отримання поранення зазначений комбатант здався в полон, добровільно склав зброю, в матеріалах відсутні.

Таким чином, повідомлення командира в/ч НОМЕР_1 не можна визнати як заяву про вчинене кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим слідчий суддя дійшов висновку, що скарга в частині невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 214, 303-307, 372 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_3 , на бездіяльність уповноважених осіб відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії відповідної ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1