ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/445/25 Номер провадження 11-кп/814/1591/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 квітня 2025 року за №0000274, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 на вирок Диканського районного суду Полтавської області від 19 червня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Будища Полтавського р-ну Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого

07 травня 2024 року Диканським районним судом Полтавської області за ч.ч.1, 2 ст.289, ч.1 ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації майна зі звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, яке 06 травня 2025 року Диканським районним судом Полтавської області скасовано та направлено ОСОБА_9 для відбування призначеного покарання у вигляді 5 позбавлення волі без конфіскації майна,

визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання за оскаржуваним вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Диканського районного суду Полтавської області від 07 травня 2024 року та призначено ОСОБА_9 остаточне покарання - 5 років 2 місяці позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили й відповідно до ч.5 ст.72 КК України в цей строк зараховано строк відбування ОСОБА_9 покарання за вироком Диканського районного суду Полтавської області від 07 травня 2024 року, а саме з 02 червня 2025 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 26 лютого 2025 року приблизно о 10 годині в умовах воєнного стану, діючи умисно, таємно, проник у будинок ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 , де викрав цифровий ефірний приймач «Romsat TR9100HD», після чого проник у сарай, розташований на території вказаного господарства ОСОБА_7 , де викрав бензинову пилу STIHL MS-180» та велосипед «WHEELER», заподіявши ОСОБА_7 майнової шкоди на загальну суму 6 512 гривні 53 копійки.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Диканського районного суду Полтавської області від 19 червня 2025 року в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.4 ст.185 КК України - 5 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Диканського районного суду Полтавської області від 07 травня 2024 року та призначити ОСОБА_9 остаточне покарання - 5 років 2 місяці позбавлення волі без конфіскації майна, строк покарання обчислювати з дня ухвалення вироку, виключити з оскаржуваного вироку посилання на зарахування ОСОБА_9 згідно з ч.5 ст.72 КК України в строк покарання строку відбування ним покарання за вироком Диканського районного суду Полтавської області від 07 травня 2024 року, а саме з 02 червня 2025 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку день за день. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції безпіставно застосував положення ч.5 ст.72 КК України щодо зарахування обвинуваченому в строк покарання строку відбування ним покарання за попереднім вироком, а після призначення ОСОБА_9 покарання на підставі ст.71 КК України мав зазначити про те, що строк відбування покарання обвинуваченому слід обчислювати з дня ухвалення вироку.

У судовому засіданні апеляційної інстанції:

прокурор ОСОБА_6 частково підтримала апеляційну скаргу, просила змінити оскаржуваний вирок та виключити з нього посилання на зарахування ОСОБА_9 в строк покарання строку відбування ним покарання за попереднім вироком, строк покарання обвинуваченому обчислювати з дня ухвалення вироку, в іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни;

потерпілий ОСОБА_7 зазначив про те, що погоджується з призначеним місцевим судом ОСОБА_9 покаранням та підтримав позицію прокурора щодо доводів апеляційної скарги;

захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_9 просили залишити оскаржуваний вирок без зміни.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, позиції учасників судового провадження, дослідила й перевірила матеріали справи, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо: доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло та інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану; виду й розміру призначеного обвинуваченому покарання, порядку його призначення і визначеного способу виконання, учасниками судового провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині вирок місцевого суду не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ч.1 ст.36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

За змістом ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.2 ст.434-1 КПК України суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.

24 лютого 2025 року у справі №359/2693/23 об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду, враховуючи розвиток судової практики, відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі №930/2622/20, та сформувала правовий висновок про те, що апеляційний суд зобов`язаний ухвалити свій вирок у разі повного або часткового скасування вироку суду першої інстанції лише у випадках, передбачених ч.1 ст.420 КПК України. У інших випадках рішення про зміну вироку суду першої інстанції, у тому числі в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, може бути постановлено у формі ухвали.

Ураховуючи положення ч.2 ст.434-1 КПК України, суд апеляційної інстанції слідує правовому висновку й змісту правозастосування, наведеному в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 лютого 2025 року у справі №359/2693/23.

За своєю правовою природою зарахування строку попереднього ув`язнення чи строку відбування покарання за попереднім вироком не є кримінальним покаранням, не означає збільшення обсягу обвинувачення та не свідчить про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання. І хоча таке зарахування є «іншим кримінально-правовим наслідком діяння» в розумінні ч.2 ст.4 КК України, такий наслідок не підпадає під визначення тих наслідків, які вимагають ухвалення апеляційним судом вироку.

У цьому кримінальному провадженні не порушується питання про перекваліфікацію дій обвинуваченого на більш тяжке кримінальне правопорушення, збільшення обсягу обвинувачення та застосування більш суворого покарання.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає про безпідставне зарахування місцевим судом ОСОБА_9 із застосуванням ч.5 ст.72 КК України в строк покарання строку відбування обвинуваченим покарання за попереднім вироком.

Такі доводи апелянта є обґрунтованими.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яким відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України визнається застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно з ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили (ч.1 ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення»).

На підставі п.12 ч. 1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді.

Указані вище повноваження суду засновані і на приписах ст.90 КВК України, які узгоджуються із тими, про які йдеться в п.12 ч.1 ст.537 КПК України.

У випадку тимчасового залишення засудженого у слідчому ізоляторі він є таким, що вже позбавлений свободи на підставі вироку, який набрав законної сили і виконується. У цьому разі змінюється лише режим відбування покарання у зв`язку з необхідністю проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді.

Тимчасове залишення обвинуваченого, який є засудженим в іншому кримінальному провадженні, в порядку п.12 ч.1 ст.537 КПК України, ст.90 КВК України в установі попереднього ув`язнення для участі в розгляді кримінального провадження в суді, в аспекті застосування приписів ч.5 ст.72 КК України, ч.1 ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» не є запобіжним заходом, попереднім ув`язненням.

За змістом ч.1 ст.71 КК України якщо обвинувачений після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З матеріалів кримінального вбачається, що 07 травня 2024 року Диканським районним судом Полтавської області ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за ч.ч.1, 2 ст.289, ч.1 ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України (а.п.128-130).

06 травня 2025 року Диканським районним судом Полтавської області скасовано ОСОБА_9 звільнення від відбування покарання з випробуванням, застосоване за вироком Диканського районного суду Полтавської області від 07 травня 2024 року, та направлено його для відбуття призначеного судом покарання за цим вироком у вигляді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Строк відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з моменту набрання постановленою ухвалою законної сили та його затримання (а.п.131-133).

02 червня 2025 року на виконання судового рішення ОСОБА_9 затримано й доставлено до ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)», що підтверджується даними повідомлення СПД №2 ВП №2 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області № від 05 червня 2025 року (а.п.47).

12 червня 2025 року Диканським районним судом Полтавської області на підставі п.12 ч.1 ст.537 КПК України постановлено ухвалу про: етапування ОСОБА_9 , якого засуджено та який відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в іншому кримінальному провадженні, з ДУ «Божковська виправна колонія (№16)» до ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)», для розгляду кримінального провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України; залишення ОСОБА_9 в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» на час розгляду цього кримінального провадження (а.п.146).

Разом з цим, тимчасове залишення ОСОБА_9 в установі попереднього ув`язнення для участі в розгляді кримінального провадження в суді, що здійснюється в порядку п.12 ч.1 ст.537 КПК України, ст.90 КВК України, не є попереднім ув`язненням, оскільки на час цього залишення ОСОБА_9 відбував покарання за попереднім вироком, який набрав законної сили та був звернутий до виконання.

Запобіжний захід у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 квітня 2025 року за №0000274, яке є предметом апеляційного розгляду, ОСОБА_9 не обирався під досудового розслідування та судового провадження.

Таким чином, до ОСОБА_9 не застосовувався заходи попереднього ув`язнення, а тому суд першої інстанції не мав підстав для застосування приписів ч.5 ст.72 КК України.

При цьому, суд першої інстанції не врахував те, що вказівка про зарахування в строк покарання обвинуваченому частково відбутого ним покарання за попереднім вироком кримінальним законом не передбачена.

Навпаки, ч.1 ст.71 КК України унормовано, що суд спочатку повинен визначити саме невідбуту обвинуваченим частину покарання за попереднім вироком, тобто частину покарання без урахування вже відбутого винним строку покарання, й потім визначену частину покарання приєднати повністю чи частково до покарання, призначеного за новим вироком.

Проте всупереч викладеному вище місцевий суд, призначивши ОСОБА_9 остаточне покарання на підставі ст.71 КК України, безпідставно зарахував обвинуваченому із застосуванням ч.5 ст.72 КК України в строк покарання строк відбування ним покарання в іншому кримінальному провадженні за попереднім вироком Диканського районного суду Полтавської області від 07 травня 2024 року (з 02 червня 2025 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку день за день), що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню. Це призвело й до неправильного визначення у вироку дати, з якої необхідно обчислювати початок строку відбування ОСОБА_9 остаточно призначеного йому покарання.

За змістом п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 при вчиненні нового кримінального правопорушення особою, яка відбувала покарання у виді позбавлення волі, його невідбутою частиною треба вважати строк, який залишився на момент обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за нове кримінальне правопорушення, а якщо такий захід не обирався - то строк, який залишився після ухвалення останнього за часом вироку.

Зважаючи на те, що в цьому кримінальному провадженні, яке є предметом апеляційного розгляду, заходи попереднього ув`язнення до ОСОБА_9 не застосовувались, він відбував покарання за попереднім вироком та йому за оскаржуваним вироком призначено покарання на підставі ч.1 ст.71 КК України, то за правилами вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність строк відбування покарання обвинуваченому слід обчислювати з моменту ухвалення останнього за часом вироку, за яким були застосовані положення ч.1 ст.71 КК України, тобто вироку Диканського районного суду Полтавської області від 19 червня 2025 року (оскаржуваного судового рішення).

Наведене вище правозастосування щодо визначення строку, з якого необхідно рахувати строк відбування покарання обвинуваченим, за аналогічних обставин, узгоджується з правовими позиціями, які містяться в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №234/11612/18 та від 31 січня 2023 року у справі №585/902/21, ухвалі Верховного Суду України від 17 травня 2011 року у справі №5-653км11.

Ураховуючи наведені вище обставини, вирок місцевого суду в частині здійсненого першою судовою інстанцією із застосуванням ч.5 ст.72 КК України зарахування обвинуваченому в строк покарання строку відбування ним покарання за попереднім вироком у іншому кримінальному провадженні та в частині визначення ОСОБА_9 початку строку відбування покарання належить змінити: виключити з оскаржуваного вироку рішення про вказане вище зарахування та визначити, що строк відбування обвинуваченим остаточного покарання, призначеного йому за правилами ч.1 ст.71 КК України, слід обчислювати з моменту ухвалення оскаржуваного вироку, тобто з 19 червня 2025 року.

При цьому, випадки, передбачені ч.1 ст.420 КПК України, для ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку, про необхідність ухвалення якого порушується питання прокурором в апеляційній скарзі, є відсутніми, а допущені місцевим судом помилки у правозастосуванні можливо усунути шляхом постановлення апеляційним судом ухвали про зміну оскаржуваного вироку.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Диканського районного суду Полтавської області від 19 червня 2025 року в частині зарахування ОСОБА_9 в строк призначеного покарання строку відбування ним покарання за попереднім вироком та в частині визначення йому початку строку відбування покарання змінити.

Виключити з вироку місцевого суду рішення про зарахування ОСОБА_9 в строк призначеного йому покарання строку відбування ним покарання за вироком Диканського районного суду Полтавської області від 07 травня 2024 року, а саме з 02 червня 2025 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

Строк покарання ОСОБА_9 обчислювати з моменту ухвалення вироку, тобто з 19 червня 2025 року.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою - у той же строк з дня вручення йому копії ухвали апеляційного суду.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4