ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1646/25 Справа № 215/5823/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

засудженого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2025 року про відмову у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_6 , про звільнення від покарання,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі за ст. 93 п.п. б, г , з, ч. 2 ст. 17, ст. 93 п.п. б, г, з КК України (1960 року).

Ухвалою Верховного Суду України від 16.01.2001 року вирок залишено без змін.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2025 року відмовлено у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_6 , про звільнення від покарання.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу у якій просить скасувати ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2025 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказує, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що в ухвалі вказано фактичні обставини по справі, що не відповідають дійсності. Судом не було застосовано закон якій підлягає застосуванню. Рішення не відповідає вимогам ст.370 КПК України. Вказує, що у клопотанні він вказує рішення ЄСПЛ які набрали законної сили, та які судом не взяті до уваги, та є обов`язковими для виконання. Вказує, що суд не взяв до уваги Закон України №2690 який набрав законної сили 03.11.2022 р. яким були внесені зміно до ст.82 КК України та надано право засудженим до довічного позбавлення волі на пом`якшення покарання, та не застосував закон якій підлягає застосування, що відповідно до п.1 ч.1 ст.413 КПК України, що є безумовною підставою для скасування рішення. Вважає, що суд залишив без розгляду обставини наведені у його клопотанні, щодо строку давності виконання обвинувального вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши думку засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 які підтримали апеляційну скаргу засудженого та просили її задовольнити з наведених у ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог засудженого та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався та ухвалив законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Згідно з положеннями ч. ч. 3, 12, 13 ст. 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

В своєму клопотанні засуджений ОСОБА_6 просив суд звільнити його від відбування покарання. Проте закон не передбачає порядку звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Законом регламентовано порядок складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Доводи апелянта, що вирок щодо нього Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року не був виконаний та строк давності його виконання сплив, є безпідставними.

Апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що ОСОБА_6 засуджено вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 за п.п. «б», «г», «з» ст.93, ч.2 ст.17 п.п. «б», «г», «з» ст.93, ч.1 ст.145 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного суду України від 16.01.2001 вирок судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 залишено без змін.

Згідно статті 401 КПК України (1960 р.) (чинного на час винесення вироку) вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду - після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією.

З огляду на викладене, вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року набрав законної сили 16 січня 2001 року.

Відповідно до частини другої статті 404 КПК України (1960 року) суд разом з своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

07.02.2001 Дніпровським обласним судом за вих.1-165/00 начальнику СІЗО-3 м. Дніпропетровська направлено розпорядження про виконання вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 відносно засудженого ОСОБА_6 , 1968 року народження.

Постановою Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року було приведено вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність з Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 року), виключено ч. 1 ст. 145 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2011 року постанову Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року залишено без змін.

Відповідно до ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Одним з принципів кримінального процесу є обов`язковість вироку, ухвали і постанови суду, згідно з якою вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Обов`язковість судового рішення є конституційним принципом правосуддя, що знайшов закріплення в п. 9 ст. 129 Конституції України. Статтею 382 КК України встановлена кримінальна відповідальність за невиконання судового рішення.

Стаття 80 КК України передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Відповідно до приписів статті 152 КВК України закінчення строків давності виконання обвинувального вироку є підставою для звільнення від відбування покарання.

Виконання вироку це завершальна стадія кримінального процесу, в якій суд звертає до виконання вироки, ухвали і постанови, слідкує за приведенням їх до виконання, а також вирішує в установленому порядку питання, які виникають при виконанні судових актів.

Під давністю виконання обвинувального вироку треба розуміти закінчення встановлених у законі строків з дня набрання обвинувальним вироком законної сили, впродовж якого покарання не було застосоване до засудженого і вирок залишився невиконаним. Отже, виконання вироку, про яке йдеться у статті 80 КК України, полягає в реалізації покарання.

У загальному розумінні строк давності це певний період часу, сплив якого припиняє кримінально-правові відносини, які виникли з приводу вчиненого злочину.

Строки давності виконання покарання ставляться законодавцем у залежність саме від фактично призначеного покарання за конкретне суспільно небезпечне діяння з урахуванням формальної категорії його тяжкості.

З аналізу вищевикладеного можна зробити висновок, що положення закону, що стосуються звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, застосовуються лише у випадках не звернення обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, до виконання з підстав, які не залежали від волі засудженої особи.

Процес виконання вироку починається не з отриманням певних документів установою виконання покарань, а з набранням вироком законної сили та його фактичною реалізацією, у даному випадку, шляхом поміщення засудженого до установи виконання покарань та подальшого відбуття покарання в установах пенітенціарної системи.

Отже, набрання вироком законної сили є обов`язковою умовою його виконання, тому що тільки вирок, який набрав законної сили, є підставою для відбування кримінального покарання.

З огляду на викладене, всупереч доводам засудженого вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року набрав законної сили 16 січня 2001 року та з цього часу почав виконуватися й строк давності виконання вказаного обвинувального вироку у цьому випадку не застосовується, а тому з огляду на встановлені вище обставини відсутні підстави вважати, що обвинувальний вирок відносно засудженого ОСОБА_6 у цій справі не виконувався та не виконаний у строки, передбачені ст. 80 КК України.

За наведеного, колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та підстави для її зміни чи скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 404-419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2025 року про відмову у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_6 , про звільнення від покарання - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді