Провадження №11-кп/801/543/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000135 від 30.05.2023, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Краматорськ Донецької області, громадянина України, одруженого, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28.07.2015 року за ч. 1 ст. 258-3 КК України на 5 років позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 27.12.2017 у зв`язку із помилуванням,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та призначено покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві власності ОСОБА_8 майна в дохід держави Україна.

Початок строку відбування основного покарання вирішено рахувати з дня затримання ОСОБА_8 на виконання вироку.

Заходи забезпечення кримінального провадження, застосовані на підставі ст. 193 КПК України продовжено, а саме: оголошено в міжнародний розшук обвинуваченого ОСОБА_8 ; запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 , залишено без змін у вигляді тримання під вартою.

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_8 , будучи громадянином України, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Згідно Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент РФ ОСОБА_9 , а також інші невстановлені на цей час представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 №2734 (ХХV) від 21.12.1965 №2131 (ХХ), від 14.12.1974 №3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс РФ на територію України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;

№ 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала

в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

З метою зміни меж території та державного кордону України під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та зс РФ, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «донецька народна республіка» (далі «днр»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України терористичну організацію «луганська народна республіка» (далі «лнр»), у складі яких утворені незаконні збройні формування.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та зс РФ.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Враховуючи викладене, «днр» і «лнр» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

Визнання Верховною Радою України «днр» і «лнр» терористичними організаціями, як і численні злочини вчинені їх представниками, знайшли своє відображення у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1596-VII, Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного російською федерацією міжнародного тероризму», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1597-VII, Зверненні Верховної Ради України до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року № 106-VIII, Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленій постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII.

Отже, Верховною Радою України, як єдиним законодавчим органом державної влади, констатовано віднесення «днр» і «лнр» до терористичних організацій, а відповідних осіб, які забезпечують їх функціонування, як учасників терористичної організації.

Керівники терористичних організацій «днр» і «лнр» за сприяння та координації представників влади РФ провели фіктивні референдуми про відокремлення Донецької і Луганської областей від України та проголошення їх незалежними «державами».

У подальшому, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України, що проживають на тимчасово окупованих територіях Донецької області, громадянами РФ та світовою спільнотою, 19 лютого 2022 року керівником терористичної організації «днр» оголошено загальну мобілізацію на окупованій території Донецької області, а 21 лютого 2022 року російською федерацією визнано «днр» та «лнр» незалежними державами.

22 лютого 2022 року президент РФ направив до ради федерації звернення про використання збройних сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року приблизно о 5 годині президент РФ оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому збройні сили РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і зс РФ, вторглись на територію Україну шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію Україну через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснила збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Аналогічні дії були вчинені підрозділами терористичної організації «ДНР», які увійшли у склад збройних сил РФ.

24 лютого 2022 року указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, дію якого неодноразово та безперервно продовжено подальшими Указами Президента України, які затверджено Верховною Радою України, та який діє на даний час.

У 2014 році громадянин України ОСОБА_8 , після окупації частини Донецької області добровільно сприяв учасникам незаконних збройних формувань терористичної організації «ДНР» шляхом збору та передачі інформації розвідувального характеру з метою проведення розвідувально-підривної діяльності проти України.

З 24.02.2022, після повномасштабного вторгнення РФ на територію України, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно в інтересах РФ та її представників, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, у невстановлений час, але не пізніше 23.07.2022, увійшов до складу агентурно-інформаторської мережі на території Донецької області, яка здійснює збір інформації розвідувального характеру, з метою подальшої передачі її представникам країни-агресора для проведення розвідувально-підривної діяльності проти України.

При цьому, ОСОБА_8 , постійно проживаючи на даний час на тимчасово окупованій території України, підтримуючи дружні та довірчі відносини із мешканцями м. Краматорська Донецької області, залучив вказаних осіб до збору та передачі інформації розвідувального характеру щодо переміщення, руху та точного розташування підрозділів Збройних сил України та інших підрозділів Сил оборони України, розміщених на даному напрямку фронту, з можливістю ідентифікувати їх на місцевості, які в подальшому передає представникам спецслужб та збройних сил РФ для коригування та наведення артилерійського вогню, ракетних ударів та іншого вогневого ураження.

Зокрема, до вказаної агентурно-інформаторської мережі, окрім ОСОБА_8 , входив ОСОБА_10 та інші особи.

Для оперативності одержання та обміну вищевказаною розвідувальною інформацією, у невстановлений час, але не пізніше 23.07.2022, у мобільному додатку «Telegram» створено групу під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », учасником якої є ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та інші невстановлені особи.

В період з 23.07.2022 по 27.07.2022, ОСОБА_8 , використовуючи аккаунт мобільного додатку «Telegram» - id 599937200 під час спілкування у групі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у тому числі з ОСОБА_10 (Telegram id НОМЕР_2 , абонентський номер НОМЕР_3 ), надавав останньому інформацію розвідувального характеру стосовно розміщення позицій особового складу та військової техніки ЗСУ і підрозділів Сил оборони України.

Крім того, ОСОБА_8 , одержуючи додаткову розвідувальну інформацію від інших невстановлених на даний час учасників групи «Ушатаем блох», на виконання свого злочинного умислу та відповідно до попередньої домовленості з невстановленими на даний час особами, передав зазначену інформацію невстановленим особам з числа представників спецслужб та збройних сил РФ для коригування та наведення артилерійського вогню, ракетних ударів та іншого вогневого ураження для коригування та нанесення вогневого ураження підрозділів ЗС України та Сил оброни України.

Так, 23.07.2022 о 05 годині 46 хвилин, 23.07.2022 о 09 годині 20 хвилин, 23.07.2022 о 09 годині 21 хвилин, 23.07.2022 о 09 годині 21 хвилин, 24.07.2022 о 09 годині 17 хвилин, 24.07.2022 о 09 годині 21 хвилин, 24.07.2022 о 09 годині 22 хвилин, 24.07.2022 о 09 годині 22 хвилин, 24.07.2022 о 10 годині 41 хвилин, 25.07.2022 о 09 годині 23 хвилин, 25.07.2022 о 09 годині 27 хвилин, 26.07.2022 о 19 годині 49 хвилин, 26.07.2022 о 19 годині 51 хвилин, 26.07.2022, о 19 годині 53 хвилин ОСОБА_8 , діючи умисно, збирав шляхом листування у вказаній групі інформацію розвідувального характеру щодо кількості та розташування військової техніки Збройних Сил України, кількості та розташування особового складу Збройних Сил України, місця їх дислокації та точні координати, з метою надання вказаної інформації представникам іноземної держави (РФ) та виконуючи їх завдання.

Такі дії ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 111 КК України як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 порушується питання про скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2025, яким визнано ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Захисник мотивує свої вимоги тим, що обставини, викладені в обвинувальному акті та вироку суду не відповідають дійсності та доказам, які безпосередньо досліджувались в судовому засіданні і які надав прокурор до суду, в частині того, що ОСОБА_11 надавав іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану.

Вважає, що сторона обвинувачення не надала суду належних, вагомих та допустимих доказів, які б у своїй сукупності доводили наявність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому протиправного діяння, а тим доказам, які були надані стороною обвинувачення, судом не надано правової оцінки, а тому судом допущена неповнота судового розгляду кримінального провадження, що призвело до невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та потягло за собою істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а в подальшому до незаконного та необґрунтованого рішення.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу, з підстав наведених у ній, та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а вирок без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином шляхом опублікування оголошення про його виклик до Вінницького апеляційного суду в газеті Урядовий Кур`єр та на офіційному веб-сайті Судової влади.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

За правилами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суд першої інстанції у межах поданої апеляційної скарги.

Згідно із ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Необхідність застосування належної правової процедури, чого вимагають завдання кримінального провадження, зазначені у ст. 2 КПК України, у частині охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, якими, зокрема, є підозрюваний, обвинувачений повинні дотримуватися і при здійсненні спеціального досудового розслідування та спеціального судового розгляду (ч. 1 ст. 297-1, ч. 3 ст. 323 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції при винесені оскаржуваного вироку дотримані в повному обсязі.

Судовий розгляд кримінального провадження як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції щодо ОСОБА_8 проведено у відсутність останнього, оскільки провадження за його обвинуваченням здійснено в порядку спеціального судового провадження (in absentia), з дотриманням вимог КПК України про належне повідомлення її про час та місце судового розгляду шляхом опублікування судового виклику у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження - «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Судової влади.

Судом враховано, що положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.

Крім того, інститут спеціального кримінального провадження, який передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України, передбачає можливість подання обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, апеляційної скарги поза межами загальних процесуальних строків, за умови надання підтвердження поважності причин неприбуття на виклик, передбачених ст. 138 цього Кодексу (ч. 3 ст. 400 КПК України).

При цьому, неявку обвинуваченого ОСОБА_8 в судові засіданні суд розцінює як реалізацію ним свого невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п.п. «g» п. 3 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

З приводу доводів захисника про недоведеність винуватості його підзахисного ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин наведених в оскаржуваному вироку, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів -з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом, з дотриманням вимог статей 85-87, 89, 94, 95, 99 КПК України, правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.

Згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даними нормами кримінального закону, суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Судом першої інстанції було досліджено наступні докази:

-постанову від 30.05.2023 про виділення з матеріалів кримінального провадження № 0000131 матеріалів стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України в окреме провадження;

-ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03.08.2022 про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_10 , шляхом зняття інформації з електронних комунікаційних мереж за абонентським номером НОМЕР_3 , яким користується фігурант;

-протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 05.08.2022 та додаток до нього;

-протокол огляду від 09.02.2023, згідно якого співробітником УСБУ в Вінницькій області проведено огляд відомостей, розміщених у Інтернет-мережі з метою ідентифікації користувача програмного забезпечення миттєвого обміну повідомленнями «Telegram» («id» 599937200), який в групі під назвою «Ушатаем блох!!!» здійснює збір та обмін інформацією щодо розташування військових підрозділів та техніки Збройних сил України на території Донецької та Луганської областей.

-інформацію, надану начальником підрозділу УСБУ у Вінницькій області, здобуту в ході проведення слідчо-розшукових заходів, з якої вбачається, що особа, яка використовує додаток «Telegram» id 599937200 є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_8 внесений в базу «Миротворець», як помічник російських військових злочинців і окупантів. Співучасник злочинів російського влади проти України та її громадян.

Суд першої інстанції, проаналізувавши вказані докази, дійшов правильного висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та у вироку виклав обставини формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним. Наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Досліджені судом доками беззаперечно доводять, що ОСОБА_8 , будучи громадянином України, що підтверджується, зокрема, витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, є учасником інтерактивної групи у додатку «Telegram» під назвою «Ушатаем блох!!!». ID користувача ОСОБА_8 599937200. Вказана група у додатку «Telegram» містить листування щодо місць дислокації, координати та переміщення сил ЗСУ на території бойових дій, фотографії та координати щодо місця розташування та кількості техніки та особового складу. Зміст вказаного листування, наведеного у вироку, беззаперечно підтверджує факт того, що листування за змістом виключає будь-яку іншу мету, ніж допомога представнику держави-агресора, оскільки містить прямі завдання, живий діалог між співрозмовниками, уточнення деталей, способів передачі інформації, змісту інформації, яка затребувана. Зміст переданої інформації також є однозначним, вказана інформація розкриває конкретний умисел особи, що її передає надання допомоги в ураженні засобів сил оборони України, що беззаперечно є діяльністю проти України. Допомога ворогу в умовах воєнного стану, надання представнику іноземної держави, яка є державою-агресором та розпочала війну проти України є дією на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканості обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, оскільки сама суть воєнної агресії РФ полягає у посяганні на суверенітет, недоторканість та цілісність України, її обороноздатності та безпеці.

Важливість, переданої ОСОБА_8 інформації для ворога, шкоду, завдану інтересам держави в разі її отримання іноземною державою при проведенні нею або її представниками підривної діяльності проти України було доведено належними та допустимими доказами, дослідженими в ході судового розгляду провадження.

Одержання представниками іноземної держави РФ в умовах воєнного стану та під час ведення бойових дій проти України, інформації, що передавалась обвинуваченим допомагало у веденні ними підривної діяльності на шкоду державній безпеці, в тому числі могло вплинути на хід бойових дій, на коригування ворогом вогню, несло загрозу життю і здоров`ю особового складу сил оборони та цивільного населення.

Наведені у вироку докази беззаперечно доводять вчинення в умовах воєнного стану громадянином України ОСОБА_8 умисних дій на шкоду на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України у формі надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Твердження сторони захисту про відсутність доказів вчинення злочину ОСОБА_8 є безпідставними.

Докази, на які є посилання у вироку суду, повністю спростовують твердження сторони захисту та доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочині.

Вирок суду належним чином мотивований, відповідає вимогам кримінального закону і підстав для його скасування у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи, як сторона захисту ставить питання в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень місцевим судом положень кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 , апеляційним судом не встановлено.

Аналізуючи викладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника, у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2025 щодо ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_12 ОСОБА_4