Провадження № 1-кп/761/1824/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Києві в режимі ВКЗ із захисниками ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000039 від 03.03.2022, щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміли, Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111; ч.3 ст.255; ч.1 ст.263; ч.1 ст.263; ч.5 ст.407; ч.4 ст.410; ч.4 ст.410 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000039 від 03.03.2022 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111; ч.3 ст.255; ч.1 ст.263; ч.1 ст.263; ч.5 ст.407; ч.4 ст.410; ч.4 ст.410 КК України.

Судом на обговорення поставлено клопотання подане прокурором про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 . Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, раніше враховані при застосуванні до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та вирішенні питання про продовження цього запобіжного заходу ризики на даний час не зменшились та залишаються актуальними, менш суворіші запобіжні заходи не забезпечать ненастання існуючих ризиків та належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Крім того, судом на обговорення поставлено клопотання захисника ОСОБА_6 , про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт та/або із визначенням застави, яке мотивовано, зокрема необґрунтованістю висунутого обвинувачення, недоведеністю ризиків неправомірної процесуальної поведінки ОСОБА_11 , а також погіршенням стану здоров`я обвинуваченого за час перебування останнього в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Також, до суду надійшла заява громадянина США ОСОБА_12 про обрання щодо ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки та бажання взяти останнього на особисту поруку.

У судовому засіданні прокурор своє клопотання підтримав з підстав наведеним у ньому, заперечував щодо задоволення клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 на домашній арешт та/або із визначенням застави. Також заперечував щодо задоволення заяви громадянина США ОСОБА_12 про передачу ОСОБА_11 останньому на поруки.

Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримала своє клопотання з моивів у ньому неведеним та просила задовольнити, з аналогічних підстав вважала клопотання прокурора не обґрунтованим, а ризики наведені у клопотанні не доведеними, про щодо додатково виклала в письмових запереченнях на клопотання прокурора, та які підтримала у судовому засіданні.

Захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_11 щодо задоволення клопотання прокурора заперечували, підтримали клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт та/або із визначенням розміру застави, або просили суд задовольнити клопотання громадянина США ОСОБА_12 про передачу обвинуваченого ОСОБА_11 на особисту поруку.

Заслухавши думки сторін кримінального провадження щодо поданих клопотань та заяви, вивчивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, інші матеріали кримінального провадження, наявні у розпорядженні суду, суд, дійшов наступних висновків.

З обвинувального акта убачається, що ОСОБА_11 висунуте обвинувачення у сукупності кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111; ч.3 ст.255; ч.1 ст.263; ч.1 ст.263; ч.5 ст.407; ч.4 ст.410; ч.4 ст.410 КК України.

Згідно з положенням ч. 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, неможливість завершення досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання визначеним ризикам, перелік яких зазначений у п.п. 1-5 цієї статті, на запобігання яких спрямоване застосування запобіжних заходів.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

За визначенням Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин».

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

До обвинуваченого ОСОБА_11 під час досудового розслідування було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався як слідчими суддями під час досудового розслідування, так і судом під час здійснення судового розгляду даного кримінального провадження.

В ході вирішення питання щодо застосування запобіжного заходу та подовження строку його дії слідчими суддями під час здійснення досудового розслідування враховувалась наявність достатніх даних, які поза розумним сумнівом свідчили про обґрунтованість повідомленої підозри ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Наразі ОСОБА_11 набув вже статус обвинуваченого та обґрунтованість висунутого обвинувачення з`ясовуватиметься та встановлюватиметься судом за результатами судового розгляду, який на даний час триває.

Зі змісту висунутого обвинувачення убачається, що, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості, у тому числі, у тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушеннях.

Так, виходячи зі змісту поняття «обґрунтована підозра», наведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра значить, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Перелік доказів, зібраних під час досудового розслідування, що наведений у реєстрі матеріалів досудового розслідування свідчить про їх вагомість, однак ретельнішу оцінку цим доказам, суд надаватиме під час їх дослідження та вивчення змісту.

Зважаючи на доводи сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що доводи прокурора про наявність у нього достатніх доказів для доведення висунутого обвинувачення є очевидно необґрунтованими та довільними.

Крім того, частково досліджені докази свідчать про їх вагомість.

Також, судом при вирішенні питання доцільності продовження строку дії раніше застосованих заходів забезпечення, враховуються наступні дані щодо особи обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_11 , раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, на утриманні у останнього перебувають батьки пенсійного віку, він неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має.

Наведене дає підстави для висновку про те, що у ОСОБА_11 відсутні сталі соціальні зв`язки такого ступеню, які були б стримуючим фактором для запобігання його втечі від суду.

На момент вирішення питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_11 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обставини, які враховувалися судами раніше не змінилися, ризики не зменшились та продовжують існувати.

Так, при неодноразовому вирішенні питання про доцільність продовження строку дії заходів забезпечення, під час досудового розслідування судами, та колегією суддів, під час судового розгляду кримінального провадження, враховувались існування ризиків можливої неправомірної поведінки ОСОБА_11 , передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Судом враховується міра покарання, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення його винуватості та характер висунутого обвинувачення, суспільна небезпека інкримінованих дій, фактичні обставини за яких інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, усвідомлення обвинуваченим, що в разі доведення винуватості йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі до 15 років, що переконливо дає підстави для висновків про реальне існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, продовження вчинення кримінального правопорушення, незаконного впливу на потерпілих та свідків, експертів.

На переконання суду ненастання вказаних ризиків зумовлене саме застосуванням до обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На переконанн суду, при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу, ризик переховування, а саме втеча обвинуваченого з метою уникнення можливого покарання за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, настане з високим ступенем ймовірності.

Оцінюючи ризик переховування, суд, також враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме те, що ризик втечі, має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови), Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)).

Характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_11 , наявність постійного місця проживання, перебування на утриманні батьків пенсійного віку, наявність державних нагород та відзнак за час проходження служби в органах Служби безпеки України, наявність захворювань, згідно надано медичної документації, у своїй сукупності, не переважають можливих ризиків його неправомірної поведінки, що враховані судом.

Отже, суд, зважаючи на наявні ризики, враховуючи підвищену суспільну небезпеку інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дійшов до обґрунтованого переконання, що загальносуспільний інтерес у даному випадку, переважає інтереси обвинуваченого ОСОБА_11 , та не знаходить підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

У даному випадку, застосований раніше захід забезпечення є виправданими, як захід процесуального примусу, з огляду на фактичні обставини за яких ОСОБА_11 інкримінується вчинення особливо тяжкого, тяжких кримінальних правопорушень.

Доводи сторони захисту, щодо відсутності суспільного інтересу у збереженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 , з огляду на фактичні обставини висунутого обвинувачення, є такими, що не відповідають об`єктивній реальності, а тому суд розцінює їх як не обґрунтовані.

У кримінальному провадженні суспільні інтереси загалом виражені в його завданнях, визначених ст. 2 КПК, та полягають у захисті особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Характер, обставини та наслідки кримінальних правопорушень у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_11 , серед яких є кримінальні правопорушення проти основ національної безпеки України, проти встановленого порядку несення військової служби, в період воєнного стану, беззаперечно свідчать про наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Щодо доводів сторони захисту з приводу погіршення стану здоров`я підзахисного та у зв`язку із цим неможливості утримання його під вартою, не впливають на висновки суду щодо наявності обґрунтованих підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з метою запобіганню встановлених судом ризиків.

При цьому, забезпечення належної медичної допомоги, необхідного лікування особам, що утримуються під вартою в якості попереднього ув`язнення віднесено до обов`язків адміністрації установи попереднього ув`язнення.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює обов`язок держави гарантувати, з урахуванням практичних вимог режиму позбавлення волі, належний захист стану здоров`я та добробуту осіб, яких позбавлено волі, серед іншого шляхом забезпечення їх необхідною медичною допомогою.

Відповідно до ст.21 Закону України « Про попереднє ув`язнення» адміністрація місця попереднього ув`язнення, серед іншого зобов`язана забезпечити осіб, взятих під варту, медичним обслуговуванням.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пивоварник проти України», рівень охорони здоров`я ув`язненого має бути сумісним з людською гідністю. Європейський суд з прав людини наголосив, що охорона здоров`я ув`язнених повинна здійснюватися належним чином, а відсутність належної медичної допомоги може вважатися жорстоким або нелюдським поводженням у значенні статті 3 Конвенції. ЄСПЛ підкреслив, що для того, щоб надана медична допомога могла вважатися належною, потрібно встановити сукупність наступних факторів: 1) факт огляду лікарем і призначення лікування; 2) докладне документування стану здоров`я ув`язненого; 3) оперативність та точність постановки діагнозу і лікування; 4) наявність регулярного і систематичного нагляду за станом здоров`я, розроблення плану лікування; 5) створення умов, необхідних для надання призначеного лікування; 6) медична допомога має відповідати тому рівню, на якому надається населенню в цілому.

Отже, начальник Державної установи «Київській слідчий ізолятор», повинен забезпечити додержання права особи, яка перебуває під вартою, на належну медичну допомогу на рівні, який має бути сумісним з людською гідністю, зокрема в частині забезпечення регулярного медичного нагляду за станом здоров`я ОСОБА_13 і розроблення плану заходів з метою лікування його захворювання, проведення медичного обстеження та забезпечення можливості відповідного лікування (в тому числі проведення оперативного втручання - за умови таких рекомендацій) відповідно до встановленого діагнозу.

Що стосується заяви громадянина США ОСОБА_12 про обрання щодо ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки та передачу йому обвинуваченого на особисту поруку, то її слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

За змістом ч.1 ст.180 КПК України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваними, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Тягар доказування обставин, що свідчать про те, що особи які виявили бажання стати поручителями заслуговують на довіру або особливу довіру, а також обставин, що свідчать про фінансову спроможність вказаних осіб сплатити грошове стягнення у разі невиконання ними взятих на себе зобов`язань, покладається на сторону кримінального провадження, що заявила клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді поруки.

При цьому, застосування особистої поруки є ефективним, коли для обвинуваченого розрив соціальних зв`язків з поручителем, або підрив його авторитету є гіршим ніж застосування більш суворого запобіжного заходу.

Однак, таких обставин судом встановлено не було, при цьому, до заяви не додано будь-яких доказів, аналізуючи, які суд міг зробити висновок, що громадянин США ОСОБА_12 перебуваючи на території іншої держави, зможе ефективно виконати свої зобов`язання, як поручитель, оскількивідсутня реальна можливість належного контролю за виконанням обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 КПК України та реальна можливість доставити обвинуваченого ОСОБА_11 до суду на першу про те вимогу, перешкоджати його втечі від суду.

Також, відповідно до положень ч.4 ст.183; ч.4 ст.199 КПК України, враховуючи фактичні обставини за яких інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, суд не вбачає правових підстав для визначення розміру застави.

А тому, слід відмовити у задоволенні клопотань сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт та/або із визначенням застави та у задоволенні заяви громадянина США ОСОБА_12 про обрання щодо ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, а клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід задовольнити.

Строк дії ухвали слід встановити 60 днів.

Керуючись ст. ст. 132, 177, 178, 180, 183, 201, 202, 331 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 з тримання під вартою на домашній арешт та/або з визначенням розміру застави, в розмірі, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України - залишити без задоволення.

У задоволенні заяви громадянина США ОСОБА_12 про обрання відносно ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки громадянина США ОСОБА_12 , відмовити.

Клопотання прокурора ОСОБА_5 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_11 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто по 13 вересня 2025 року включно.

Строк дії ухвали встановити 60 днів, по 13 вересня 2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, що утримується під вартою з моменту отримання її копії.

Повний текст ухвали судом проголосити 17 липня 2025 року.

Судді:

___________ _____________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3