Справа № 742/4572/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/570/25
Категорія - ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 , (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 , (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного 17 серпня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000403, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 квітня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Прилуки, Чернігівської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично проживає, раніше судимого:

- 03 жовтня 2002 року Прилуцьким міським судом Чернігівської області за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 3 роки 3 місяці;

- 18 грудня 2009 року Срібнянським районним судом Чернігівської області ч.3 ст.15 ч.1 ст.308 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 4 роки, звільнений від відбування покарання на підставі ст.75, 76 КК України з іспитовим строком на 3 роки;

- 10 січня 2014 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 3 роки, яке змінено рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2014 року на позбавлення волі строком на 5 років,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 квітня 2025 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 задоволено, стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої 50 000 гривень в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та 20 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду обвинуваченим ОСОБА_8 була подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати вирок суду, закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, а цивільний позов ОСОБА_9 залишити без розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що встановлені судом першої інстанції обставини кримінального правопорушення не відповідають фактичним обставинам, оскільки в ході інциденту з ОСОБА_9 остання намагалася вирвати у нього з рук телефон та пошкодила його, натомість він не хапав потерпілу за плече, не стискав, не відштовхував від себе. Вважає, що надані стороною обвинувачення докази не підтверджують наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки допитані свідки не бачили, щоб він хапав чи стискав за плече ОСОБА_9 , чи якимось іншим чином наносив їй тілесні ушкодження. Обвинувачений зазначає, що не мав умислу на заподіяння потерпілій ніяких тілесних ушкоджень та не бажав спричинити ніякої шкоди, а тому у його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення.

Як встановлено судом першої інстанції, 16 серпня 2023 року, близько 13 години ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні амбулаторії загальної практики - сімейної медицини №1 КНП «ПМЦПМСД» №1 по вул.Гвардійській, 88/2 в м.Прилуки Чернігівської області, переслідуючи єдиний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання на грунті раптово виниклих неприязних відносин з останньою, діючи умисно схопив своєю лівою рукою потерпілу за праве плече та стиснув, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження, а саме: синець передньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча, 2-а синці задньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №222 від 21.08.2023 у потерпілої ОСОБА_9 виявлені наступні тілесні ушкодження: синець передньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча, 2-а синці задньо-внутрішньої поверхні верхньої третини правого плеча, які відповідно до пп.2.3.26, 2.3.5 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Заслухавши доповідача, адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК України наведено докладні мотиви.

За матеріалами провадження місцевим судом ретельно перевірено доводи сторони захисту щодо відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Зазначені в судовому рішенні мотиви про визнання цих доводів безпідставними, апеляційний суд вважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів, які б викликали сумніви у їх достовірності. Всі докази, на яких ґрунтується обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності.

Свої висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував, дослідив і проаналізував показання:

- обвинуваченого ОСОБА_8 , який не визнав своєї вини у спричиненні тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , стверджував, що саме вона спричинила йому шкоду майнового характеру, пошкодивши його телефон;

- потерпілої ОСОБА_9 , яка повідомила, що 16 серпня 2023 року, близько 13 год 00 хв., повертаючись до свого кабінету, ОСОБА_8 , не являючись її пацієнтом, забіг за нею в кабінет і в грубій формі почав вимагати виписати снотворний препарат «Сонат», який обмежений у використанні, рецептурний, тому вона відмовилася виписувати такий рецепт. Обвинувачений почав проявляти агресію, знімав відео на телефон, погрожував лікарці звільненням, він махав руками, кричав, тому вона підійшла до дверей та попросила його вийти. ОСОБА_8 сильно схватив її лівою рукою за праву руку та стиснув так, що не змогла вирвати руку, вона вибігла в коридор, при цьому він тримав її за руку, поки не підбігли її коллеги;

- свідка ОСОБА_10 , згідно показань якої, 16 серпня 2023 року, вона чула розмову на підвищених тонах з колегою, потім почула крики та грюкіт, тому вискочила в коридор та побачила, як ОСОБА_9 впала на двері кабінету щеплень, а ОСОБА_8 шарпав та штовхав її, замахувався на останню, вибігав з приміщення амбулаторії, забігав в кабінет до ОСОБА_10 , вимагав виписати йому препарат та при цьому знімав відео на телефон, його поведінка була неадекватною. Після інциденту у потерпілої були подряпини на обличчі та шиї, синці на руках, чого не було до того;

- свідка ОСОБА_11 яка пояснила, що прибирала кабінет щеплень, почула крики та відкрила двері в коридор. В той момент помітила ОСОБА_9 та якогось чоловіка, який штовхнув потерпілу, від чого вона впала на неї. Після цього чоловік ще замахнувся на ОСОБА_9 , але свідок притримала його руку;

- свідка ОСОБА_12 згідно показань якої, вона була на прийомі разом з лікаркою ОСОБА_9 , а ОСОБА_8 , коли зайшов у кабінет, то вже був агресивно налаштований, почав вимагати від лікарки виписати рецепт на заспокійливе для матері. ОСОБА_9 повідомила йому, що не може виписати такий препарат та запропонувала інший. Обвинувачений почав знімати відео на телефон та погрожувати. Потерпіла піднялася та пішла до дверей, щоб попросити його вийти, але у цей момент ОСОБА_8 штовхнув її в плече та замахнувся так, наче хотів вдарити по обличчю;

- свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що коли влітку 2023 року до ОСОБА_9 приходив ОСОБА_8 , то вона працювала у кабінеті лікарки за комп`ютером. Обвинувачений звернувся до лікарки з якимось питанням, а після її відповіді у кабінеті зчинився галас і вони вибігли у коридор;

- свідка ОСОБА_14 , яка пояснила, що сімейна лікарка Ситник виписала їй заспокійливі ліки, які закінчилися, тому 16 серпня 2023 року її син ОСОБА_8 пішов до амбулаторії за рецептом на ці ліки, але їхня сімейна лікарка була у відпустці і прийом замість неї вела лікарка ОСОБА_9 , яка відмовилася виписати такі ліки.

На підтвердження встановлених обставин щодо винуватості обвинуваченого, крім вище наведених показань, судом першої інстанції також враховано дані, що, зокрема, містяться у наступних доказах:

- висновку експерта №222 від 17 серпня 2023 року, згідно якого у ОСОБА_9 мають місце тілесні ушкодження, які виникли від не менше ніж трьох травматичних дій тупих предметів, якими могли бути пальці рук сторонньої особи внаслідок стискання, за механізмом тиснення, по давності можуть відповідати 16 серпня 2023 року, та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я;

- відеозаписах, зроблених на телефон ОСОБА_8 , якими зафіксовано, що після відмови лікарки ОСОБА_9 виписати обвинуваченому рецепт на ліки для матері він почав їх вимагати, підвищуючи на лікарку голос, після чого вона попросила його вийти з кабінету.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторони захисту в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі, були предметом дослідження під час судового розгляду, вони отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Також, суд дотримався вимог ст. 10 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК України.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 отримано в порядку, визначеному КПК України, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні.

Вищенаведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дав їм у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що досліджені судом першої інстанції докази з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, як подію кримінального правопорушення саме в тому об`ємі, яке інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_8 , так і те, що зазначений злочин вчинено саме обвинуваченим.

Доводи сторони захисту, що встановлені судом першої інстанції обставини кримінального правопорушення не відповідають фактичним обставинам, оскільки обвинувачений не хапав потерпілу за плече, не стискав, не відштовхував від себе і допитані свідки не бачили вказаних дій з його боку колегія суддів не може визнати обґрунтованими з наступних підстав.

Показання потерпілої, щодо перебігу подій за участі ОСОБА_8 , в ході яких вона отримала тілесні ушкодження, повністю узгоджуються та підтверджуються, як показаннями свідків так і доказами у кримінальному провадженні.

Зокрема, про початок конфлікту в кабінеті ОСОБА_9 , саме після відмови останньої виписати рецепт на ліки, вказують у своїх показаннях свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , при цьому остання повідомила, що при спробі попрохати ОСОБА_8 вийти з кабінету, останній штовхнув ОСОБА_9 та замахнувся на останню. Крім того, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які було безпосередніми свідками продовження конфлікту в коридорі біля кабінету потерпілої, вказували, що обвинувачений штовхав потерпілу.

Вказаний перебіг подій беззаперечно дає підстави для ствердного висновку про можливість отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 від дій саме ОСОБА_8 , які були виявлені в подальшому в ході експертного дослідження.

При цьому колегія суддів враховує, що в ході вказаного перебігу подій дії обвинуваченого ОСОБА_8 мали саме умисний характер та не можуть бути оцінені як необережність.

Так, умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження (ст. 125 КК України) з суб`єктивної сторони, характеризується тільки умисною формою вини.

Відповідно до ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий та непрямий.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припустила їх настання.

Інтелектуальний момент непрямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Непрямий умисел повністю збігається з прямим умислом за такою ознакою інтелектуального моменту, як усвідомлення. Однак інша ознака - передбачення суспільно небезпечних наслідків - значно відрізняється від подібної ознаки прямого умислу. Відповідно до закону при прямому умислі винний передбачає наслідки як можливий або неминучий результат свого суспільно небезпечного діяння, а при непрямому умислі він передбачає лише можливість настання таких наслідків.

Відповідно до положень ст. 25 КК України необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

Отже, розмежування умисного заподіяння особі легкого тілесного ушкодження від необережного заподіяння такого ушкодження здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих діянь.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про умисність дій ОСОБА_8 , оскільки, штовхаючи руками потерпілу та хапаючи її руками, обвинувачений передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, а саме того, що остання може отримати тілесні ушкодження, при цьому, не маючи активних дій потерпілої у відповідь, не тільки не припинив своїх дій, а навпаки, продовжував їх, про що прямо свідчить висновок експерта, відповідно до якого тілесні ушкодження у потерпілої виникли від не менш ніж трьох травматичних дій , тобто на переконання суду, ОСОБА_8 розумів значення своїх дій, неминучі наслідки цих дій і бажав настання передбачуваних наслідків свого діяння, отже діяв з прямим умислом.

Враховуючи встановлені під час судового провадження обставини, дослідивши вищенаведені докази у їх сукупності, і провівши їх детальний аналіз, перевіривши доводи сторони обвинувачення та захисту, показань обвинуваченого, свідків, надавши сторонам кримінального провадження усі процесуальні можливості надання доказів, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність у повному обсязі поза розумним сумнівом вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а його дії, судом першої інстанції, кваліфіковані вірно.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому, то колегія суддів враховує наступне.

Згідно норм ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочини, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів.

При обранні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання, місцевий суд вірно врахував ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, особливості й обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого. Прийняв до уваги відсутність обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання і вмотивовано дійшов висновку про можливість призначити ОСОБА_8 покарання в межах встановлених санкцією інкримінованої статті.

Із цим висновком погоджується колегія суддів, оскільки, судом першої інстанції при винесенні вироку відносно ОСОБА_8 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, а визначений обвинуваченому розмір покарання є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Щодо вимоги апеляційних скарг про необхідність залишення без розгляду цивільного позову потерпілої, то колегія суддів звертає увагу, що на обґрунтування зазначених вимог, в апеляційній скарзі не наведено переконливих мотивів з цього приводу.

Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

На переконання апеляційного суду, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції у повній мірі виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості прийшов до обґрунтованого висновку про розмір відшкодування на користь потерпілої, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню не підлягає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального закону, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4