КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника власників майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 09.05.2025 залишено без задоволення клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000969 від 01.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, прокурор Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на тимчасово вилучене майно з метою збереження речових доказів, яке було вилучено 03.04.2025 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон ІPhone 15 Pro max, сірого кольору, який належить ОСОБА_7 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що за результатами проведення обшуків за місцем розташування ІНФОРМАЦІЯ_1 (директором якої є ОСОБА_7 ), КК « ІНФОРМАЦІЯ_2 », районних ІНФОРМАЦІЯ_3 , ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », а також _____________________________________________________________________________________

Справа 758/5103/25 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/4121/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

за місцем проживання та у транспортних засобах фігурантів кримінального провадження, було виявлено та вилучено, у тому числі мобільні телефони фігурантів, що містять: чати у месенджерах з перепискою щодо протиправної діяльності; розрахункову, будівельно-технічну та будівельно-звітну документацію щодо проведення ремонтних робіт, а також виявлено робочу групу з переписками щодо протиправного залучення робітників та техніки районних ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вилучений за місцем проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 мобільний телефон (який на даний час повернуто) належить останньому та визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні, оскільки в органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що у ньому можуть міститися відомості щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Зокрема, може міститися інформація щодо бухгалтерських та інших документів, що мають значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, а також переписки між учасниками злочинної схеми причетними до вчинення злочину.

Крім того, вилучений мобільний телефон обладнаний системою логічного захисту, доступ до якого обмежено та проведення огляду наразі неможливо, оскільки потребує залучення відповідних спеціалістів та можливо призначення відповідної комп`ютерно-технічної експертизи.

Апелянт вважає, що на вилучене в ході обшуку майно необхідно накласти арешт з метою збереження речових доказів, оскільки воно визнано речовим доказом та підлягає додатковому дослідженню, огляду, тощо.

30.06.2025 від представника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_9 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких представник посилався на необгрунтованість доводів апелянта, та зазначав, що вилучений мобільний телефон не належить ОСОБА_7 , не містить ознак речових доказів, та ОСОБА_7 не проживає у квартирі, в якій було проведено обшук.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив накласти арешт на вилучений мобільний телефон, думку представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділом Подільського УП ГУНП у місті Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000969 від 01.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Згідно даних клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), КК « ІНФОРМАЦІЯ_5 » районних ШЕУ у м. Києві спільно з посадовими особами ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », під час виконання робіт по договору №73 від 08.05.2024, між КП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », щодо проведення поточного ремонту вул. Кирилівська (від вул. Троїцько-Кирилівська в напрямку вул. Ярославська) у Подільському районі м. Києва, здійснили заволодіння бюджетними коштами в умовах воєнного стану шляхом завищення обсягів робіт та використаних матеріалів.

Зокрема, згідно електронної системи публічних закупівель ІНФОРМАЦІЯ_7 , переможцем тендеру ІНФОРМАЦІЯ_8 обрано ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », однак, договір між КП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » підписаний тільки 08.05.2024.

Водночас, 02.05.2024 здійснено огляд місця проведення ремонтних робіт, під час якого встановлено, що по вулиці Кирилівський Подільського району м. Києва від будинку 86 до будинку 126/2 виконуються роботи по поточному ремонту дороги та тротуарів силами ІНФОРМАЦІЯ_9 та інших районних ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, у зв`язку із тим, що роботи фактичного виконувалися працівниками районних ІНФОРМАЦІЯ_3 , табелювання останніх здійснювалося за сумісництвом у ІНФОРМАЦІЯ_9 (табельовано 4 години, однак, фактично працювали понад 8 годин) та одночасно у ШЕУ за основним місцем роботи (табельовано 8 годин, фактично не відпрацьовано), що підтверджено довідкою спеціаліста, та висновком судової економічної експертизи №24-1/03-2025 від 24.03.2025, враховуючи викладене, посадові особи районних ШЕУ здійснили можливу розтрату грошових коштів із бюджетного фонду заробітної плати підпорядкованих підприємств на суму 3 126 427,00 грн.

Під час тимчасового доступу в ІНФОРМАЦІЯ_10 отримано інформацію та відомості щодо сум, джерел та підстав отримання заробітної плати.

В подальшому, оперативним шляхом встановлено особи робітників районних ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також їх контактні номери телефонів 100 осіб. З метою документування факту перебування останніх, на об`єкті будівництва по вул. Кирилівська у м. Києві, отримано тимчасовий доступ і вилучено інформацію, наявну у ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_12 », ПрАТ ІНФОРМАЦІЯ_13 » у електронному вигляді, щодо прив`язки кінцевого термінального обладнання абонентів до базових станцій. Зазначену інформацію 19.03.2025 направлено для проведення кримінального аналізу в Департамент оперативно-технічного забезпечення НП України.

Відповідно до довідки спеціаліста, підтвердженої висновком судової економічної експертизи №24-1/03-2025 від 24.03.2025, сума збитків завданих внаслідок протиправного залучення працівників районних ІНФОРМАЦІЯ_3 складає 3 126 427,00 грн.

У ході досудового розслідування встановлено осіб, які можуть бути причетні до вчинення кримінального правопорушення, серед яких у клопотанні зазначено директора ІНФОРМАЦІЯ_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_15 ) ОСОБА_7 та інших осіб.

Ухвалою слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_16 від 13.03.2025 у справі № 758/3485/25 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 03.04.2025, цього ж дня проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон iPhone 15 Pro max сірого кольору та iPhone 15 Pro, сірого кольору, imei: НОМЕР_1 .

Постановою старшого слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_10 від 03.04.2025 вищевказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

10.04.2025 прокурор Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Подільського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт на майно, тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме мобільний телефон iPhone 15 Pro max сірого кольору та iPhone 15 Pro, сірого кольору, imei: НОМЕР_1 , за місцем проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .

Як убачається із матеріалів провадження, у ході судового розгляду клопотання, прокурор ОСОБА_5 в суді першої інстанції частково підтримав подане клопотання, та просив його задовольнити лише в частинні накладення арешту на майно ОСОБА_7 - мобільний телефон телефон iPhone 15 Pro max сірого кольору.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 09.05.2025 залишено без задоволення клопотання прокурора про арешт майна, з підстав недоведеності стороною обвинувачення відповідності вилученого мобільного телефону ознакам речових доказів.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Так, обґрунтовуючи в клопотанні підстави для накладення арешту на мобільний телефон, вилучений в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , прокурор у клопотанні посилався на необхідність збереження даного майна як речових доказів у кримінальному провадженні.

Разом з тим, не зважаючи на те, що органом досудового розслідування визнано речовим доказом майно, вилучене в ході обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , прокурором у клопотанні не доведено таку мету арешту даного майна, як збереження речових доказів.

Так, надані суду матеріали, не містять відомостей та даних, які б давали розумні підстави вважати, що вилучений мобільний телефон є знаряддям чи предметом вчинення кримінальних правопорушень, зберіг на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, набутий кримінально протиправним шляхом або отриманий внаслідок вчинення кримінальних правопорушень.

Як клопотання прокурора, так і постанова про визнання майна речовими доказами, містять лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин імовірного вчинення кримінального правопорушення та перелік норм КПК України щодо арешту майна з метою збереження речових доказів, без належного обгрунтування, за яким із критеріїв, передбачених ст. 98 КПК України, вилучений мобільний телефон визнаний речовим доказом, які сліди злочину він містить, або інші відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Крім того, згідно положень п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

У порушення вказаних вимог, клопотання прокурора не містить відомостей на підтвердження тієї обставини, що вилучений за адресою: АДРЕСА_1 мобільний телефон належить саме ОСОБА_7 . Жодних даних, які б свідчили про проживання ОСОБА_7 за вищевказаною адресою, до клопотання не долучено.

Крім того, станом на день апеляційного розгляду суду не надано відомостей про проведення огляду вилученого 03.04.2025 мобільного телефону або призначення експертного дослідження даного телефону, які б давали підстави для висновку про наявність на ньому відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 07.06.2007 по справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість використанні державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має бути очевидна істотна причина.

З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на вказане у клопотанні майно, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника такого майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ураховуючи наведені обставини, клопотання про арешт майна не містить, та органом досудового розслідування не надано доказів того, що майно, вилучене в ході в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 може бути речовими доказами у кримінальному провадженні, про що обгрунтовано зазначив слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі.

На переконання колегії суддів, прокурор у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Таким чином, арешт на вказане у клопотанні майно не може бути накладений за обставин, викладених в клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи про те, що вилучене майно може містити на собі відомості, які можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні, є необгрунтованими, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на вилучене майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року -без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3