Справа № 489/3567/25
Провадження № 1-кс/489/1186/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

08 травня 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Інгульського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого, погоджене з прокурором, у кримінальному провадженні № 0000879 від 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного у його вчиненні

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Павлиш Онуфрієвського району Кіровоградської області, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, на час вчинення кримінального правопорушення перебуваючого на посаді механіка-водія медичного пункту 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , неодруженого, маючого на утриманні малолітню дитину з інвалідністю, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , а проживаючого по АДРЕСА_2 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимого,

з участю прокурора ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

встановив:

Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 407 КК України. До слідчого судді надійшло клопотання слідчого, погоджене з прокурором, про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з наявністю ризиків того, що він може переховуватися від органу досудового розслідування, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інші кримінальні правопорушення.

Прокурор підтримав подане клопотання та просив його задовольнити.

Підозрюваний та захисник просили відмовити у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою через недоведеність вказаних у ньому ризиків. При цьому, ОСОБА_3 підтвердив обставини самовільного залишення місця служби, причиною якого стала необхідність повернення додому для догляду за хворою дитиною з інвалідністю з дитинства, яка проживає разом з ним та знаходилася у його матері, яка померла під час проходження ним військової служби. Повернувшись додому в с. Павлиш Олександрійського району, він проживав за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 , а останнім часом по АДРЕСА_2 , та доглядав за своїм сином. Жодних повісток про виклик до слідчого та повідомлень про підозру не отримував, не переховувався від органу досудового розслідування, не вчиняв жодних дій, направлених на вплив на свідків та перешкоджання кримінальному провадженню. Також підозрюваний зазначив, що на даний час має намір повернутися на військову службу та буде вирішувати питання щодо звільнення зі служби у зв`язку з необхідністю догляду за хворою дитиною.

Вислухавши учасників кримінального провадження, дослідивши письмові матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов таких висновків.

При розгляді клопотання встановлено, що ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме в тому, що будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та перебуваючи на посаді механіка-водія медичного пункту 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , 06.06.2023 самовільно залишив місце служби, тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану по даний час.

17.09.2024 слідчим складено повідомлення про підозру ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 407 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення за відсутності останнього, копія якого, відповідно до супровідних листів, була направлена до військової частини, в якій він проходив службу, а також підозрюваному засобами поштового зв`язку. Обґрунтованість підозри підтверджується матеріалами клопотання, в тому числі актом службового розслідування, протоколом допиту свідка, а також особистими показаннями ОСОБА_3 , наданими під час розгляду клопотання. При цьому, обґрунтованість підозри на даному етапі не вимагає доведення вказаних фактів та вини підозрюваного у вчиненому діянні поза розумним сумнівом.

Проте, в матеріалах клопотання відсутні фактичні дані про те, що вищевказане повідомлення про підозру було фактично отримане ОСОБА_3 , оскільки на доданих до клопотання світлокопіях рекомендованих повідомлень відсутні будь-які позначення про вручення/невручення поштових відправлень. Крім того, із супровідного листа та поштового відправлення слідує, що місцем проживання слідчий зазначив іншу адресу, аніж та, за якою проживав підозрюваний.

Постановою слідчого від 20.09.2024 зупинене досудове розслідування та оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_3 .

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.10.2024 наданий дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_3 з метою приводу до слідчого судді для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Постановою слідчого від 07.05.2025 відновлене досудове розслідування.

Відповідно до протоколу затримання, 07.05.2025 о 17:40 годині в АДРЕСА_2 , тобто за фактичним місцем проживання ОСОБА_3 затриманий на підставі ухвали слідчого судді від 17.10.2024 та 08.05.2025 йому вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК.

Згідно зі ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 8 ст. 176 КПК, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя враховує вимоги пунктів 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), його поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Конституційний Суд України неодноразово вказував, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими. У разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, рішення від 25 червня 2019 року № 3-68/2018).

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Корнійчук проти України» від 30 січня 2018 року наголошено, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади; обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання на додаток до наявності обґрунтованої підозри (§ 57).

Крім того, слідчий суддя, враховує вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується суд при вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме: тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

За положеннями статей 131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Рішення про застосування одного з видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК України конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Натомість, при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу наявність заявлених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є припущенням, але зі значною долею вірогідності, оскільки закон використовує словосполучення «наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків». Однак, сторона обвинувачення має довести можливість такого припущення не загальними міркуваннями, а конкретними фактами та обставинами, які підтверджуються відповідними доказами. А завданням слідчого судді, в контексті положень ст. 3 КПК України, за яким до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, є перевірка вказаних ризиків та відповідних фактів, які як обґрунтовують їх наявність, так і спростовують.

Проте, заявлені в клопотанні ризики стороною обвинувачення обґрунтовуються виключно загальними міркуваннями без вказівки на конкретні факти чи події, які підтверджують такі ризики з наданням відповідних доказів цього.

Так, заявлений стороною обвинувачення ризик переховування підозрюваного, який є військовослужбовцем ЗСУ, від органу досудового розслідування через можливість його виїзду на тимчасово окуповану територію України є очевидно безпідставним, оскільки такі дії зумовлять потрапляння його до ворога та більш серйозні, непередбачувані та незворотні наслідки, аніж загроза кримінального покарання в межах даного кримінального провадження.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що після вчинення інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення останній повернувся до свого постійного місця проживання, в якому мешкає протягом тривалого періоду часу, влаштувався, хоч і неофіційно, на роботу та мешкав разом з малолітньою дитиною ОСОБА_6 , яка має інвалідність та у зв`язку з цим потребує його постійного догляду та підтримки, що стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не заперечувалося та не спростовано жодними належними та допустимими доказами.

Натомість на підтвердження обставин того, що на утриманні підозрюваного знаходиться малолітній син - дитина з інвалідністю, який проживає разом з ним та потребує його постійного догляду, є договір між батьками щодо здійснення батьківських прав по вихованню дитини та визначення її місця проживання від 18.04.2023, свідоцтво про народження ОСОБА_6 ; висновок про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 31.08.2022 № ІРЦ-85710/2022/358689; індивідуальна програма реабілітації інваліда № 13 (вікова категорія від 0 до 18 років).

Також, в матеріалах клопотання відсутні будь-які докази щодо того, що з часу реєстрації кримінального провадження 21.07.2023 та до часу складення повідомлення про підозру 17.09.2024, а також до моменту фактичного затримання слідчим направлялися ОСОБА_3 повістки про необхідність явки до органу досудового розслідування в конкретні дати та час, які ним були фактично отримані, однак останній не з`являвся за вказаними викликами, що він категорично заперечував при розгляді клопотання.

Більш того, з матеріалів клопотання слідує, що навіть після складення повідомлення про підозру слідчий направив його копію підозрюваному засобами поштового зв`язку, однак не за зареєстрованим місцем постійного проживання, а за іншою адресою. Крім того, як зазначено вище, додані до клопотання рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, зокрема від 19.09.2024 (через два дні після складення повідомлення про підозру), не містять будь-яких підписів ОСОБА_3 або осіб, які з ним проживають, про фактичне отримання вказаного поштового відправлення, або зазначення інших даних про неможливість його вручення адресату та з яких саме причин. При цьому, підозрюваний категорично заперечував, що викликався будь-яким чином до слідчого як до складення повідомлення про підозру, так і після нього, незважаючи на те, що він постійно проживав за зареєстрованим місцем проживання разом зі своїм малолітнім сином. Натомість вказані твердження підозрюваного стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не спростовувалися взагалі.

Крім того, на спростування того, що слідчим вживалися заходи для виклику ОСОБА_3 до органу досудового розслідування та фактично встановлювалося місце його проживання є те, що постанова про оголошення у розшук підозрюваного та зупинення досудового розслідування була винесена наступного дня після відправлення останньому, згідно з відомостями з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копії повідомлення про підозру, дані про фактичне отримання якого відсутні. Тобто, слідчий дійшов висновку про факт переховування ОСОБА_3 ще до того моменту, коли вказане поштове відправлення було фактично направлене адресату після його здачі до відділу поштового зв`язку.

Також, до клопотання не було додано копій відповідних повісток чи розписок, в яких би було зазначено точні дати та час виклику ОСОБА_3 до органу досудового розслідування, зокрема після складення відносно нього повідомлення про підозру, тобто після набуття ним процесуального статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

При цьому, наявний у клопотанні рапорт оперуповноваженого від 20.09.2025 не може бути єдиним достатнім, належним та достовірним підтвердженням факту переховування ОСОБА_3 від органу досудового розслідування та неможливості встановити місце його проживання, оскільки викладені у ньому дані не підтверджуються жодними іншими доказами.

Натомість, спростовують викладені у рапорті твердження про відсутність ОСОБА_3 за місцем постійного проживання та неможливість встановлення його місцеперебування відомості з протоколу його затримання, в якому зазначено, що ОСОБА_3 був фактично затриманий в населеному пункті постійного мешкання в АДРЕСА_2 , на якій, за твердженням самого підозрюваного під час розгляду клопотання, він постійно проживає.

Зазначені обставини повністю спростовують необґрунтовані припущення сторони обвинувачення про те, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим вказаний ризик є недоведеним.

Також слідчий суддя вважає необґрунтованим зазначений у клопотанні ризик незаконного впливу підозрюваного на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки, по-перше, в клопотанні не вказані конкретні свідки, на яких може вплинути підозрюваний та яким саме чином, враховуючи факт постійного перебування за місцем проживання. По-друге, не надані докази того, що з часу вчинення підозрюваним відповідного кримінального правопорушення він намагався вплинути на свідків в даному провадженні. По-третє, факт залишення підозрюваним місця служби задокументований відповідними письмовими доказами, в тому числі матеріалами службового розслідування військової частини, тому показання свідків в такій категорії справ не є визначальними, а, отже, і ризик впливу на таких свідків несуттєвий для даного кримінального провадження. По-четверте, з протоколу допиту свідка ОСОБА_7 слідує, що причиною, через яку ОСОБА_3 самовільно залишив місце служби, могла бути смерть його матері, яка доглядала дитину з інвалідністю підозрюваного, у зв`язку з чим не було кому доглядати за вказаною дитиною. Вказане, у свою чергу, підтверджує доводи підозрюваного про причини самовільного залишення місця служби та подальше перебування після цього в населеному пункті за місцем свого постійного проживання.

Також військовослужбовці, які продовжують військову службу і можуть бути потенційними свідками у провадженні, фактично не мають змоги контактувати з підозрюваним, який перебуває поза службою. Крім того, досудове розслідування в даному кримінальному провадженні триває майже два роки, тому в органу досудового розслідування було цілком достатньо часу та можливостей встановити та допитати необхідних йому свідків.

За такого, слідчий суддя доходить висновку про відсутність зазначеного ризику.

Крім того, заявлений стороною обвинувачення ризик того, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином через те, що на теперішній час не проведені всі можливі та необхідні слідчі дії, а підозрюваний, перебуваючи на волі та дізнавшись з матеріалів клопотання про зібрані стороною обвинувачення докази на підтвердження його винуватості, може вживати заходи для перешкоджання об`єктивності досудового розслідування, - слідчий суддя вважає нічим необґрунтованим припущенням, оскільки, по-перше, досудове розслідування даного кримінального провадження триває значний проміжок часу і в органу досудового розслідування було достатньо часу провести необхідні слідчі дії, спрямовані на здобуття та фіксацію необхідних доказів. По-друге, в клопотанні не описано, яким саме чином таке перешкоджання може бути вчинене підозрюваним, враховуючи той факт, що в ході всього періоду досудового розслідування підозрюваний не вчиняв будь-яких дій, направлених на перешкоджання кримінальному провадженню, хоча мав таку можливість. По-третє, фактично сторона обвинувачення, ініціювавши відповідне клопотання про застосування запобіжного заходу, дала змогу ознайомитись підозрюваному з матеріалами клопотання та зібраними доказами, тим самим зумовила заявлений нею ж ризик і в подальшому це й же ризик поклала в основу клопотання.

У зв`язку з викладеним, вказаний ризик є також недоведеним.

Також необґрунтованим є вказаний у клопотанні ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, який спростовується тим, що підозрюваний раніше не судимий, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, працював неофіційно, у зв`язку з чим отримував дохід, що стороною обвинувачення не заперечувалося. Також під час розгляду клопотання підозрюваний висловив позицію повернутися на військову службу та вирішувати питання щодо звільнення з неї для можливості здійснювати догляд свого малолітнього сина з інвалідністю.

Крім того, під час вирішення клопотання слідчий суддя враховує дані щодо особи підозрюваного, який раніше не судимий, не має негативної характеристики, має міцні соціальні зв`язки, а також визнав свою вину у вчиненому, надав показання з приводу обставин скоєного, виявив бажання повернутися на військову службу, і вказана обставина може бути підставою для звільнення його від кримінальної відповідальності.

Отже, зазначені у клопотанні ризики є необґрунтованими та непідтвердженими припущеннями, натомість фактична поведінка підозрюваного та спосіб його життя спростовують не підкріплені жодним чином вказані у клопотанні ризики.

Жодних інших обґрунтувань щодо наявності вказаних у клопотанні або існування інших ризиків стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не наведено.

Натомість, слідчий суддя вважає необхідним наголосити на тому, що сама по собі тяжкість покарання, що може загрожувати підозрюваному, у разі визнання його винуватим у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, не може бути підставою для визначення йому запобіжного заходу, оскільки за таких умов, при відсутності необхідних даних щодо наявності ризиків, порушуватиметься загальна засада кримінального провадження - презумпція невинуватості (ст. 17 КПК України), за якою поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. За такого, застосування запобіжного заходу лише з підстав тяжкості інкримінованого злочину за наявності фактів, які підтверджують належну поведінку підозрюваного в період, коли до нього не був застосований будь-яких запобіжний захід чи процесуальний примус, буде необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам закону.

З цих самих підстав слідчий суддя вважає недопустимим застосування запобіжного заходу з мотивів того, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, в умовах воєнного стану є особливо небезпечне і застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваних в такій категорії правопорушень зумовить відмову від вчинення подібних кримінальних правопорушень іншими особами.

Застосування запобіжного заходу відповідно до закону має виключно індивідуальний характер з урахуванням особи, суті кримінального правопорушення, наявності відповідних ризиків, а також процесуальної поведінки особи в кримінальному провадженні.

Крім того, запобіжний захід не є покаранням і, за будь-яких обставин, не може застосовуватись з тією ж метою, з якою призначається особі покарання за вироком суду. Натомість, виховна мета, відповідно до частини другої статті 50 КК України, є саме метою покарання, тому така підстава не може бути покладена в основу ухвали про застосування запобіжного заходу.

Підсумовуючи викладене, слідчий суддя доходить висновку, що стороною обвинувачення не доведена наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із заявлених в тексті клопотання ризиків.

Натомість, відповідно до частин першої - третьої статті 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті. Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

У зв`язку з цим, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у задоволенні клопотання про застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу та вважає доцільним з метою досягнення визначених статтею 2 КПК України завдань кримінального провадження зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду відповідно до частини третьої статті 194 КПК України.

Керуючись стст. 176-178,182,183,193-194,196-197,309,372 КПК України, слідчий суддя

постановив:

У задоволенні клопотання слідчого ОСОБА_8 , погодженого з прокурором ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні 0000879 від 21.07.2023 за ч. 5 ст. 407 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_3 - відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 194 КПК України, зобов`язати підозрюваного ОСОБА_3 прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текс ухвали складений 12.05.2025.

Слідчий суддя ОСОБА_1