Справа № 199/7541/25
ВИРОК

іменем України

18 липня 2025 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участі:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000307, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05.05.2025 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у с. Рачки Чуднівського району, Житомирської області, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, тимчасово не працюючої, розлученої, не маючої на утриманні дітей або осіб похилого віку, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

В С Т А Н О В И В:

Відповідно рішення Вищої ради правосуддя від 24.09.2024 №2797/0/15-24 змінена з 7 жовтня 2024 року територіальна підсудність судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області шляхом її передачі до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська (на теперішній час міста Дніпра).

Суд уважає доведеним, що відповідно до наказу начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 226 о/с від 26.05.2023 капітана поліції ОСОБА_5 призначено на посаду інспектора відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області та відповідно до наказу начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 48 о/с від 20.01.2021 старшого сержанта поліції ОСОБА_6 призначено на посаду поліцейського відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є представниками органу виконавчої влади, які повинні служити суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидіяти злочинності, підтримувати публічну безпеку і порядок.

Згідно зі ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські Покровського РУП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час виконання покладених на поліцію повноважень є представниками держави, а їх законні вимоги є обов`язковими для виконання всіма фізичними та юридичними особами.

Таким чином, поліцейські Покровського РУП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_5 та ОСОБА_6 постійно здійснюють функції представника влади та відповідно до Примітки 1 ст. 364 Кримінального кодексу України є службовими особами.

У відповідності до функціональних обов`язків інспектора ОСОБА_5 та поліцейського ОСОБА_6 відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, які затверджені 04.01.2025 начальником Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, під час несення служби ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зобов`язані: уживати заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; застосовувати поліцейські превентивні заходи, визначені статтями 31-41 Закону України «Про Національну поліцію», а також складати протоколи про адміністративні правопорушення, здійснювати провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймати рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечувати їх виконання.

Згідно розташування сил та засобів відділу реагування патрульної поліції, задіяних на охорону публічної безпеки та порядку на території Покровського району Донецької області на 05.05.2025-06.05.2025, інспектора відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області капітана поліції ОСОБА_5 та поліцейського відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_6 було задіяне в наряд, а саме: до автопатруля з обов`язковою евакуацією дітей, а також реагування на заяви і повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення та інші події на території Покровського району Донецької області із визначенням часом несення служби з 08.00 години 05.05.2025 до 08.00 години 06.05.2025.

05.05.2025 року о 08.00 год. інспектор відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області капітан поліції ОСОБА_5 та поліцейський відділу реагування патрульної поліції Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області старший сержант поліції ОСОБА_6 , перебуваючи на чергуванні у складі групи реагування патрульної поліції на службовому автомобілі «RENAULT DUSTER», р/н НОМЕР_1 , отримавши контрольний лист та портативний відеореєстратор (бодікамеру) Protect R-01S, номер АН-00040, серійний номер DSJ_АН00040, заступили на маршрут патрулювання по Покровському району Донецької області.

05.05.2025 року приблизно о 13.45 год. ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 за адресою: Донецька область, Покровський район, с. Ганнівка, біля буд. №76 по вул. Ходневича, на автодорозі, було зупинено легковий автомобіль марки «Daewoo Lanos», д.н.з НОМЕР_2 , водійка якого, з порушенням правил ПДР не була пристебнута ременем безпеки, тому відповідно до ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію України» було прийнято рішення щодо зупинки даного транспортного засобу.

В цей же час було прийнято рішення про перевірку у водійки вказаного транспортного засобу документів на підставі Постанови КМУ «Про затвердження Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану» № 1456 від 29.12.2021, ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015, ст. 8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VIII від 12.05.2015, введеного згідно указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, який неодноразово продовжувався, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, ст. 15 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст.ст. 32, 34 Закону України «Про Національну поліцію».

Поліцейськими була встановлена особа, яка керувала зазначеним транспортним засобом, а саме ОСОБА_4 , під час перевірки якої було встановлено, що остання має ознаки алкогольного сп`яніння у вигляді різкого запаху алкоголю з порожнини рота і явно вираженого тремтіння пальців рук.

Встановивши, що за кермом вказаного транспортного засобу знаходилася ОСОБА_4 та вбачаючи в її діях ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, поліцейські повідомили останню про те, що відносно неї буде складено протокол про адміністративне правопорушення.

05.05.2025 року приблизно о 13:45 годині, більш точного часу слідством не встановлено, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення у ОСОБА_4 , з метою уникнення адміністративної відповідальності, раптово виник злочинний умисел, направлений на пропозицію надання неправомірної вигоди, реалізуючи який ОСОБА_4 , діючи умисно, протиправно, бажаючи уникнути притягнення до адміністративної відповідальності за скоєне правопорушення, діючи в своїх особистих інтересах, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи достовірно обізнаною, що поліцейські ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виконують функції представників влади та є службовими особами, запропонувала останнім неправомірну вигоду у сумі 200 євро, що станом на 05.05.2025 в еквіваленті становить 9 462, 54 грн., за не притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, на що поліцейські ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовилися та попередили ОСОБА_4 про протиправність її дій на підставі кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 369 КК України.

Однак ОСОБА_4 продовжила свої злочинні дії, та в період часу з 13.45 год. по 14.09 год. 05.05.2025 продовжила пропонувати працівникам поліції неправомірну вигоду у розмірі 200 євро, що станом на 05.05.2025 в еквіваленті становить 9462, 54 грн., про що працівник поліції ОСОБА_5 повідомив про вчинення вказаного кримінального правопорушення на лінію «102» ГУНП в Донецькій області.

Після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, головуючим суддею було встановлено особу обвинуваченої та роз`яснено їй суть обвинувачення, постановлено питання обвинуваченій про те, чи зрозуміле їй обвинувачення, чи визнає вона себе винною і чи бажає давати показання.

На зазначене питання обвинувачена ОСОБА_4 повідомила суд, що обвинувачення їй зрозуміле, свою вину вона визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 349 КПК України головуючим суддею було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови.

При цьому, прокурор зазначив, що враховуючи повне визнання обвинуваченою своєї вини, добровільності позиції обвинуваченого, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачена розуміє суть обвинувачення та не оспорює фактичні обставини справи, він вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої, також дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченої, підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачена з запропонованим прокурором обсягом та порядком дослідження доказів погодилась.

Судом у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам процесу, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, обвинувачена, прокурор зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Також, обвинувачена на питання головуючого судді заявила, що така позиція є її волевиявленням, без стороннього на неї примусу або тиску з боку певної особи, домовленістю щодо яких не будь переваг. Вона на теперішній час під дією наркотичних засобів, психотропної або сильнодіючою речовини не знаходиться, не знаходиться у хворобливому стані.

З огляду на вище наведене у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначене прокурором, обвинуваченою є не усвідомленим ними, не відповідає їх внутрішній волі, а їх процесуальна позиція сформувалася під дією будь-якого стороннього неправомірного впливу на них.

З урахуванням встановлених обставин, суд, заслухавши думку учасників процесу, з урахуванням положень частин 2 та 3 статті 349 КПК України, керуючись ч. 4 ст. 371 КПК України, на місці, без виходу до нарадчої кімнати, з занесенням в журнал судового засідання постановив ухвалу про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів, а саме: допит обвинуваченої; дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченої; підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачена ОСОБА_4 повністю визнала себе винною у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 369 КК України.Суду показала, що дійсно 05.05.2025 приблизно о 13-45, за адресою: Донецька область, Покровський район, с. Ганнівка, буд.76 по вул. Ходневича, керувала автомобілем «Daewoo Lanos» д.н.з. НОМЕР_2 , та була зупинена працівниками поліції. Перебувала у стані алкогольного сп`яніння, та для уникнення адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння, під час складання протоколу, запропонувала працівнику поліції неправомірну вигоду у розмірі 200€. Обставини, викладені в обвинувальному акті відносно події злочину, вчинення нею злочину, не оспорює.

Прокурор ОСОБА_3 підтримав обвинувачення, висунуте ОСОБА_4 .

Вважав, що винуватість обвинуваченої в інкримінованому злочині найшло своє повне підтвердження під час судового розгляду, адже, виходячи з поданих стороною обвинувачення доказів з числа передбачених ст. 84 КПК, слідує, що ОСОБА_4 винна у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 369 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 337, п. 1,2,3,4 ч. 1 ст. 368 КПК України, здійснивши судовий розгляд стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, дослідивши під час судового розгляду всі докази, надані сторонами кримінального провадження, Суд вважає, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_4 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, та ОСОБА_4 винна у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, що підтверджується доказами, отриманими під час кримінального провадження, долученими Судом та дослідженими під час судового розгляду.

У відкритому судовому засіданні Судом були досліджені подані сторонами докази.

Судом у судовому засіданні досліджувалися докази подані стороною обвинувачення, проти яких обвинувачена ОСОБА_4 не заперечувала, та остання як сторона захисту не подавала Суду свої докази на спростування висунутого відносно неї обвинувачення.

Під час дослідження доказів сторони скористалися наданими їм процесуальними правами надавати Суду усні та письмові пояснення та заперечення.

Під час дослідження доказів Суд дійшов висновку, що спосіб отримання стороною обвинувачення доказів, визнаних Судом належними і допустимими, був справедливим, а процес дослідження доказів під час судового провадження забезпечував право обвинуваченого на захист.

Так, винуватість ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується:

- постановою від 05.05.2025 про визнання речовим доказом портативного відеореєстратора (бодікамера) Protect R-01S, номер АН-00040, серійний номер DSJ_АН00040;

- постановою від 14.05.2025 про визнання речовим доказом оптичний DVD+RV диск;

- ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 07.05.2025 року про арешт тимчасового вилученого майна - відеореєстратора (бодікамера) Protect R-01S, номер АН-00040, серійний номер DSJ_АН00040.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

У силу ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Саме законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, дотриманням порядку оцінки доказів і визначенням їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів повинна бути оцінена судом з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).

Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи. Суд має переконатися, що мотиви рішення, наведені національними судами, не були автоматичними або стереотипними.

Тобто, право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, але суд зобов`язаний дати відповідь на істотні аргументи сторони.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі скорочено Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі скорочено ЄСПЛ) суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Перес проти Франції» (рішення від 12.02.2004) вказав, що дія статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, необґрунтоване рішення суду є порушенням гарантій, втілених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ у справі «Жогло проти України» (п. 38, рішення від 24.04.2008 року) зазначив, що усі докази зазвичай мають бути представлені у відкритому слуханні справи в присутності обвинуваченого для забезпечення можливості надати аргументи іншій стороні. Існують винятки з цього правила, але вони не повинні порушувати права захисту.

Суд отримав можливість ознайомитися з позиціями сторони обвинувачення та сторони захисту, та вважає, що викладені в них мотиви зрозумілі.

Також слід констатувати, що в ході розгляду справи жодна зі сторін не стверджувала про існування обмежень у реалізації донести свою позицію до Суду та не повідомляла про перешкоди у її доведенні.

Отже, Суд забезпечив змагальність судового процесу і ключовим предметом оцінки є лише переконливість кожної з позицій в аспекті стандарту доведення.

Європейський суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

За правилами статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.

Також, жоден доказ не має наперед встановленої сили.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд, дослідивши наявні докази, вважає, що всі докази у кримінальному провадженні у відношенні обвинуваченої є належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Недопустимих доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини або доказів та відомостей, які стосуються особи обвинуваченої не має.

ЄСПЛ зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання.

Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченої, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Згідно ст.ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченого, суд враховує позицію Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к) в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Відомості, вказані у цьому вироку в частині складу кримінальних правопорушень, є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.

Для того, щоб встановити направленість умислу, необхідно враховувати зовнішній прояв діяння, який розкриває внутрішній (психічний) його процес, окреслює суб`єктивне ставлення особи до вчинюваних нею дій, які в сукупності з іншими обставинами визначають кримінально-правовий зміст суспільно небезпечного діяння.

За даним кримінальним провадженням Суд уважає доведеним, що ОСОБА_4 усвідомлювала суспільну небезпечність своїх дій.

Ці докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо належності, допустимості, достовірності.

Всі докази подані Суду стороною обвинувачення взагалі, переконливо свідчать про наявність у діяннях обвинуваченої об`єктивної сторони інкримінованого злочину.

За таких обставин, Суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує її дії у пропозиція службовій особі надати їй неправомірну вигоду за не вчинення цією службовою особою в інтересах того, хто пропонує, будь-якої дії з використанням її службового становища, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 , Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального проступку, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, уважає таку кваліфікацію дій обвинуваченого дійсною та вірною.

Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому Суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК Україні особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень. При цьому під час вибору заходу примусу суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Застосовуючи ОСОБА_4 покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є умисним, закінченим, умисним нетяжким злочином, обставини вчинення нею кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості фактичних наслідків правопорушення, відомості про особу обвинуваченої.

Остання є громадянкою України, тимчасово не працевлаштована, розлучена, не має на утриманні дітей або непрацездатних осіб, має середню-спеціальну освіту, характеризується задовільно, не судима, на обліку психіатра або нарколога не знаходиться,має реєстрацію та постійне місце проживання, відсутні відносно неї інші кримінальні провадження.

Обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 є щире каяття, тобто дала критичну оцінку своєї злочинної поведінки шляхом повного визнання вини і готова нести кримінальну відповідальність, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, те, що вона раніше не судима, відсутня шкода матеріального характеру, що узгоджується з приписом ч. 2 ст. 66 КК України.

Обставиною яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_4 є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 369 КК України є відповідно до ст. 12 КК України умисним нетяжким злочином, карається штрафом від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк від двох до чотирьох років, або позбавленням волі на той самий строк.

З огляду на все вище наведене, Суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як самою обвинуваченою, так і іншими особами, є покарання у вигляді штрафу у розмірі 1 000 (одна тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000,00 (сімнадцять тисяч) гривень.

На думку суду такий вид покарання зможе забезпечити досягнення його мети, підстави для призначення більш суворих видів покарання судом не встановлені і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення.

Згідно ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Вирішуючи питання про скасування арешту майна, Суд враховує наступне.

Під час досудового розслідування кримінального провадження ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 07.05.2025 року накладено арешт майна - портативний відеореєстратор (бодікамеру) Protect R-01S, номер АН-00040, серійний номер DSJ_АН00040.

Суд вважає, що з огляду на припис ч. 4 ст. 174 КПК України мають бути скасований арешт майна на вказаний речовий доказ, який накладений ухвалою слідчого судді від 07.05.2025 року.

Під час досудового розслідування обвинуваченому не обирався запобіжний захід.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Розмір шкоди по кримінальному провадженню не завдано.

Цивільний позов: не заявлений.

У даному кримінальному провадженні судові експертизи не проводились, витрати на залучення експерта відсутні.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку, суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення (узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).

Керуючись ст.ст. 368-371,373,374, ч. 15 ст. 615 КПК України, Суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та призначити їй покарання у вигляді штрафу у розмірі 1000 (одна тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000,00 (сімнадцять тисяч) гривень.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 07.05.2025 року на портативний відеореєстратор (бодікамеру) Protect R-01S, номер АН-00040, серійний номер DSJ_АН00040.

На підставі ст. 100 КПК України речові докази, після набрання вироку законної сили:

- відео-реєстратор (бодікамеру) Protect R-01S, номер АН-00040, серійний номер DSJ_АН00040, повернути до Головного Управління Національної поліції в Донецькій області;

- оптичний DVD+RW диск у паперовому конверті, зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Роз`яснити засудженій ОСОБА_4 , що у відповідності з ч. 5 ст. 53 КК України, у разі несплати штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та відсутності підстав для розстрочки його виплати суд замінює несплачену суму штрафу покаранням у виді громадських робіт із розрахунку одна година громадських робіт за один установлений законодавством неоподатковуваний мінімум доходів громадян або виправними роботами із розрахунку один місяць виправних робіт за двадцять установлених законодавством неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, але на строк не більше двох років.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України обов`язково вручити учасникам судового провадження повний текст вироку в день його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

18.07.2025