Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

15 квітня 2025 року м. Рівне

Справа № 569/13975/23

Провадження № 11-кп/4815/227/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника-адвоката ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001660 від 04.06.2023 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_8 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2024 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, і призначено покарання один рік обмеження волі, строк відбування якого прийнято рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 14079,48 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100000 грн. - моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Як визнав доведеним суд, 04 червня 2023 року близько 20 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на дорозі поблизу будинку № 9 по вул. Згоди в м. Рівне, усвідомлюючи протиправність своїх дій, на ґрунті особистих неприязних відносин під час раптово виниклого конфлікту умисно завдав один удар кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_9 , внаслідок чого останній впав на асфальтоване покриття. Продовжуючи свої дії, завдав не менше трьох ударів ногами по тілу потерпілого, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньосуглобового перелому проксимального метаепіфіза правої великогомілкової кістки зі зміщенням, закритого перелому голівки малогомілкової кістки, які є ушкодженнями середньої тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я, та у вигляді струсу головного мозку і забійної рани верхньої губи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 , покликаючись на незаконність вироку, доводить, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в діях ОСОБА_7 відсутній умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесного ушкодження середньої тяжкості, які, на думку сторони захисту, виникли не внаслідок ударів обвинуваченого, а в результаті падіння потерпілого з висоти власного зросту з прискоренням від удару в обличчя.

Наголошує, що висновок судово-медичного експерта, який зроблено лише на підставі медичних документів ОСОБА_9 , свідчить лише про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, у якому не враховано всіх фактичних обставин події, а судом не досліджено належним чином суб`єктивну сторону діяння, що має істотне значення для правильності кваліфікації дій обвинуваченого.

На думку апелянта, визначена судом сума морального відшкодування у 100000 грн. є явно завищеною і не відповідає засадам розумності та справедливості, у зв`язку з чим просить оскаржуваний вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_11 з ч. 1 ст. 122 КК України на 128 КК України, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком в один рік та зменшити розмір моральної шкоди до 3000 грн.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 просить вирок суду залишити без зміни, як законний, мотивований та справедливий, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зазначає, що винність ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, доведена повністю, призначене покарання відповідає вимогам закону, а стягнута сума морального відшкодування в 100000 грн. - фізичним і моральним стражданням потерпілого внаслідок отриманих ушкоджень.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 , підтримані обвинуваченим ОСОБА_7 , доводи потерпілого ОСОБА_12 , його представника адвоката ОСОБА_10 та прокурора, які вважають вирок законним і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, розглянутих в судовому засіданні, і є обґрунтованим.

Згідно показань ОСОБА_7 в суді першої інстанції, він не заперечив конфліктної ситуації з ОСОБА_9 , як водієм «таксі», і підтвердив, що після того, як ОСОБА_9 розпилив йому в обличчя сльозогінний газ, він наніс йому правою рукою один удар в обличчя, а як ОСОБА_9 впав, то завдав йому ще 2-3 удари ногами по тілу.

За показаннями потерпілого ОСОБА_9 04 червня 2023 року він віз пасажирку ОСОБА_13 по вул. Згода в м. Рівне, де, неподалік будинку № 9 ОСОБА_7 перегородив йому дорогу, почав нецензурно лаятися та звинувачувати в порушенні ПДР. ОСОБА_7 вдарив водійські дверцята ногою, на прохання дати можливість проїхати не реагував, його поведінка була агресивною, і він ( ОСОБА_9 ), боячись отримання тілесних ушкоджень, дістав газовий балончик і розпилив його в сторону обвинуваченого. ОСОБА_7 одразу вдарив його кулаком правої руки в обличчя, від якого він впав на землю, а обвинувачений почав наносити удари ногами по його тілу із значною силою, внаслідок чого він був госпіталізований до лікарні.

В ході проведення слідчого експерименту (протокол слідчого експерименту від 18.07.2023 року) потерпілий ОСОБА_9 дав показання про обстановку та події, що стосуються нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 04 червня 2023 року (а.с. 23-24);

Свідок ОСОБА_13 пасажир автомобіля під керуванням ОСОБА_9 , підтвердила конфлікт, розпочатий ОСОБА_7 з потерпілим, який супроводжувався агресивною поведінкою обвинуваченого, його ударом ногою в дверцята автомобіля, та подальші дії ОСОБА_7 , який завдав потерпілому тілесні ушкодження кулаком руки в обличчя та ногами по тілу.

Показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 підтверджуються відеозаписом з телефону останньої, згідно якого потерпілий ОСОБА_9 знаходиться в лежачому положенні та асфальті, перед ним стоїть ОСОБА_7 , вживаючи ненормативну лексику, і завдає ОСОБА_9 удари ногами по тілу; протоколом огляду речей від 06.06.2023 року, при проведенні якого оглянуто мобільний телефон Iphone 14 Pro Max, наданий для огляду свідком ОСОБА_13 , на якому наявні відеофайли, датовані 04.06.2023, 20 год. 26 хв. (а.к.п. 68-69); протоколом огляду предмету, в подальшому визнаного речовим доказом, від 23.07.2023 року, а саме DVD-R диску з 2 відеофайлами з мобільного телефону Iphone 14 Pro Max, що надані свідком ОСОБА_13 (а.к.п. 70-72); протоколом огляду предмету, в подальшому визнаного речовим доказом, від 24.07.2023 року, а саме DVD-R диску з відеозаписами з нагрудних камер патрульних поліцейських Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП НПУ від 04 червня 2023 року, де міститься інформація з опрацювання виклику по вул. Згоди в м. Рівне (а.к.п. 106-108).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 582 від 25.07.2023 року, у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження: закритий внутрішньосуглобовий перелом проксимального метаепіфіза правої великогомілкової кістки зі зміщенням, закритий перелом голівки малогомілкової кістки, які, згідно п. 2.2.2. "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я; закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, поєднана із зовнішнім ушкодженням - забійною раною верхньої губи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Доводи адвоката ОСОБА_8 про те, що в діях ОСОБА_7 відсутній умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесного ушкодження середньої тяжкості, які, на думку сторони захисту, виникли не внаслідок ударів обвинуваченого, а в результаті падіння потерпілого з висоти власного зросту з прискоренням від удару в обличчя, спростовуються вказаним висновком судово-медичної експертизи № 582 від 25.07.2023 року, де чітко зазначено, що виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження виникли не менше, як від трьох травматичних дій тупого предмету, яким могла бути рука, нога чи інші тупі предмети, і утворилися незадовго до поступлення потерпілого в лікувальний заклад.

Локалізація та характер виявлених ушкоджень в їх сукупності не властиві для падіння на площину з висоти власного зросту, як з прискоренням, так і без нього.

Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_14 показала, що перелом, виявлений у потерпілого, відноситься до прямих переломів, утворених від насильницької дії з втратою рівноваги, і подальшим контактом з тупим предметом, або внаслідок удару тупим предметом в підколінну або передньо-зовнішню поверхню коліна.

В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 не заперечив, що дійсно наносив удари ногами по лежачому на землі потерпілому ОСОБА_9 .

Враховуючи наведене, судом першої інстанції достовірно встановлено, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 стали безпосередньою причиною настання наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Колегія суддів критично ставиться до доводів щодо відсутності в ОСОБА_7 умислу на завдання потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а також стосовно завдання їх з необережності, оскільки ці покази суперечать показам потерпілого та свідків, які були очевидцями події, висновку експертів, проведеним у справі слідчим експериментам та відеоматеріалам, а також показанням самого обвинуваченого в ході апеляційного розгляду про нанесення ним ударів ногами ОСОБА_9 в лежачому положенні, що виключає необережність дій з боку ОСОБА_7 .

За нормативним визначенням умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження (ст. 122 КК України) характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння вказаних ушкоджень і причинним зв`язком між згаданим діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти зазначену шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження (ст. 128 КК України) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких міститься у ст. 25 КК України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині середньої тяжкості тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється, як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах із матеріальним складом обумовлюється усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків і ставленням до них.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що дії ОСОБА_7 щодо ОСОБА_9 носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існує прямий причинний зв`язок, а самі наслідки у виді середньої тяжкості тілесних ушкоджень були спричинені потерпілому в результаті нанесення ударів. Сила та кількість ударів, їх спрямування свідчать про те, що ОСОБА_7 об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілому ОСОБА_9 , хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода.

Тобто, він діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у даному випадку - за умисне заподіяння ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що в діях ОСОБА_7 наявний склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, і підстав для перекваліфікації його дій на ст. 128 КК України не вбачає.

Як вбачається з вироку, при обранні покарання ОСОБА_7 суд врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення та його наслідки, особу обвинуваченого, який на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працевлаштований, має постійне місце проживання, на утриманні двох малолітніх дітей, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому, і призначив покарання у виді обмеження волі з реальним його відбуванням, зазначивши, що саме таке покарання буде необхідним для виправлення і попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Між тим, як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що шкодує про вчинене, бажає відшкодувати заподіяну потерпілому шкоду і робить реальні кроки для такого відшкодування, що підтверджено доказами про повну сплату суми матеріальної шкоди, визначеної судом 14145 грн, та 35000 і 20050 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, що не заперечується потерпілою стороною.

Наявність факту відшкодування обвинуваченим завданої ним матеріальної шкоди та часткове відшкодування моральної шкоди потерпілій стороні є важливою обставиною, що вказує на критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння та бажання відшкодувати шкоду усіма можливими методами, що не заборонені законом.

Також встановлено, що на утриманні ОСОБА_7 перебувають двоє малолітніх дітей та батько обвинуваченого ОСОБА_15 , який потребує постійного догляду, що підтверджується актом про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 15 січня 2025 року.

З моменту вчинення кримінального правопорушення і по даний час ОСОБА_7 жодних адміністративних чи кримінальних правопорушень не вчиняв, що не заперечується стороною обвинувачення, доказів його неправомірної поведінки чи негативних характеристик учасниками провадження не надано, він не являється суспільно-небезпечною особою, має стійкі соціальні зв`язки та постійне місце проживання.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таке звільнення можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання.

Враховуючи, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні двоє малолітніх дітей та батька, який потребує постійного догляду, вчиняє реальні дії щодо відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, про що свідчать належні докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, беручи до уваги його поведінку після скоєння злочину - належне дотримання впродовж всього досудового, судового слідства та по даний час своїх процесуальних обов`язків, відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів вважає за можливе звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в два роки, та покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, в умовах здійснення за ним контролю органом пробації.

Що ж до вирішення судом позовних вимог потерпілого про відшкодування моральної шкоди, то на думку колегії суддів, суд першої інстанції, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, правомірно стягнув з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого суму відшкодування в 100 000 грн.

За роз`ясненнями вищезазначеної постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болі і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, або іншим ушкодженням його здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Апеляційний суд враховує, що потерпілий ОСОБА_9 внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, тривалий час знаходився на лікуванні, зазнав і зазнає глибоких моральних і фізичних страждань, на даний час пересувається лише за допомогою допоміжних засобів, що є істотними вимушеними змінами в його житті, як молодої людини.

З наданого в розпорядження апеляційного суду епікризу №22558 від 24 березня 2025 року вбачається, що потерпілому ОСОБА_9 встановлено діагноз: «Консолідуючий перелом ПМЕ правої в/гомілкової кістки, консолідуючий перелом голівки малогомілкової кістки, больовий та набряковий синдроми, контрактура правого колінного суглобу, порушення стато-динамічної функції правої н/кінцівки», що свідчить про істотність фізичних і моральних страждань, необхідності подальшого відновлення, а, відтак, сума моральної шкоди у 100000 грн. є цілком співмірною заподіяним стражданням і зменшенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - змінити.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням - іспитовим строком у два роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися на виклики до органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3