Провадження № 11-кп/824/341/2025 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар: ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 30000041 від 18.04.2017 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Обухів, Київської області, громадянина України, маючого вищу освіту, підполковника запасу Держспецзв`язку, працевлаштованого на посаді директора ТОВ «Сойбер Дефенс ЛАБ», не перебуваючого у зареєстрованому шлюбі, маючого двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, засуджено:

за ч. 2 ст. 191 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно - господарських функцій строком на 2 роки;

за ч.1 ст.366 (в ред. Закону України від 13 травня 2014 року №1261 VII) КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням прав обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 1 рік;

на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності звільнено ОСОБА_8 від відбування покарань, призначених за ч. 2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 (в ред. Закону України від 13.05.2014 № 1261 VII) КК України.

за ч. 3 ст. 191 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки;

на підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 2 роки;

на підставі ст.76 КК України на ОСОБА_8 покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

вирішене питання про процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_8 будучи службовою особою, обіймаючи посаду начальника Державного центру захисту інформаційно-телекомунікаційних систем Держспецзв`язку, який в подальшому було перейменовано в Державний центр кіберзахисту та протидії кіберзагрозам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - Державний центр), для організації службового відрядження, 08 травня 2014 року, придбав в ПАТ «КИЙ АВІА» авіаквитки за маршрутом «Київ-Відень-Київ», вартістю 6382,00 грн. В подальшому, 21 травня 2014 року, ОСОБА_8 , перебуваючи в Державному центрі, за адресою м. Київ, вул. Мельникова, 83Б, з метою заволодіння чужим майном, яке йому ввірене, шляхом зловживання своїм службовим становищем, склав та підписав завідомо підроблений офіційний документ - звіт про використання коштів, виданих у відрядження або під звіт № 4 про сплату ним за авіаквитки за маршрутом «Київ-Відень-Київ» коштів у сумі 7900,00 грн. На підставі вказаного звіту ОСОБА_8 , було нараховано та 14 травня 2014 року перераховано компенсацію за авіаквитки за маршрутом «Київ-Відень-Київ» у сумі 7900,00 грн., внаслідок чого ОСОБА_8 заволодів бюджетними коштами у сумі 1518,00 грн., шляхом зловживання своїм службовим становищем, чим завдав майнову шкоду Державному центру на вказану суму.

Крім цього, 07 жовтня 2014 року, ОСОБА_8 , для організації службового відрядження, придбав в ПАТ «КИЙ АВІА» авіаквитки за маршрутом «Київ-Відень-Київ» вартістю 6057,00 грн. В подальшому, 14 жовтня 2014 року, ОСОБА_8 , перебуваючи в Державному центрі, за адресою м. Київ, вул. Мельникова, 83Б, повторно, умисно, шляхом зловживання своїм службовим становищем, склав та підписав завідомо підроблений офіційний документ - звіт про використання коштів, виданих у відрядження або під звіт № 18 про сплату ним за авіаквитки за маршрутом «Київ-Відень-Київ» грошових коштів у сумі 7990,00 грн. На підставі вказаного звіту ОСОБА_8 , було нараховано та 07 жовтня 2014 року перераховано компенсацію за авіаквитки за маршрутом «Київ-Відень-Київ» у сумі 7990,00 грн., внаслідок чого ОСОБА_8 , повторно, заволодів грошовими коштами у сумі 1 933,00 грн., шляхом зловживання свої службовим становищем, чим завдав майнову шкоду Державному центру на вказану суму.

Крім того, 16 грудня 2014 року ОСОБА_8 , для організації службового відрядження, придбав в ПАТ «КИЙ АВІА» авіаквитки за маршрутом Київ-Франкфурт-Вашингтон-Вашингтон-Київ вартістю 20 169,00 грн. та сплатив за послуги страхування 127,65 грн. В подальшому, 26 грудня 2014 року, ОСОБА_8 , перебуваючи в Державному центрі, за адресою м. Київ, вул. Мельникова, 83-Б, повторно, з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем, склав та підписав завідомо підроблений офіційний документ - звіт про використання коштів, виданих у відрядження або під звіт № 35 про сплату ним за авіаквитки за маршрутом «Київ-Франкфурт-Вашингтон-Вашингтон-Київ» 24 896,65 грн. На підставі вказаного звіту ОСОБА_8 , нараховано та 05 березня 2015 року перераховано компенсацію за авіаквитки за маршрутом «Київ - Франкфурт - Вашингтон - Вашингтон -Київ» у сумі 24 896,65 грн., внаслідок чого ОСОБА_8 , повторно заволодів державними коштами у сумі 4600,00 грн., шляхом зловживання своїм службовим становищем, чим завдав майнову шкоду Державному центру на вказану суму.

Таким чином, обвинувачений своїми умисними діями спричинив Державному центру матеріальної шкоди на загальну суму 8 051, 00 грн.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 ,указав на незаконність оскаржуваного вироку, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив про те, що місцевим судом було грубо порушено порядок проведення судового розгляду, оскільки після закінчення дебатів та оголошення перерви для надання останнього слова обвинуваченому, прокурором було заявлено клопотання про зміну обвинувачення, що значною мірою погіршило становище ОСОБА_8 , внаслідок чого, останній повинен був захищатись від нового, більш тяжкого, необґрунтованого обвинувачення. Поряд з цим, захисником зазначено про те, що надані стороною обвинувачення докази не доводять поза розумним сумнівом наявність у діях ОСОБА_8 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 2,3 ст. 191 КК України. Так, апелянтом зазначено про відсутність у ОСОБА_8 будь-якого корисливого мотиву та мети, у зв`язку із тим, що він не мав жодного умислу на заволодіння майном Державного центру. Свої повноваження як начальника Державного центру не використовував всупереч інтересам служби, не здійснював жодного впливу на свідків, у тому числі під час підписання звітів про використання коштів, наданих на відрядження та передачі їх працівникам бухгалтерії та фінансово - економічного відділу. При цьому, захисник зазначив про те, що підписуючи звіти ОСОБА_8 це робив не як начальник Державного центру, який наділений певними повноваженнями, а як звичайний працівник, який зобов`язаний скласти такий звіт, що також додатково підтверджується показаннями свідків - працівників фінансово - економічного центру, наданих ними у суді, відповідно до яких останні повідомили, що ОСОБА_8 не чинив на них тиск, а документи та звіти вони перевіряли без будь-якого примусу, виконуючи свої безпосередні обов`язки. Однак, місцевий суд, безпідставно, на переконання апелянта, не прийняв до уваги показання даних свідків, спотворивши їх зміст у вироку. Окрім цього, захисник зазначив про те, що оскільки обвинуваченому ОСОБА_8 поставлено у вину вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК України, розслідування якого до 06.12.2017 здійснювалось у формі приватного обвинувачення, тобто за обов`язковою заявою потерпілого, а враховуючи ту обставину, що Державному центру діями ОСОБА_8 не було завдано матеріальних збитків, та останній офіційно відмовився визнавати себе потерпілим, захист посилаючись на позицію Верховного Суду викладену у рішенні від 05.02.2020 справа № 333/3085/17, вважав, що всі докази зібрані в даному кримінальному провадженні є недопустимими. Поряд з цим, захисником зазначено про недопустимість в якості доказу на підтвердження вини ОСОБА_8 висновку судово-економічної експертизи № 40/7 від 03.04.2017, оскільки його суть зводиться лише до того, чи правильно була складена довідка № 17/02-198 від 30.01.2017 щодо результатів проведення позапланової цільової перевірки щодо оформлення та оплати закордонних відряджень ОСОБА_8 за період з 01.04.2013 по 16.01.2016. При цьому, захистом указано про те, що в даній довідці відсутній висновок щодо заподіяння шкоди державі у сумі 8 051 грн. Таким чином, на думку, апелянта, експерт самостійно не визначав розмір матеріальних збитків та перед ним таке питання не ставилось. У висновку лише зазначено про те, що розмір матеріальних збитків в сумі 8 176, 65 грн. встановлено довідкою. Разом з тим, експертом не враховано суму, яка була надлишково виплачена ОСОБА_8 та ним повернута. При цьому, захистом зазначено про те, що місцевий суд безпідставно не взяв до уваги Акт Державної фінансової інспекції України по ревізії фінансово - господарської діяльності Державного центру № 04-30/988 від 21.09.2016, оскільки відповідно до висновків якого саме начальником фінансово-економічного відділу ОСОБА_9 та провідним бухгалтером ОСОБА_10 були прийняті до виконання первинні документи, що не підтверджують здійснення витрат, передбачених вимогами п. 12 розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кодон, та як наслідок вказані особи, в порушення п. 2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, прийняли до оплати первинні документи без перевірки на відповідність господарської операції чинному законодавству, чим було завдано збитків Державному центру. У зв`язку із цим, захисник вважав довідку про результати проведення позапланової цільової перевірки щодо оформлення та оплати закордонних відряджень недопустимим та неналежним доказом вини ОСОБА_8 , оскільки вона суперечить даним, які містяться в Акті Державної фінансової інспекції України від 21.09.2016. За наведених обставин просив скасувати вирок та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та закрити кримінальне провадження за відсутності в його діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу, прокурор посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів захисника, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника, оскільки вважає вирок законним та обґрунтованим, таким, що ґрунтується на вимогах КПК України, а доводи захисника є безпідставними, надуманими та такими, що спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зазначеними у вироку.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги поданої апеляційної скарги та просили її задовольнити;

прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, просив залишити її без задоволення;

дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга захисника підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

За результатами апеляційного розгляду колегією суддів були встановлені такі порушення вимог КПК України, що були допущені у ході судового розгляду, які перешкодили суду першої інстанції ухвали законний та обґрунтований вирок.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 190 КК України, а саме, у заволодінні чужим майном шляхом обману та у повторному вчиненні зазначених дій, і за ч.ч. 2, 4 ст. 358 КК України, а саме у складанні працівником юридичної особи, який не є службовою особою завідомо підробленого офіційного документа з метою його використання та використанні завідомо підробленого офіційного документа.

Після проведеного судового розгляду за вказаним обвинуваченням судом першої інстанції 09.08.2018 року було закінчене з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, проведені судові дебати, у яких виступили учасники судового розгляду, у тому числі і прокурор, підтримавши свою правову позицію в частині обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 і ч. 2 ст. 190, ч. 2 і ч. 4 ст. 358 КК України, після чого судові дебати були оголошені закінченими та була оголошена перерва для підготовки обвинуваченого до останнього слова. В подальшому, у судовому засіданні, яке відбулося 24.10.2018 року, суд, за клопотанням прокурора відновив етап з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами та оголосив у судовому засіданні перерву для зміни прокурором обвинувачення. У судовому засіданні, яке було проведене 23.11.2018, прокурором був оголошений новий обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням. Між тим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що положеннями КПК України, які регламентують можливість зміни обвинувачення у суді, судові дебати, надання обвинуваченому останнього слова та видалення суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, не передбачено можливості відновлення етапу з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, а також зміни обвинувачення після закінчення судових дебатів. Так, за змістом ч. 1 ст. 338 КПК України зміна прокурором обвинувачення може мати місце на етапі судового розгляду. Зміна обвинувачення після закінчення судових дебатів законом не передбачена, оскільки підставою для зміни обвинувачення є факт встановлення під час судового розгляду нових фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Встановлення нових фактичних обставин на етапі судових дебатів, відповідно до положень ч. 5 ст. 364 КПК України є неможливим. Щодо можливості відновлення на етапі судових дебатів з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, то відповідно до ч. 5 ст. 364 КПК України така процесуальна дія можлива виключно у випадку потреби подати нові докази, а повторні дебати відкриваються виключно з приводу додатково досліджених обставин.

Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати про те, що зміна обвинувачення як на етапі судових дебатів, так і після їх закінчення є неможливою, виходячи із змісту вище зазначених норм КПК України, відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами після закінчення судових дебатів законом не передбачено. Відновивши етап з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірку їх доказами після закінчення судових дебатів, надавши прокурору можливість змінити висунуте обвинувачення та прийнявши обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 338 і ст. 364 КПК України, проявив упередженість під час розгляду кримінального провадження, оскільки без належних на те правових підстав діяв в інтересах сторони обвинувачення, що в свої чергу призвело до порушення процесуальних прав обвинуваченого, у тому числі і гарантованого ст. 20 КПК України права обвинуваченого на захист, допустив порушення вимог ст. 22 КПК України в частині забезпечення змагальності сторін та п. 3 ч.1 ст. 129 Конституції України. Усі докази, які досліджувались судом першої інстанції на доведення цього обвинувачення повинні визнаватись не допустимими доказами. На думку колегії суддів, вказані порушення вимог КПК України перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, відповідно до положень ч. 1 ст. 412 КПК України вони є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування вироку відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України.

Щодо обґрунтованості зміни прокурором обвинувачення частині процесуального аспекту, то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 338 КПК України прокурор має право змінити обвинувачення лише у випадку, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Змінивши щодо ОСОБА_8 обвинувачення, прокурор не навів мотивів того, які нові фактичні обставини кримінального правопорушення у порівнянні із первісним обвинуваченням стали відомі під час судового розгляду, які би давали підстави стверджувати про необхідність зміни висунутого обвинувачення.

Висунувши ОСОБА_8 обвинувачення у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, прокурором не зазначено та у ході судового розгляду не доведено те, у чому саме проявилось це зловживання. Колегія суддів звертає увагу на те, що усі дії, пов`язані із складанням та видачою ОСОБА_8 документів після відрядження, вчинялись ним як відповідним виконавцем, без застосування будь-яких складових його службового становища. Під зловживанням службовим становищем необхідно розуміти використання особою своїх службових повноважень, якими службова особа ділена у зв`язку із займаною посадою, всупереч інтересам служби. Під використанням влади чи службового становища всупереч інтересам служби необхідно розуміти вчинення службовою особою порушень своїх службових обов`язків, які заподіюють істотну шкоду охоронюваним законом інтересам окремих громадян, державним, громадським інтересам або інтересам юридичних осіб. У ході розгляду справи встановлено те, що ОСОБА_8 при складанні та видачі документів про понесені під час відрядження витрати діяв як працівник, який поніс ці витрати без використання свого службового становища. У ході судового розгляду, відповідно до показань свідків та досліджених документів було встановлено, що саме на бухгалтера покладається відповідальність щодо перевірки правильності та повноти складення звіту робітника про проведені витрати, перевірки всіх необхідних підтверджуючих документів, первинних фінансових документів, що підтверджують витрати та господарські операції, співставлення з тими коштами, які були надані на відрядження або надані під звіт. Тобто рішення про відшкодування ОСОБА_8 коштів приймалось іншими особами, поза межами його службової діяльності, а доказів того, що він використовував своє службове становище із метою отримати зазначені кошти у ході розгляду справи не встановлено.

Колегія суддів враховує те, що в основу обвинувачення, а також необхідності проведення відповідних слідчих дій, зокрема призначення економічної експертизи, покладена довідка № 17/02-198 від 30.01.2017 року про результати проведення позапланової цільової перевірки щодо оформлення та оплати закордонних відряджень ОСОБА_8 від 31.01.2017 року. Між тим, на думку колегії суддів, цю довідку неможливо визнати допустимим доказом, оскільки вона не відповідає критеріям доказів та джерел доказів, визначених ст. 84 КПК України. При цьому, колегія суддів звертає увагу і на те, що суть висновку судово-економічної експертизи № 40/7 від 03.04.2017 року, зводиться до вирішення правильності складеної довідки № 17/02-198 від 30.01.2017. Наведене дає підстави стверджувати про те, що зазначений висновок експертизи не можливо визнати належним доказом.

На думку колегії суддів, у обвинуваченні прокурором не зазначено, а ході судового розгляду не доведено те, що документи, які ОСОБА_8 складались та видавались за результатами відряджень підпадають під критерії, які дають підстави для віднесення документі до офіційного.

Колегія суддів також вважає, що допитані у ході судового розгляду свідки не повідомили фактичних обставин, якими би підтверджувалась винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Наведене дає підстави стверджувати про не доведеність наявності у діях ОСОБА_8 як об`єктивної, так і суб`єктивної сторони поставлених йому у вину злочинів.

Суд, формулюючи обвинувачення, яке він визнав доведеним, в порушення вимог ст. 337 КПК України вийшов за межі висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, визнавши те, що останній, зловживаючи свої службовим становищем заволодів майном, яке йому було ввірене. Між тим, таке обвинувачення ОСОБА_8 не висувалось. У ході судового розгляду було встановлено те, що, придбання квитків ОСОБА_8 здійснював за свої власні кошти, лише тільки після службового відрядження Державний центр відшкодовував ці кошти ОСОБА_8 , про що свідчили свідки та фінансові документи, досліджені у ході судового розгляду. Наведене дає підстави стверджувати про те, що зібраними доказами не підтверджується обвинувачення у тому обсязі, який визнаний доведеним судом першої інстанції.

Неврахування цих обставин призвело до ухвалення судом першої інстанції вироку, який не відповідає вимогам ст. 370 КПК України в частині його законності обґрунтованості та вмотивованості. У зв`язку із цим вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню.

Оскільки в ході як судового, так і апеляційного розгляду не було встановлено достатньої кількості доказів для доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів та вичерпанням можливості їх отримати, то кримінальне провадження підлягає закриттю із підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 408, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

Кримінальне провадження № 30000041 від 18.04.2017 за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.2 ст. 191, ч.3 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливості їх отримати.

Процесуальні витрати у сумі 3416 грн. 40 коп. віднести на рахунок держави.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4