Справа № 308/121/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду - захисника - адвоката - ОСОБА_5 , прокурора- ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/76/25 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2025 року частково задоволено клопотання прокурора про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000004, відомості про яке 03.01.2025 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 263 КК України.

Накладено арешт на майно, вилучене 04.01.2025 в ході обшуку за адресою АДРЕСА_1 , а саме на:

-мобільний телефон марки «iPhone 15 Pro Max», білого кольору;

-мобільний телефон марки «Asus», чорного кольору;

-мобільний телефон марки «Samsung», чорного кольору;

-посвідчення водія НОМЕР_1 від 09.01.2015 на ім`я ОСОБА_7 ;

-посвідчення старшого державного інспектора Закарпатської митниці ОСОБА_7 АБ №102492 від 30.08.2022;

-два прилади моделі «H1108PLD» та «NVR30108S3», чорного кольору, на яких зберігається відеозапис з камер зовнішнього спостереження;

-пластикові картки з під SIM-карток номерів НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ;

-чоловічу куртку синього кольору;

-чоловіча куртка чорного кольору;

-чоловічі джинсові брюки синього кольору;

-пара чоловічих кросівок зеленого кольору;

-чоловічий светр чорного кольору;

-чоловіча куртка синього кольору.

У задоволенні решти клопотання відмовлено повністю.

З матеріалів судового провадження вбачається, що внесене клопотання обґрунтоване тим, що вилучене майно відповідає ознакам речових доказів, а наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України, свідчить про необхідність накладення арешту на відповідне майно з метою його збереження.

Слідчий суддя в ухвалі суду вказав, що матеріалами клопотання підтверджується факт здійснення досудового розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 263 КК України, тоді як вказане у клопотанні майно (окрім грошових коштів) має значення для досудового розслідування та є доказом у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_7 вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК та істотно порушує його вимоги, внаслідок чого підлягає скасуванню. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника - адвоката - ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги, прокурора, яка заперечила доводам апеляційної скарги, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, - арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Органом досудового розслідування у клопотанні про накладення арешту на майно зазначено, що арешт на майно необхідно накласти з метою збереження речових доказів, за наявності обставин, які підтверджують, що незастосування заборони розпорядження майном призведе до зникнення, втрати, перетворення чи передачі цього майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

В даному випадку слідчий суддя наведених вище норм КІІК не дотримався.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, що речі, які належать ОСОБА_7 та які були вилучені під час обшуку у будинку, де він проживає, не відповідають критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України. Зазначені об`єкти не були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегли на собі його сліди, не містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, не є об`єктом кримінально протиправних дій та не набуті кримінально протиправним шляхом.

Крім наведеного, слідчий суддя не врахував, що клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_8 до суду направлено вдруге, після виконання ухвали слідчого судді про усунення недоліків.

До цього, слід прийняти до уваги, що первинна ухвала слідчого судді містила вказівки на недоліки, що стосуються опису майна та його значення для розслідування кримінального провадження.

З огляду на зміст клопотання прокурора про накладення арешту на майно, вказівки не виконані через відсутність належного обґрунтування необхідності арешту майна.

Окрім цього, слід врахувати, що об`єктом посягань у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.296 КК України, є громадський порядок та моральність; у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.345 КК України - авторитет органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян; у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.263 КК України - громадська безпека.

Відтак, незрозуміло, яке відношення до даних кримінальних правопорушень мають особисті речі ОСОБА_7 , такі як посвідчення водія, посвідчення старшого державного інспектора Закарпатської митниці, його особисті куртки, брюки, кросівки, светр тощо, яку інформацію вони можуть містити та яке є їх процесуальне значення для подальшого досудового розслідування.

Апеляційний суд вважає, що ухвала слідчого судді не відповідає ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, оскільки не враховано правову підставу для арешту майна; наслідки арешту для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що накладення арешту на вищевказане майно, яке належать ОСОБА_7 , не відповідає зазначеним вище вимогам КПК України, є непропорційним, тобто являється таким, що не відповідає тяжкості можливого правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для власника майна, адже однозначно порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав вищевказаної юридичної особи.

Апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні відсутні правові підстави для накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів, на які посилається прокурор та слідчий суддя в ухвалі, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

Ні прокурор в клопотанні, ні слідчий суддя в ухвалі, в порушення вимог ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для власника майна та третіх осіб.

Аналіз змісту ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона фактично відтворює зміст клопотання прокурора, при цьому не містить докладних мотивів на обґрунтування судового рішення. На підставі вищевикладених обставин вважаємо, що арешт на майно, належного на праві власності ОСОБА_7 повинен бути скасований за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», виходячи з принципу верховенства права та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Таке рішення виходить з позиції розумності та співмірності обмеження права власності, права користування та наслідків такого арешту майна.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що в ухвалі слідчого судді не наведено встановлених досудовим розслідуванням обставин, з посиланням на допустимі докази, а також мотивів, з яких прокурор виходив, ініціюючи питання про накладення арешту на майно, та дійшов висновку про існування потреб досудового розслідування, які б виправдовували такий ступінь втручання у право власності особи, який унеможливлює її право на користування відповідним майном.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, у зв`язку з чим відповідні доводи захисника підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 170-173, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2025 року, якою частково задоволено клопотання прокурора про накладення арешту на майно - скасувати.

У задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000004, відомості про яке 03.01.2025 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 263 КК України - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді