УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року

м. Київ

справа № 742/3692/24

провадження № 51-858ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 червня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0000589 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 308, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 червня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді: позбавлення волі за ч. 2 ст. 308 КК на строк 5 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом наркотичних засобів на строк два роки та конфіскацією належного на праві власності майна, крім житла; позбавлення волі за ч. 3 ст. 308 КК - 7 років з конфіскацією належного на праві власності майна, крім житла; обмеження волі за ч. 1 ст. 309 КК на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом наркотичних засобів на строк 2 роки та конфіскацією належного на праві власності майна, крім житла.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово засудженим за вчинення кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів вчинив нові кримінальні правопорушення за таких обставин.

Так, ОСОБА_4 , страждаючи на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, 04 вересня 2023 року розпочав лікування в закладі охорони здоров?я ТОВ «КИЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ ЦЕНТР ЛІКУВАННЯ ЗАЛЕЖНОСТІ» (м. Київ, вул. Попудренка, 46/2) відповідно до Порядку проведення замісної підтримувальної терапії хворих з опіоїдною залежністю, затвердженого наказом МОЗ України № 200 від 27 березня 2012 року (далі - Порядок). Засуджений під час лікування за призначенням лікаря-нарколога отримував для перорального прийому (амбулаторно) наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, підписавши при цьому заяву про отримання наркотичних засобів і виконання призначень лікаря, відповідно до якої він повідомлений про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 305-320 КК, за порушення правил зберігання, використання наркотичних засобів.

Однак ОСОБА_4 , дізнавшись про функціонування програми замісної підтримуючої терапії також у приватних закладах охорони здоров?я, у невстановлені день, час та місці, діючи умисно, не маючи наміру лікування від наркоманії, вирішив шляхом шахрайства незаконно заволодіти наркотичним засобом у вигляді таблеток метадону, із метою його подальшого вживання.

Так, 04 вересня 2023 року засуджений, реалізуючи свій намір на шахрайське заволодіння наркотичним засобом метадон, усупереч вимогам п.п. 7, 11, 15 Порядку не подавши заяви до ТОВ «КИЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ ЦЕНТР ЛІКУВАННЯ ЗАЛЕЖНОСТІ», щодо забезпечення безперервності замісної підтримувальної терапії у закладі охорони здоров?я іншої адміністративно-територіальної одиниці, не отримавши від лікаря виписки з медичної документації, звернувся до іншого закладу охорони здоров?я - ТОВ «Деснянський наркологічний центр інтегрованих послуг» (м. Київ, вул. Закревського, 20), де, ввівши в оману та приховавши від працівників цього закладу інформацію про отримання ним замісної підтримувальної терапії в іншому закладі, розпочав лікування. Після чого, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу на шахрайське заволодіння наркотичним засобом метадоном, ОСОБА_4 , діючи умисно в період з 25 вересня 2023 року до 26 лютого 2024 року, незаконно шляхом шахрайства заволодів наркотичним засобом обіг якого обмежено - метадоном, загальною масою 21,75 г, що є особливо великим розміром.

Такі діяння ОСОБА_4 кваліфіковано, як заволодіння наркотичними засобами шляхом шахрайства в особливо великих розмірах особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтею 307 КК, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 308 КК.

Крім того, 18 жовтня 2023 року ОСОБА_4 , реалізуючи свій намір на шахрайське заволодіння наркотичним засобом метадоном, усупереч вимогам п.п. 7, 11, 15 Порядку, не подавши заяви до ТОВ «Деснянський наркологічний центр інтегрованих послуг» щодо забезпечення безперервності замісної підтримувальної терапії у закладі охорони здоров?я іншої адміністративно-територіальної одиниці, не отримавши від лікаря виписки з медичної документації, звернувся до ТОВ «МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР «ГАРМОНІЯ» (м. Київ, просп. Юрія Гагаріна, 2/35), де, ввівши в оману та приховавши від працівників цього закладу інформацію про отримання ним замісної підтримувальної терапії в іншому закладі, розпочав лікування. Після чого, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу на шахрайське заволодіння наркотичним засобом метадоном, ОСОБА_4 , діючи умисно в період з 28 жовтня 2023 року до 18 березня 2024 року, незаконно шляхом шахрайства заволодів наркотичним засобом, обіг, якого обмежено - метадоном, загальною масою 16,75 г, що є великим розміром.

Також 02 грудня 2023 року ОСОБА_4 , реалізуючи свій намір на шахрайське заволодіння наркотичним засобом метадоном, усупереч вимогам п.п. 7, 11, 15 Порядку, не подавши заяви до ТОВ «МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР «ГАРМОНІЯ» щодо забезпечення безперервності замісної підтримувальної терапії у закладі охорони здоров?я іншої адміністративно-територіальної одиниці, не отримавши від лікаря виписки з медичної документації, звернувся до ТОВ «АНОН» (м. Київ, просп. Червоної Калини, 26), де, ввівши в оману та приховавши від працівників цього закладу інформацію про отримання ним замісної підтримувальної терапії в іншому закладі, розпочав лікування. Після чого, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу на шахрайське заволодіння наркотичним засобом метадоном, ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно в період з 02 грудня 2023 року до 19 березня 2024 року, незаконно шляхом шахрайства заволодів наркотичним засобом, обіг якого обмежено - метадоном, загальною масою 13,75 г, що є великим розміром.

Такі діяння ОСОБА_4 кваліфіковані як заволодіння наркотичними засобами шляхом шахрайства у великих розмірах, вчинене повторно та особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 307 КК, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 308 КК.

Крім того, ОСОБА_4 , страждаючи на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, 04 вересня 2023 року розпочав лікування в закладі охорони здоров`я ТОВ «КИЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ ЦЕНТР ЛІКУВАННЯ ЗАЛЕЖНОСТІ». Під час лікування за призначенням лікаря-нарколога він отримував замісну підтримувальну терапію для перорального прийому (амбулаторно): наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, назва препарату «Метадон-ЗН», підписавши при цьому заяву про отримання наркотичних засобів і виконання призначень лікаря, відповідно до якої він повідомлений про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 305-320 КК, за порушення правил зберігання, використання наркотичних засобів та про те, що він не мав права перебувати на програмі замісної підтримувальної терапії в інших закладах охорони здоров?я поки лікується в ТОВ «КИЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ ЦЕНТР ЛІКУВАННЯ ЗАЛЕЖНОСТІ». Отже, ОСОБА_4 , порушуючи вимоги Порядку, проходив лікування в ТОВ «Деснянський наркологічний центр інтегрованих послуг» та ТОВ «АНОН», де почав незаконно отримувати замісну підтримувальну терапію, а саме наркотичний засіб метадон назва препарату «Метадон-3Н».

Надалі в період часу з 25 вересня 2023 року до 18 березня 2024 року (точні дату та час не встановлені) ОСОБА_4 , незаконно заволодівши наркотичним засобом метадоном, загальною масою 0,428 г, у вище зазначених установах, переніс його до свого місця проживання: АДРЕСА_1 , для власного вживання без мети збуту, де надалі його зберігав до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції під час обшуку - 22 березня 2024 року.

Такі діяння ОСОБА_4 кваліфіковані як незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 20 листопада 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його діянь, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить зменшити строк призначеного йому покарання на підставі приписів ст. 69 КК.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор указує, що він активно сприяв у розкритті кримінальних правопорушень; матеріальної шкоди його діяннями спричинено не було і придбавав наркотичний засіб він виключно для власного вживання; хронічні захворювання згубно впливають на стан його здоров`я, а тому призначене йому покарання рівнозначне довічному позбавленню волі.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його діяння за ч.ч. 2, 3 ст. 308, ч. 1 ст. 309 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки засуджений не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження касатора про наявність правових підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом на підставі приписів ст. 69 КК, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності і даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Як передбачено положеннями ч. 1 ст. 69 КК (у редакції, чинній на час вчинення діяння), за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд урахував, зокрема: тяжкість вчинених злочинів за ч. 3 ст. 308 КК - особливо тяжкий злочин, за ч. 2 ст. 308 КК - тяжкий злочин, за ч. 1 ст. 309 КК - кримінальний проступок; особу засудженого, який, за місцем проживання характеризується посередньо, перебуваює у фактичних шлюбних відносинах, підробляє на тимчасових заробітках (зі слів засудженого), згідно з довідками КНП «Прилуцька центральна міська лікарня» від 25 березня 2024 року № 124 за медичною допомогою до лікаря-психіатра не звертався, КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради від 25 березня 2024 року № 227 перебуває на диспансерному обліку з жовтня 2014 року, діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіатів, синдром залежності; має ІІІ групу інвалідності; наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, та відсутність обставин, які його обтяжують; раніше неодноразово судимий та має не зняті і не погашені судимості; на шлях виправлення не став і знову вчинив кримінальні правопорушення.

Крім того, місцевий суд указав про відсутність підстав для застосування приписів ст. 69 КК, оскільки під час здійснення провадження було встановлено лише одну обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття.

З огляду на викладене місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 основного покарання у виді обмеження волі не в максимальному розмірі за ч. 1 ст. 309 КК та позбавлення волі на рівні мінімальної межі, передбаченої санкціями ч.ч. 2, 3 ст. 308 КК, з конфіскацією належного на праві власності майна, крім житла, та позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом наркотичних засобів, оскільки саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений подав апеляційну скаргу, у якій просив суд апеляційної інстанції, призначити йому більш м`яке покарання на підставі ст. 69 КК.

Чернігівський апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог скаржника, аргументувавши таке рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог щодо неврахування місцевим судом обставин, які пом`якшують покарання, оскільки висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають встановленим обставинам кримінального провадження.

Крім того, суд зауважив, що призначене судом покарання відповідає загальним засадам призначення покарання та особі обвинуваченого і є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з обігом наркотичних засобів на строк 2 роки та конфіскацією належного на праві власності майна, крім житла. Також Суд не залишає поза увагою і ту обставину, що суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання, обрав найбільш сприятливий для засудженого принцип його визначення за сукупністю кримінальних правопорушень, а саме - шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. Призначене місцевим судом покарання є справедливим, співмірним характеру вчиненого діяння, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: по-перше, вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК; по-друге, хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Водночас суди попередніх інстанцій встановили в цьому провадженні наявність лише однієї обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 - щире каяття.

Необхідно також зазначити, що обставини, про які указує засуджений у касаційній скарзі, та які, на його думку, не врахували суди попередніх інстанцій, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та не є достатніми для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини вчинення кримінальних правопорушень та відомості про особу засудженого.

Ураховуючи наведене, твердження засудженого в касаційній скарзі, які практично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на його думку, є достатніми для застосування приписів ст. 69 КК, не є слушними.

За таких обставин наведені в касаційній скарзі засудженого доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 червня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3