Справа № 751/2522/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/189/25
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

слідчої ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_8 , (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою частково задоволено клопотання слідчого СВ СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_10 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000049 від 14 січня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України.

Накладено арешт на об`єкт незавершеного будівництва - комплекс будов та споруд за адресою АДРЕСА_1 , розташований на земельних ділянках з кадастровими номерами :04:003:0945 та :04:003:0946 та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , із забороною права розпоряджатись та відчужувати вказаний об`єкт незавершеного будівництва.

Мотивуючи рішення, слідчий суддя зазначив, що об`єкт незавершеного будівництва є предметом даного кримінального правопорушення, наявний ризик його демонтажу, знищення, оскільки на власника вказаного об`єкта покладається обов`язок його знесення (демонтажу, розбирання) умовами договору купівлі-продажу і на переконання слідчого судді, з метою досягнення дієвості цього провадження, є виправданою необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

На зазначену ухвалу слідчого судді адвокатом ОСОБА_8 була подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати її та відмовити у задоволенні клопотання слідчого. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що належним суб`єктом звернення у кримінальних провадженнях у яких накладається арешт на майно третіх осіб може бути тільки прокурор, а не слідчий згідно ст.. 64-2 КПК України, яка є спеціальною нормою, яка визначає права та обов`язки третьої особи на майно якої накладається арешт. Вважає, що процедура реалізації комунального майна була дотримана в повному обсязі під час реалізації об`єкту нерухомого майна, до клопотання слідчого не додано жодного доказу, який би свідчив про порушення процедури проведення електронних аукціонів. Вказує, що до виділення матеріалів даного кримінального провадження з матеріалів кримінального провадження №0000045 слідчі судді неодноразово відмовляли у накладенні арешту на майно.

Не погоджуючись з заявленою оцінкою ринкової вартості об`єкту нерухомості, апелянт стверджує, що експерт врахував цей об`єкт, як завершений, а не аварійний. Вказує, що вирішальною для визначення стартової ціни була балансова вартість, а не ринкова. Також стверджує, що звіт, здійснений директором ПП «Аксіома» ОСОБА_11 ніяк не вплинув на вартість майна, за якою було його продано, оскільки продаж вчинявся за процедурою визначеною законом.

Вказує, що після покупки об`єкт незавершеного будівництва вже розібраний майже на 50 відсотків на виконання умов договору і накладення арешту призведе до порушення прав добросовісного набувача, який також понесе збитки.

Заслухавши доповідача, представника власника майна - адвоката ОСОБА_8 , щодо можливості задоволення поданої апеляційної скарги, думку прокурора про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, У провадженні відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Чернігівській області перебуває кримінальне провадження №0000049 від 14.01.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України.

В ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні призначено оціночно-будівельну та будівельно-технічну експертизу. Відповідно до висновку якої встановлено, що дійсна ринкова вартість об`єкту нерухомості, що розташований за адресою: Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Перемоги, буд. 161, станом на 27.02.2024 становить 32 911 394,44 грн.

Дійсна ринкова вартість об`єкту нерухомості, що розташований за адресою: Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Перемоги, буд. 161, станом на 19.08.2024 становить 27 048 447,18 грн.

Різниця ринкової вартості об`єкту незавершеного будівництва комплексу будов та споруд за адресою Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Перемоги, буд. 161, між вартістю станом на 27.02.2024 та вартістю станом на момент проведення огляду експертом становить: 5862947,26 грн.

Задовольняючи частково дане клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя, як вбачається з оскаржуваної ухвали, прийшов до такого висновку з підстав можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Накладаючи арешт на майно з підстав передбачених п.1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя не тільки має переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом, не може бути єдиною підставою, для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів приходить до переконання, що частково задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна і накладаючи оскаржуваною ухвалою слідчим суддею належним чином не враховано, що стороною обвинувачення не доведено правових підстав для накладення арешту, що встановлюються під час кримінального провадження.

Зокрема, клопотання слідчого не містить об`єктивних даних, які б вказували на те, що дане майно, з огляду на обставини, які розслідуються в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям визначеним у ст. 98 КПК України. У клопотанні лише перераховуються загальні підстави для накладення арешту на майно, без зазначення конкретних обставин події за яких, вилучене майно може бути використано, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування. Крім того, визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути єдиною умовою для арешту майна, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.

В силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на викладене, колегія суддів, перевіривши матеріали провадження, приходить до висновку, що вони не містять достатніх та необхідних даних, які б свідчили про можливість накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні, у зв`язку з чим доводи апелянта про незаконність ухвали слідчого судді слід визнати переконливими.

За таких обставин, у даному випадку, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна та необґрунтована, а апеляційна скарга задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна, у зв`язку з недоведеністю необхідності арешту зазначеного нерухомого майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами вказаного власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2025 року, якою частково задоволено клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000049 від 14 січня 2025 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ СУ ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_10 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000049 від 14 січня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК України.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4