ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/488/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/93/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст. 286-1, ч.1 ст. 135 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу начальника Лановецького відділу Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000044 від 10 лютого 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.286-1, ч.1.ст.135 КК України

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Молотків Лановецького району Тернопільської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні троє неповнолітніх дітей, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286-1 , ч.1. ст.135 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.286-1 КК України, із застуванням ст.69 КК України, у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років;

- за ч.1 ст.135 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання засудженому ОСОБА_7 визначено у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, в період з 10 лютого 2024 року по 13 лютого 2024 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі, а один день позбавлення волі відповідає двом дням обмеження волі.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін перебування його під цілодобовим домашнім арештом в період з 20 лютого 2024 року по 04 липня 2024 року із розрахунку три дні цілодобово домашнього арешту відповідає двом дням обмеження волі.

Продовжено строк застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, до набрання вироком законної сили, але не більше шістдесяти діб, тобто до 078 лютого 2025 року, заборонивши ОСОБА_7 залишати житло за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 в період доби з 22 год. 00 хв. по 07 год. 00 хв., окрім випадків повітряної тривоги у вказаному населеному пункті для прямування в укриття та перебування у ньому.

Вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна, застосованого згідно ухвали слідочок судді Лановецького районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2024 року.

Згідно вироку суду, 10 лютого 2024 року біля 18 год. 40 хв. водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги пунктів 2.1 (а), 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, не маючи відповідного на те права, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем Ford Sierra, номерний знак НОМЕР_1 , та рухався на ньому автодорогою по вулиці Центральна в с. Молотків Кременецького району Тернопільської області до м. Ланівці Кременецького району Тернопільської області.

Рухаючись вказаною автодорогою по вулиці Центральна в с. Молотків Кременецького району Тернопільської області, та проїхавши розташування житлового будинку №23, водій ОСОБА_7 не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним у конкретних дорожніх умовах, обстановці, та допустив зміну напрямку руху керованого автомобіля FORD SIERRA (номерний знак НОМЕР_1 ) праворуч, і в подальшому виїхав правими колесами автомобіля на конструктивно виділений елемент автомобільної дороги, який не призначений для руху транспортних засобів - праве узбіччя, при цьому не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, чим грубо порушив вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху України.

Своїми діями, які не відповідали вище вказаним вимогам Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_7 виїхавши за межі проїзної частини дороги, а саме на праве узбіччя поставив себе в такі умови, що не зміг забезпечити безпеку дорожнього руху та допустив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля FORD SIERRA (номерний знак НОМЕР_1 ) на неповнолітнього пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в попутному напрямку по траєкторії, яка проходила в межах правого узбіччя автодороги, паралельно до країв проїзної частини дороги.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у виді струсу головного мозку, саден в ділянці чола і носа, саден обличчя, закритого перелому тіла 5-го шийного хребця, закритої травми грудної клітки і живота у виді забиття м`яких тканин грудного відділу хребта і грудної клітки, перелому 3-го правого ребра, крововиливів в речовину обох нирок, відкритої травми лівої гомілки у виді переломів тіл (діафізів) велико- і малогомілкової кісток та рани при середній поверхні гомілки, закритої травми правої гомілки у вигляді синця у її нижній третині, переломів тіл велико- і малогомілкової кісток, синців обох кистей і рани в ділянці правої кисті, які за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння належать до тяжких - п.п.2.1.1 а/, 2.1.2, 2.1.3 е/м/ «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ, 1995).

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст. 2861 КК України, тобто у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Окрім цього, 10 лютого 2024 року біля 18 год. 40 хв., після наїзду, на неповнолітнього ОСОБА_10 , у водія ОСОБА_7 , який перебуваючи по вулиці Центральна в с. Молотків Кременецького району Тернопільської області, та проїхавши розташування житлового будинку №23, зупинився та вийшов із керованого ним автомобіля FORD SIERRA (номерний знак НОМЕР_1 ), та переконавшись в безпорадному стані потерпілого, внаслідок завданих йому в ході наїзду автомобілем тяжких тілесних ушкоджень, виник умисел направлений на завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, 10 лютого 2024 року біля 18 год. 40 хв., водій ОСОБА_7 , перебуваючи по вулиці Центральна в с. Молотків Кременецького району Тернопільської області завідомо знаючи та усвідомлюючи, що неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 позбавлений можливості самостійно вжити заходів для самозбереження, внаслідок отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди тяжких тілесних ушкоджень, достовірно знаючи, що саме він своїми протиправними діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, діючи умисно та нехтуючи моральними і правовими нормами, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене, в порушення вимог п. 2.10 (підпункти «а», «б», «г», «ґ», «д», «е») Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001р., із змінами та доповненнями (надалі - ПДР), вчинивши дорожньо-транспортну пригоду, не залишався на місці пригоди, не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 ПДР, не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернувся по допомогу до присутніх і не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я, у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 ПДР, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції та не записав прізвища та адреси очевидців, не чекав прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду місця пригоди, а втік з місця вчинення дорожньо-транспортної пригоди на належному йому автомобілі FORD SIERRA (номерний знак НОМЕР_1 ), залишивши неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 без допомоги, який перебував в небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень, якого сам ОСОБА_7 поставив в небезпечний для життя стан.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.135 КК України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні - начальник Лановецького відділу Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи обставини кримінального провадження, вважає, що вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На переконання апелянта, місцевий суд, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , не дотримався положень ст.65 КК України, яка вимагає при призначенні покарання врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Звертає увагу, що суд при ухваленні вироку визнав обставинами, що пом`якшують покарання відсутність претензій зі сторони потерпілого та його представників, визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття у вчиненому, примирення з потерпілим, повне відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також наявність на утримання трьох неповнолітніх дітей, однак у своєму рішенні не мотивував належним чином як саме вказані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким і вчиненим у стані алкогольного сп`яніння.

Також зазначає, що судом не надано належної оцінки особі обвинуваченого, який керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння і не маючи права керувати транспортним засобом, оскільки такого права він був позбавлений постановою суду від 27.02.2020 року за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Зазначає, що суд безпідставно не врахував той факт, що ОСОБА_7 , будучи постановою Лановецького районного суду від 01.05.2024 р., якам набрала законної сили 18.06.2024 р., визнаний винним за ч.1 ст.130 КУпАП та позбавленим права керування транспортним засобом строком на 1 (один) рік, 22.10.2024 року знову керував транспортним засобом - двоколісним скутером марки Honda VR-SUS, без реєстраційного номера і був зупинений працівниками поліції, надавши їм пояснення, що поспішав до поїзда і магазин купити продукти.

З урахуванням попередніх рішень про позбавлення його права керування транспортним засобами, на переконання апелянта, цей факт доводить, що обвинувачений належних висновків не робить і не отримавши належного і достатнього покарання може знову вчинити подібне кримінальне правопорушення, в тому числі, і в стані алкогольного сп`яніння.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ч.1 ст.69 КК України при призначенні покарання за ч.2 ст.286-1 КК України, оскільки судом не мотивовано, яким чином визнані судом обставини, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також неправильно враховано особу винного.

Вказує, що суд не врахував високу суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, яка обумовлена тим, що обвинувачений керував джерелом підвищеної небезпеки в стані алкогольного сп`яніння та грубо порушив одночасно декілька вимог ПДР України, травмував потеплілого шляхом спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень і залишивши при цьому місце ДТП.

Узагальнюючи свої доводи, прокурор вважає, що покарання призначене ОСОБА_7 за ч.2 ст.286-1 КК України у виді двох років обмеження волі є явно несправедливим через м`якість.

Просить вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.286-1 та ч.1 ст.135 КК України скасувати через м`якість призначеного покарання та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України і призначити йому покарання:

- за ч.2 ст.2861 КК України у виді обмеження волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років;

- за ч.1 ст.135 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_7 визначити у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; міркування прокурора який підтримав подану апеляційну скаргу та, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання за ч. 2 ст.286-1 та ч.1. ст.135 КК України ступеню їх тяжкості та особі обвинуваченого, просить скасувати вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_7 покарання, вид, розмір та форму відбування якого вказано в апеляційній скарзі; обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , які вирок місцевого суду вважають законним та обґрунтованим і тому просять залишити його без зміни та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанцій не було дотримано.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України однією з підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286-1 та ч.1ст.135 КК України апеляційний суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині прокурор не оскаржує.

Доводи прокурора стосовно неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання за ч.2 ст. 286-1 КК України, із застосуванням ст. 69 КК, у виді двох років обмеження волі, колегія суддів вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має не меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим так і іншими особами.

Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК (у редакції норми на момент вчинення діяння) передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції обираючи вид і розмір покарання ОСОБА_7 , врахував ступінь тяжкості, характер та наслідки вчинених кримінальних правопорушень; ставлення обвинуваченого до них та його поведінку після їх вчинення; особу винного, який раніше не судимий, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, позитивну характеристику; думку потерпілого і його законного представника та представника, які просили суворо не карати обвинуваченого, а також обставини, які пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, примирення з потерпілим, повне відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

Окрім того, відсутність претензій з боку потерпілого та його представників, визнання вини, щире каяття у вчиненому, примирення з потерпілим, повне відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, а також наявність на утриманні трьох неповнолітніх дітей місцевий суд в даному конкретному випадку визнав такими обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого і дають підстави, при призначенні покарання, застосувати ст.69 КК України та перейти до іншого більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.286-1 КК України та визначеного статтею 61 КК України, у виді обмеження волі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновком суду першої інтонації і вважає, що він не ґрунтуються на вимогах закону, зважаючи на таке.

Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично давати підстави для застосування ст. 69 КК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

У даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції, визнавши щире каяття, примирення з потерпілим, повне відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, наявність на утриманні трьох неповнолітніх дітей, в сукупності з визнанням вини обставинами, що пом`якшують ОСОБА_7 покарання, належним чином не обґрунтував того, як ці обставини, з урахуванням інших обставин справи, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінально караного діяння, яке він вчинив у стані алкогольного сп`яніння і наслідком якого є заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, та безпідставно застосував при призначенні обвинуваченому покарання норму, передбачену ст. 69 КК.

Окрім того, місцевий суд не надав у своєму рішенні оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння та позбавлений права керування транспортним засобом, керував транспортним засобом, тим самим поставивши під небезпеку не лише своє життя, а і життя інших учасників дорожнього руху, грубо порушив правила дорожнього руху, допустив ДТП в результаті якої пішохід ОСОБА_10 , який рухався узбіччям, отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Також, судом першої інстанції належним чином не враховано, що ОСОБА_7 раніше вчиняв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП і, будучи позбавленим права керування транспортним засобом, сів за кермо транспортного засобу, перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння.

Не надано судом належної правової оцінки і тому факту, що ОСОБА_7 , допустивши наїзд керованим ним транспортним засобом на неповнолітнього пішохода ОСОБА_10 та усвідомлюючи, що останній перебуває у безпорадному і небезпечному для життя стані і що саме він поставив потерпілого у такий стан, залишив його без допомоги і втік з місця пригоди.

Таким чином, місцевим судом не враховано обсяг учинених ОСОБА_7 кримінально караних дій, об`єктом посягань яких є безпека руху й життя та здоров`я особи. Сукупність таких діянь значно підвищує рівень суспільної небезпечності, адже обвинувачений, поставивши потерпілого у небезпечний для життя стан, ще й свідомо умисно залишив останнього без допомоги.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що зазначені судом першої інстанції обставини не дають підстав для пом`якшення обраного обвинуваченому покарання, шляхом застосування положень ст.69 КК України, оскільки визначальними елементами для вирішення питання про вид та розмір покарання в даному випадку є:

- тяжкість вчиненого злочину;

- обставини справи та наслідки вчиненого, а саме те, що від його дій неповнолітня особа отримала тяжкі тілесні ушкодження;

- дані про особу винного, який раніше притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, після чого, не зробивши для себе відповідних висновків, будучи позбавленим права керування транспортним засобом, вчинив інкримінований йому злочин у стані алкогольного сп`яніння, що є не тільки кваліфікуючою ознакою вчиненого кримінального правопорушення, а й вказує на безвідповідальне ставлення обвинуваченого не тільки до власного здоров`я та життя, а й до здоров`я та життя сторонніх осіб, що істотно підвищує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення;

- поведінка обвинуваченого безпосередньо після вчиненого кримінального правопорушення, яка полягала у свідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала у небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів для самозбереження, внаслідок отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень, що вказує на його безвідповідальне ставлення до вчиненого і бажання уникнути відповідальності

Тому, той факт, що обвинувачений раніше не судимий, визнав свою вину і в подальшому примирився з потерпілим та відшкодував йому заподіяну шкоду, у зв`зяку з чим потерпілий просив його суворо не карати, а також наявність на утриманні неповнолітніх дітей, на думку колегії суддів, у цій справі не мають вирішального значення і не є достатніми мотивами для застосування статті 69 КК України і призначення більш більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.286-1 КК України, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_7 діяння у сфері безпеки руху та особу обвинуваченого.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК, не навів переконливих мотивів свого рішення, як і того, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді двох років обмеження волі буде сприяти досягненню мети покарання, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу, що виправлення засудженого є таким впливом покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, зокрема і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого покарання в його особистості відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії

В контексті наведених положень, переконливого обґрунтування застосування норми ст. 69 КК, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК, оскаржене судове рішення не містить.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, слід скасувати та постановити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч.2 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія судів, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який за класифікацією кримінальних правопорушень згідно ст.12 КК України, є тяжким; особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, визнав свою вину та щиро покаявся, а також повністю відшкодував потерпілому заподіяну шкоду; наявність у нього на утриманні неповнолітніх дітей; думку потерпілого та його представників, які просить суворо не карати обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги обставини вчиненого кримінального правопорушення, які полягають в тому, що обвинувачений, який раніше притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, приступив до керування транспортним засобом, перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, що в подальшому призвело до тяжких наслідків і, поставивши потерпілого у небезпечний для життя стан, завідомо залишив його без допомоги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання за ч.2 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі, в межах санкції статті обвинувачення, однак у розмірі наближеному до мінімального, яке буде достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Також, з наведених вище міркувань, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, наведеними під час апеляційного розгляду, щодо м`якості призначеного судом покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України у виді одного року обмеження волі і вважає за необхідне призначити йому покарання за вказаною правовою нормою у межах строку, вказаного прокурором в апеляційній скарзі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу начальника Лановецького відділу Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч.2 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України і призначити йому покарання:

- за ч.2 ст. ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років;

- за ч.1 ст.135 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_7 визначити у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

В решті вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

На вирок може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді