УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року

м. Київ

справа №761/9068/17

провадження №51-486ск25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року,

встановив:

УхвалоюШевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року частково задоволено клопотання сторони захисту та звільнено ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 262, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК) та ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 262 КК від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, а кримінальне провадження № 0002574 від 19 листопада 2015 року - закрито.

Цією ж ухвалою скасовано арешти, накладені ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 12 червня та 22 вересня 2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу районного суду - без змін.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 262, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК, а ОСОБА_6 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 262 КК, подія яких мала місце 20 лютого 2014 року.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 , указуючи на істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що в даному випадку обов`язковою умовою звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, на підставі ст. 49 КК є визнання факту вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, що ним категорично заперечується та вказується, що він не вчиняв жодного правопорушення та міг бути виправданий за результатами судового розгляду. Окрім того, зазначає, що суд першої інстанції у резолютивній частині свого рішення зазначив про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, а не за кримінальні правопорушення, що не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, десять років у разі вчинення тяжкого злочину.

У п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК встановлено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Тобто, встановивши обставини, що дають підстави для закриття провадження, суд повинен їх дослідити і в разі згоди особи ухвалити рішення про її звільнення від кримінальної відповідальності.

Наведені норми закону вказують на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Суд, установивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, або провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.

З наданих до касаційної скарги копій судових рішень убачається, що сторона захисту звернулася до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК, скасування арештів, вирішення долі речових доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 286 КПК якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Як убачається з ухвали районного суду, переглянувши доводи клопотання сторони захисту про звільнення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність закриття провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК.

В обґрунтування свого рішення, місцевий суд зазначив, що з моменту вчинення кримінальних правопорушень, які мали місце 20 лютого 2014 року,у вчиненні яких обвинувачувалися ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , закінчилися строки давності, і в справі не було встановлено обставин, які би зупиняли або переривали перебіг строків давності. Тому суд дійшов умотивованого висновку про наявність законних підстав для задоволення клопотання сторони захисту.

При перегляді цього рішення за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив наведені в ній доводи, які є аналогічними тим, що викладені ним в касаційній скарзі та обґрунтовано їх відхилив, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких цю апеляційну скаргу залишив без задоволення, а ухвалу районного суду - без змін.

Зокрема, спростовуючи доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що невизнання вини ОСОБА_5 та заперечення факту вчинення ним злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 262, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК позбавляло суд першої інстанції можливості звільнити його від кримінальної відповідальності на підставах, визначених п. 4 ч. 1 ст. 49 КК та закрити кримінальне провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні вказав, що за змістом статей 284, 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляд справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

При цьому, виключно наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже, як обґрунтовано про це зазначив суд апеляційної інстанції, невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ним свого права та таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ним своєї вини у вчиненні злочину.

Зазначене, узгоджується із висновком, який викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 (справа № 203/241/17) в якому зазначено про те, що згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України).

З огляду на зазначене, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про те, що під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, слід визнати безпідставними.

Ухвала місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 372, 419 КПК.

Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів, які би свідчили про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які, з огляду на положення статей 412 та 413 КПК, можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу, і таких даних із їх змісту не вбачається.

З огляду на викладене, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Враховуючи наведене та керуючись п. 2 ч. 2 статті 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпрокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 листопада 2024 рокувідмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3