Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

19 грудня 2024 року м. Рівне

Справа № 561/1725/24

Провадження № 11-кп/4815/691/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Зарічненського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2024 року про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000118 від 01.07.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Зарічненського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2024 року задоволено клопотання прокурора Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_8 та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 31 січня 2025 року.

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 вказує, що прокурором порушено строк подання клопотання, яке відповідно до ч.1 ст.199 КПК України повинно подаватися не пізніше, ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання обвинуваченого під вартою. Тому, оскільки строк дії ухвали закінчувався 02.12.2024 року і клопотання про продовження строку тримання під вартою прокурор подав 02.12.2024 року, вважає, що клопотання підлягало поверненню прокурору.

Також наголошує, що розгляд поданого клопотання про продовження тримання під вартою є протиправним, оскільки після отримання клопотання захисника про здійснення судового розгляду кримінального провадження колегіально попередньо визначений склад суду у складі судді одноособово мав негайно вирішити дане питання та передати справу на повторний автоматизований розподіл справи для визначення колегії суддів, однак суддя зробила це лише після розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу.

Крім того зазначає, що ризики, про які вказував прокурор у клопотанні, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами у справі. Звертає увагу колегії суддів на те, що ОСОБА_6 самостійно, без будь-якого примусу повідомив працівників поліції про своє місце перебування після події, визнає вину у заподіянні смерті потерпілому, щиро кається, за допомогою родичів вирішує питання відшкодування заподіяних збитків, хоч при цьому мав можливість ухилитися від правосуддя, перетнувши кордон України. Вказує також про відсутність ризику впливу на потерпілих та свідків, оскільки такі особи вже допитані в якості свідків та з ними проведено слідчі експерименти, що, на його думку, унеможливлює зміну ними показань чи відмову від них.

Просить скасувати ухвалу місцевого суду від 02 грудня 2024 року та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судове рішення стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Вирішуючи подане клопотання, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та прийшов до вірних висновків про існування ризиків, вказаних в клопотанні.

Так, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який, в разі доведення його вини, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому встановлено, що ОСОБА_6 після скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення залишив місце події, що лише підтверджує існування встановленого ризику. Твердження захисника про те, що обвинувачений самостійно, без будь-якого примусу повідомив працівників поліції про своє місце перебування є необґрунтованими, оскільки під час апеляційного розгляду прокурор вказав, що ОСОБА_6 протягом трьох днів переховувався від органів досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим був оголошений в розшук та лише після цього повідомив про своє місце перебування.

Доводи захисника про відсутність ризику впливу на потерпілих і свідків, оскільки вони на даний час вже допитані, є необґрунтованими у зв`язку з тим, що свідками в кримінальному провадженні є місцеві жителі Зарічненської територіальної громади і ОСОБА_6 відомо про їх місце проживання, тому при обранні більш м`якого запобіжного заходу останній може здійснювати тиск на них шляхом погроз чи вмовлянь змінити чи відмовитися від своїх свідчень, оскільки судом будуть братися до уваги лише показання, які отримані безпосередньо в ході судового розгляду.

Ці обставини свідчать про те, що на даному етапі кримінального провадження стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

При цьому, на думку апеляційного суду, посилання захисника на наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, відсутності судимостей, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду, оскільки жодним чином не спростовують і не зменшують існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

На переконання апеляційного суду, з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання дані обставини не змінилися та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого про те, що клопотання про продовження строків тримання під вартою прокурором було подано з порушенням строку, визначеного ч.1 ст.199 КПК України та підлягало поверненню прокурору, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 199 КПК України встановлено строк подачі прокурором, слідчим за погодженням з прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою - не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Проте, встановлений ст.199 КПК України процесуальний строк за своєю юридичною природою відноситься до строку виконання обов`язку та носить виключно процедурний (організаційно-забезпечувальний) характер і ч.5 ст.199 КПК не пов`язує обов`язок слідчого судді відмовити у продовженні строку тримання під вартою у зв`язку з його недотриманням. Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку, крім випадків коли виконання обов`язку призведе до порушення процесуальних прав учасників провадження.

Такі висновки повністю узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 263/15845/2019 від 08 квітня 2020 року. Отже, недотримання прокурором строків подання до суду клопотання про продовження запобіжного заходу не є підставою для відмови у задоволенні такого клопотання чи його повернення.

Частинами 4 та 5 ст.199 КПК України передбачено обов`язок слідчого судді розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали, при цьому слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовження строку тримання під вартою лише, якщо прокурор, слідчий не доведе, що існують ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Враховуючи, що прокурором доведено наявність обставин щодо необхідності продовження обвинуваченому ОСОБА_6 лише найсуворішого запобіжного заходу, подання прокурором до суду клопотання про продовження строку тримання під вартою з недотриманням строків, передбачених ст.199 КПК України не свідчить про незаконність ухвали суду. Таким чином доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 з цих підстав колегія суддів вважає безпідставними.

Посилання апеляційної скарги на неможливість розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою суддею місцевого суду одноособово після заявлення клопотання про розгляд кримінального провадження колегіально апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки дане клопотання захисник ОСОБА_7 подав до суду після визначення складу суду для розгляду клопотання прокурора та після призначення дати та часу розгляду даного клопотання. Крім того, після розгляду клопотання прокурора про продовження тримання під вартою було розглянуто клопотання захисника про здійснення розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 колегіально та на даний час дане питання вирішене колегією суддів і передано кримінальне провадження № №0000118 від 01.07.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, на розгляд до Рівненського міського суду Рівненської області.

Колегія суддів також не ігнорує інші аргументи, які наводяться стороною захисту в апеляційній скарзі на користь обвинуваченого, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням зазначеного в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Зарічненського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2024 року про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000118 від 01.07.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3