УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 646/6475/24

провадження № 51-26ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні № 0001376 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коломак Валківського р-ну Харківської обл., жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 5 ст. 407 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Також місцевий суд вирішив питання початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, застави та запобіжного заходу у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 5 ст. 407 КК у тому, що він, як військовослужбовець, в умовах воєнного стану без поважних причин самовільно залишив місце служби.

Так, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, перебуваючи на посаді сержанта резерву 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, а саме, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість і несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідного дозволу командування й поважних на те причин 16 листопада 2022 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та, починаючи з 16 листопада 2022 року до 24 квітня 2024 року, незаконно перебував поза місцем тимчасової дислокації цієї військової частини й проводив час на власний розсуд.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 07 жовтня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його діяння, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року й звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує, що суд першої інстанції не врахував стан здоров`я засудженого, а саме виявлені в нього захворювання, які пов`язані з проходженням військової служби, а також перебування на утриманні ОСОБА_4 матері та дружини, які тяжко хворіють та потребують його допомоги.

Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість застосування стосовно засудженого приписів статей 69, 75 КК, з огляду на вчинення засудженим кримінального правопорушення після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ (далі - Закон від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ).

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас не є слушними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, твердження касатора про наявність правових підстав для звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з огляду на таке.

Колегія суддів Верховного Суду зауважує, що ці доводи були предметом перевірки апеляційного суду та визнані безпідставними.

Так, Харківський апеляційний суд зауважив, що Законом від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ, який набрав чинності 27 січня 2023 року, внесено зміни, окрім іншого, до статей 69, 75 КК. Ураховуючи зміни, виключається можливість застосування приписів указаних статей до осіб, які в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці вчинили кримінальне правопорушення, зокрема, передбачене ст. 407 КК.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що згідно з формулюванням обвинувачення визнаного місцевим судом доведеним, ОСОБА_4 вчинив триваюче кримінальне правопорушення, оскільки самовільно залишив розташування військової частини 16 листопада 2022 року та перебував поза місцем її тимчасової дислокації до 24 квітня 2024 року. З огляду на закінчення вчинення кримінального правопорушення 24 квітня 2024 року, тобто після набрання чинності (27 січня 2023 року) Законом від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування приписів ст. 75 КК стосовно ОСОБА_4 .

Також суд апеляційної інстанції вказав про порушення судом першої інстанції вимог матеріального закону, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню - ст. 69 КК, проте ці недоліки колегія суддів не мала можливості усунути згідно з приписами ч. 2 ст. 404, ч. 1 ст. 421 КПК.

Крім того, здійснюючи апеляційне провадження, суд урахував позитивну характеристику засудженого; наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують; стан здоров`я ОСОБА_4 , а також перебування на його утриманні матері та дружини, які тяжко хворіють та потребують його допомоги. Однак з огляду на суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, яке було скоєно вже після набрання чинності Законом від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ, суд не вправі звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Урахувавши викладене, Харківський апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 5 ст. 407 КК із застосуванням ст. 69 КК за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Верховний Суд погоджується з рішенням апеляційного суду у вказаній частині та додатково зауважує про безпідставність тверджень захисника щодо можливого застосування стосовного його підзахисного приписів ст. 75 КК, оскільки засуджений перебував поза межами місця несення військової служби до 24 квітня 2024 року (коли вже діяла норма ч. 1 ст. 75 КК у редакції Закону від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ). Тому доводи у касаційній скарзі про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням не ґрунтуються на законі.

Доводи захисника про те, що дії його підзахисного, кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК, не є триваючим кримінальним правопорушенням, спростовуються встановленими під час розгляду справи фактичними обставинами кримінального правопорушення, згідно з якими ОСОБА_4 самовільно залишив розташування військової частини 16 листопада 2022 року, такі протиправні діяння були припинені лише 24 квітня 2024 року.

Висновки апеляційного суду про те, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 , є триваючим, узгоджуються з усталеною практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема з позицією, викладеною в ухвалах від 01 грудня 2023 року (справа № 953/3814/23), від 15 квітня 2024 року (справа № 545/1925/23), від 24 вересня 2024 року (справа № 949/1855/23), та в постанові від 31 жовтня 2024 року (справа № 189/2310/23).

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, покарання є співмірним характеру вчиненого діяння, необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так й іншими особами.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3