УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2025 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі клопотання захисника - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акта, заявленого у кримінальному провадженні № 201/12628/24 (пр. № 1-кп/201/549/2025), відомості про яке 02 серпня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000445, стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в м. Дніпропетровськ, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурором до суду надісланий обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. В день його надходження до суду було ухвалено рішення про призначення підготовчого судового засідання.

У підготовчому судовому засіданні захисником ОСОБА_5 було заявлено письмове клопотання про повернення прокурору обвинувального акта, у зв`язку із його невідповідністю вимогам ст. 291 КПК України, в обґрунтування якого захисник зазначила, що в порушення вимог ч. 1 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт відразу був складений прокурором, а дізнавачем, який брав участь у досудовому розслідуванні, взагалі не складався. Також, в обвинувальному акті викладені лише зміст підозри, а формулювання обвинувачення не містить викладу мотиву вчинення кримінального правопорушення та предмету вчинення зазначеного правопорушення, оскільки в обвинувальному акті не вказано, кому належить інше володіння особи, проникнення до якого інкримінується обвинуваченій. Окрім того, сторона захисту зазначає, що прокурором неправильно визначено правову кваліфікацію кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 має рівні права з потерпілим на будинок та земельну ділянку, до якої, за версією сторони обвинувачення, вона незаконно проникла. У зв`язку з викладеним, захисник у своєму клопотанні просила обвинувальний акт повернути прокурору для усунення виявлених недоліків.

Обвинувачена ОСОБА_6 підтримала клопотання захисника про повернення обвинувального акта прокурору та просила його задовольнити.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні заперечував проти клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акта, зазначивши, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, складений прокурором самостійно в межах своїх повноважень, останній містить виклад фактичних обставин, правову кваліфікацію та формулювання обвинувачення, а питання щодо того, що ОСОБА_6 має рівні права з потерпілим на будинок та земельну ділянку, до якої вона незаконно проникла, спростовується матеріалами справи.

Потерпілий ОСОБА_4 підтримав думку прокурора та просив відмовити в задоволенні клопотання захисника про повернення обвинувального акта прокурору.

Вирішуючи по суті подане клопотання захисника про повернення обвинувального акта прокурору, дослідивши зміст останнього на відповідність вимогам ст. 291 КПК України, суд доходить до наступних висновків.

Частиною 1 ст. 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, за результатами підготовчого провадження суд має право прийняти рішення щодо повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Суд звертає увагу, що дотримання зазначеної вимоги до змісту обвинувального акта є однією із гарантій права особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, на захист, оскільки пред`явлення конкретного обвинувачення і чітке викладення фактичних обставин кримінального правопорушення надає обвинуваченій особі можливість ефективно захищатися від такого обвинувачення та використовувати всі передбачені кримінально-процесуальним законом права на свій захист.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції, Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (справа «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000 року зазначається що, «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

У постанові Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24.11.2016 року, прийнятої за результатами розгляду справи щодо неоднакового застосування судами нижчої інстанції норм процесуального права, зазначено про те, що в обвинувальному акті, крім викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які мають суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист, повинно бути обов`язково зазначено фабулу обвинувачення, яка є фактичною моделлю вчиненого злочину та юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення), що є правовою моделлю злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акта, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Дослідивши виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення, викладені в обвинувальному акті, суд приходить до висновку, що вони є суперечливими і такими, що не відповідають правовій кваліфікації дій обвинуваченої.

Так, виходячи з правової кваліфікації кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_6 , остання обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, а саме у незаконному проникненні до іншого володіння особи.

Кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 162 КК України передбачена у разі незаконного проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян.

Об`єктом зазначеного кримінального правопорушення є право людини на недоторканість житла та іншого володіння.

Його предметом може бути житло або інше володіння особи.

Так, у контексті цієї статті житлом особи слід визнавати будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення.

Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку.

Як встановлено з тексту обвинувального акта, 01 серпня 2024 року о 19 годині 20 хвилин, ОСОБА_6 , достовірно знаючи та розуміючи те, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке перебуває у володінні її колишнього чоловіка ОСОБА_4 , який не надавав ОСОБА_6 дозволу заходити на територію домоволодіння, відкрито, з метою проникнення, за допомогою заздалегідь заготовлених інструментів молотка, зубила та монтування, демонтувала частину паркану вищевказаного домоволодіння та проникла через пошкоджену частину паркану на територію домоволодіння.

Зазначені дії, викладені стороною обвинувачення в обвинувальному акті, інкримінуються обвинуваченій за ч. 1 ст. 162 КК України, а саме незаконне проникнення до іншого володіння особи.

Разом з тим, в обвинувальному акті зазначені також наступні відомості: в подальшому, в присутності співробітників поліції та ОСОБА_4 , не реагуючи на їх законні вимоги припинити пошкодження майна та покинути територію домоволодіння, намагаючись потрапити у житловий будинок, виламала металеву решітку вікна вказаного будинку, тим самим порушила конституційне право на недоторканість іншого володіння ОСОБА_4 . Вважаючи свої кримінально-протиправні дії доведеними до кінця, ОСОБА_6 , 01 серпня 2024 року, о 22 годині 38 хвилин, покинула територію домоволодіння ОСОБА_4 через демонтовану нею раніше частину паркану.

Таким чином, з тексту обвинувачення вбачається, що обвинувачена мала умисел та вчиняла дії, направлені на проникнення до житлового будинку потерпілого. Зазначені дії утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 161 КК України з іншим предметом кримінально-протиправного посягання та іншою кваліфікуючою ознакою незаконне проникнення до житла особи.

Однак, виходячи з правової кваліфікації кримінального правопорушення, викладеної в обвинувальному акті та інкримінованої обвинуваченій ОСОБА_6 , остання обвинувачується виключно у незаконному проникненні до іншого володіння особи.

Так, суд не вдаючись в оцінку доказів, а лише виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 162 КК України, викладених в обвинувальному акті, вбачає наявні очевидні суперечності щодо викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та правової кваліфікації інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Вказані недоліки та протиріччя, наявні в обвинувальному акті та не конкретність висунутого обвинувачення порушують право обвинуваченої ОСОБА_6 , передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення вона обвинувачується, які саме її дії, передбачені ч. 1 ст. 162 Кримінального кодексу України їй інкримінуються, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист, чим істотно порушується право на захист обвинуваченої.

Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, особа, якій висунуте обвинувачення, повинна бути детально поінформована про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів.

У відповідності до ст.ст. 409, 412 КПК України безумовною підставою для скасування будь-якого рішення суду першої інстанції, обвинувального чи виправдувального вироків, є порушення права на захист обвинуваченого, яке полягає в тому числі у відсутності конкретизованого формулювання обвинувачення у вироку суду. Тому виходячи з того, що суд повинен забезпечити реалізацію права на захист обвинуваченій, як під час судового розгляду справи так і під час підготовчого судового засідання, суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту з додатками з наведених підстав прокурору.

Підсумовуючи вищенаведене, формулювання обвинувачення, яке не містить таких суттєвих обставин, що підлягають встановленню та доказуванню у кримінальному провадженні, і є таким, що не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого кримінального правопорушення через наявні суттєві протиріччя, не може бути визнане конкретним, зрозумілим та детальним, як того передбачають наведені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_6 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останньої на захист.

До таких висновків суд прийшов не вдаючись до оцінки доказів, а лише посилаючись на ті, обставини, які зазначені в обвинувальному акті, які в свою чергу є суперечними між собою, та на підставі яких, у разі призначення обвинувального акту до розгляду, суд позбавлений можливості виконати свій обов`язок, передбачений ст. 348 КПК України роз`яснити суть обвинувачення, оскільки вона є не зрозумілою, неоднозначною і сумнівною, що призводить до можливості різного трактування та розуміння суті обвинувачення.

Окрім цього, судом встановлено, що всупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у формулюванні обвинувачення не вірно зазначене місце вчинення кримінального правопорушення, зокрема, в обвинувальному акті зазначено домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з цим, з листа Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради від 25 грудня 2024 року №12/19-528 вбачається, що за даними містобудівного кадастру та Адресного плану міста Дніпра, адреса: пров. Садовий, 16, жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого було присвоєно цю адресу, відсутній.

Встановлення місця вчинення кримінального правопорушення є предметом доказування, має суттєве значення для кримінального провадження, та, у свою чергу, не встановлення точного місця вчинення правопорушення позбавляє суд об`єктивної можливості вирішити таке суттєве питання, як підсудність вказаного кримінального провадження Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська, адже, у разі встановлення непідсудності вказаного кримінального провадження цьому суду, відповідно до вимог п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд має право прийняти лише рішення про направлення такого обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності. З положень ч. 2 ст. 412 КПК України встановлено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо порушено правила підсудності.

Суд вважає також неприпустимим покладатись на ймовірне використання прокурором свого права зміни обвинувачення, оскільки це є безпосереднім волевиявленням сторони обвинувачення, вплив на яке може вказувати на упередженість суду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, прокурору Правобережної окружної прокурори м. Дніпра для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог КПК України.

Водночас, аналізуючи доводи сторони захисту стосовно наявності інших наведених в клопотанні підстав для повернення обвинувального акта прокурору та вирішуючи питання щодо їх обґрунтованості, суд виходить з наступного.

Так, повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акта вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту стосовно того, що в порушення вимог ч. 1 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт відразу був складений прокурором, а дізнавачем, який брав участь у досудовому розслідуванні, взагалі не складався, суд виходить з того, що процесуальна норма, яка передбачена у ст. 291 КПК України та інші положення КПК України не містять вимог щодо складання у такому випадку прокурором процесуального рішення у виді постанови або щодо необхідності зазначення прокурором у обвинувальному акті, складеному ним самостійно, в разі непогодження із обвинувальним актом, що був складений слідчим, викладу даних обвинувального акта, що був складений слідчим, з якими не погодився прокурор.

Доводи сторони захисту про необхідність повернення обвинувального акта прокурору з підстав не зазначення мотиву вчинення кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченій ОСОБА_6 , а також не зазначення, кому належить інше володіння, проникнення до якого інкримінується обвинуваченій, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки в обвинувальному акті викладаються ті фактичні обставини вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими. Вказане означає, що визначення обсягу та способу викладення фактичних обставин кримінального правопорушення у тексті обвинувального акта належить до виключних повноважень прокурора, а тому ані суд, ані інші учасники судового провадження не можуть вимагати від нього змінити їх виклад.

Доводи сторони захисту щодо викладення в обвинувальному акті відомостей, викладених в повідомленні про підозру, судом не приймається, оскільки, в розумінні ст. 291 КПК України, це не є підставою повернення обвинувального акту прокурору.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_6 має рівні права з потерпілим на будинок та земельну ділянку, на яку вона, за версією сторони обвинувачення, незаконно проникла, не можуть бути предметом розгляду у підготовчому судовому засіданні, оскільки, як зазначив Кримінальний касаційний суд у складі Верховного суду в постанові від 11 вересня 2024 року, системний аналіз статей 314, 315, 342368 КПК України свідчить про те, що суд встановлює обставини, які викладені в обвинувальному акті, та винуватість особи у вказаних діях тільки після дослідження та оцінки доказів в ході судового розгляду. Водночас встановлення обставин справи під час підготовчого судового засідання не відповідає меті вказаній стадії судового процесу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, 9, 17, 55, 291, 314, 372, 376 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акта, заявленого у кримінальному провадженні № 201/12628/24 (пр. № 1-кп/201/549/2025), відомості про яке 02 серпня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000445, стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України - задовольнити.

Обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, повернути прокурору Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали суду буде складений і оголошений об 16.10 годині 13 лютого 2025 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня оголошення ухвали через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, а сторонами кримінального провадження, які не були присутні у судовому засіданні у той же строк з дня отримання копії ухвали суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1