Виноградівський районний суд Закарпатської області
______________________________________________________________
Справа № 299/6082/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі :

головуючого ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури за участю прокурора Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_3 , обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_4 , законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 ,головного спеціаліста служби у справах дітей Виноградівської міської ради ОСОБА_6 , інспектора ювінальної превенції відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів обвинувальний акт в кримінальному провадженні, внесеного 13.07.2024р. до ЄРДР за №0000432 по обвинуваченню-

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, освіта середня, не одружений, не працює, раніше не судимий,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.4 КК України;

В С Т А Н О В И В:

Суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_8 13.07.2024р., близько 05.00 години, в період дії правового режиму воєнного стану введеного у дію Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (із змінами якими, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години ЗО хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб тобто до 12 серпня 2024 року), діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи умисел, спрямований на крадіжку чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та суспільну небезпечність, з метою збагачення за рахунок чужого майна, через незачинені ворота проник на територію дворогосподарства АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_9 .

Продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно - небезпечних наслідків, з корисливих мотивів, відкрив вхідні двері до будинку, де, в ході розмови з потерпілою, підійшов до неї та, не пояснюючи причини, застосував до неї фізичне насильство, що виразилось в стисканні своєю рукою її правої руки, під час чого, відкрито вихопив з іншої руки потерпілої мобільний телефон марки «Honor», який належить ОСОБА_9 , вартість якого згідно висновку експерта від 22.07.2024 року складає 2000 грн., унаслідок чого відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_9 та спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 2000 гривень.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Такі висновки суду відповідно до вимог ч.3 ст.370 КПК України грунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах справи, які підтверджені доказами, безпосередньо сприйнятими, дослідженими, оціненими судом згідно зі статтею 94 КПК України.

Так, будучи допитаним, у порядку ст.351 КПК, обвинувачений свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення визнав повністю, надав покази, в яких підтвердив обставини вчинення, викладені в обвинувальному висновку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому. Зокрема, він пояснив, що дійсно 13.07.2024р., близько 05.00 години, через незачинені ворота проник на територію дворогосподарства АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_9 , де в ході розмови з потерпілою, підійшов до неї та, не пояснюючи причини, затиснув її правої руки, під час чого, відкрито вихопив з іншої її руки належний їй мобільний телефон марки «Honor», у вчиненому щиро розкаявся, обіцяв, що у подальшому протиправні дії вчиняти не буде. Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень обвинувачений просив визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин його вчинення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилася, проте подала до суду повторну письмову заяву про розгляд даної кримінальної справи у її відсутності, одночасно вказала, що претензій до обвинуваченого не має, та просить суд винести вирок згідно чинного законодавства.

Учасники судового розгляду на участі потерпілої не наполягали, тому розгляд справи проведено у її відсутності.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В цьому випадку, покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції, наслідків в частині позбавлення права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вирішив, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 мало місце, це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану, обвинувачений винний у вчиненні цього кримінального правопорушення та підлягає покаранню за скоєне ним кримінальне правопорушення.

Обвинувачений не вчинив кримінальне правопорушення у стані обмеженої осудності.

Обставини, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, чи є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності відсутні.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд визнає його щире каяття та сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданого збитку і неповнолітній вік обвинуваченого; обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Відповідно до ч.2 ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив, що призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (постанова Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому є його щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п.1 ч.2 ст.91 КПК щодо подій кримінальних правопорушень у т.ч. час, місце, спосіб учинення, а також його сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданого збитку і неповнолітній вік обвинуваченого .

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п.3 Пленуму ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанова ВС від 22 березня 2018 року в справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений в судовому засіданні висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.

Суд також враховує відсутність претензій матеріального характеру в частині збитку від грабежу у потерпілої особи, ураховуючи її позицію з цього питання, викладену в заяві до суду, що указує на можливість урахування обставини визначеної п.2 ч.1 ст. 66 КК

Отже, обираючи покарання обвинуваченому, суд виходить з того, що у відповідності до вимог ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так іншими особами.

Так, згідно ст.65 КК особі, яка вчинила злочин має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Між тим, санкцією ч.4 ст.186 КК передбачено, що грабіж, вчинений у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану, карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років.

Отже, при визначенні обвинуваченому виду та розміру покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК врахував характер та ступінь тяжкості скоєного даного злочину, те, що вчинений злочин, відповідно до ст.12 КК, є тяжким злочином, враховує обставини вчиненого злочину (форму вини, корисливий мотив, стадію вчинення, кількість епізодів), характеризуючі дані про особу обвинуваченого, який, зокрема, на обліку у лікаря-нарколога, лікаря-фтизіатра та лікаря-психіатра не перебуває /а.п.41/; за місцем проживання характеризується позитивно.

Так, відповідно до Характеристики, наданою міським головою м.Виноградів за №20.8-07/142 від 22.07.2024р. /а.п.161/ РА. ОСОБА_10 позитивно характеризується по місцю проживання, він раніше не судимий, потерпіла до нього не має претензій, про що подала до суду відповідну заяву .

Відповідно до даних Досудової доповіді на обвинуваченого ОСОБА_8 , наданої Берегівським районним відділом №2 філії Державної Установи «Центр пробації» в Закарпатській області від 19.02.2025р., відповідно до якої Берегівський районний відділ №2 філії Державної Установи «Центр пробації» в Закарпатській області, з урахуванням «середнього» рівня ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та «середнього» ризику для небезпеки для суспільства, вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Крім того, в рамках пілотного проекту щодо імплементації міжнародних стандартів правосуддя, дружнього до дитини, згідно п.6 ч.3 ст.76 КК України, орган пробації вважає за потрібне неповнолітньому обвинуваченому пройти онлайн-курс на освітній платформі Prometeus, а саме: «небайдужі: базові емоційні потреби та соціальна взаємодія», який спрямований на розуміння та задоволення базових емоційних потреб людини, що особливо важливо в період великої соціальної та емоційної нестабільності, зокрема під час війни.

Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст.66,67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Між тим, статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Отже, суд, повною мірою врахувавши усі обставини в сукупності, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, а саме: при розгляді справи суд встановив у діях обвинуваченого прояви щирого каяття у вчиненому злочині, він повністю визнав свою провину, а тому визнає ці факти як обставини, що пом`якшують покарання. Суд при призначенні покарання обвинуваченому бере також до уваги наявність у обвинуваченого на утриманні та вихованні шістьох малолітніх дітей, а відтак, на переконання суду, ці встановлені судом обставини, значно впливають на суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим діяння та, відповідно, суттєво знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину.

За сукупністю таких обставин, враховуючи необхідність відповідності характера і ступені суспільної небезпечності злочинів обставинам їх скоєння та особистості винного, керуючись принципом, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення підсудного, а також запобігання вчиненню нових злочинів як самим підсудним, так і іншими особами, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення підсудного (ст.ст.50 п.2, 65 п.2 КК України), суд, з урахуванням висновків Берегівського районного відділу №2 філії Державної Установи «Центр пробації» в Закарпатській області, а також позиції державногоовбинувача, приходить до переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе в умовах без ізоляції його від суспільства, а відтак буде справедливим призначити йому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України та визначенням йому іспитового строку за правилами, передбаченими ст.ст.75-76,104 КК України.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (постанова Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі №161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

Отже, призначення саме такого покарання буде відповідати загальним вимогам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, щодо необхідності і достатності покарання для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Майно, на яке накладено арешт відсутнє.

Питання про речові докази та документи слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати по справі відповідно до вимог ст.124 КПК України, яі складаються з витрат на проведення судово-дактилоскопічної експертизи від 19.07.2024р. за №СЕ-19/107-24/7725-Д у розмірі 3.029,12 грн.- підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Цивільний позов потерпілою не заявлений.

З урахуванням обраної міри покарання до набрання вироком законної сили до обвинуваченого запобіжні заходи не застосовуються.

Керуючись ст.ст.91,94,370,374,615 ч.15 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та з застосуванням ст.69 КК України призначити йому покарання у вигляді 5-ти (п`яти) років позбавлення волі.

В порядку ст.ст.75-76,104 КК України звільнити засудженого ОСОБА_8 від відбування призначеного йому покарання, якщо він протягом річного іспитового строку не скоїть новий злочин та виконає покладені на нього судом обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання або роботи.

Згідно п.6 ч.3 ст.76 КК України неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_8 пройти онлайн-курс на освітній платформі Prometeus, а саме: «небайдужі: базові емоційні потреби та соціальна взаємодія», який спрямований на розуміння та задоволення базових емоційних потреб людини, що особливо важливо в період великої соціальної та емоційної нестабільності, зокрема під час війни.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід до обвинуваченого не застосовується

Процесуальні витрати по справі відповідно до вимог ст.124 КПК України, які складаються з витрат на проведення судово-дактилоскопічної експертизи від 19.07.2024р. за №СЕ-19/107-24/7725-Д у розмірі 3.029,12 грн.- стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави.

Документи зберігати у матеріалах кримінального провадження.

Речові докази справі: мобільний телефон марки «Honor», який знаходиться на відповідальному збережені в кімнаті речових доказів ВП №1 Берегівськоо РВП ГУНП в Закарпатській області та належить ОСОБА_9 (а.п.19-20) передати ОСОБА_9 як законному володільцю; Цифровий диск з відеозаписом з камери відеоспостережння залишити в матеріалах справи..

На вирок може бути подана апеляція до Апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, через Виноградівський районний суд Закарпатської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а копія вироку прокурору, засудженому та потерпілому підлягає врученню негайно після проголошення.

Роз`яснити обвинуваченому право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

ГоловуючийОСОБА_1