ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/574/22 Номер провадження 11-кп/814/647/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000133 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 березня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, приватний підприємець, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.197-1 КК України на 3 (три) роки обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 20593, 20 грн.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він в період з липня 2019 року до 17 лютого 2020 року умисно, самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,0688 га (з них 0,0158 га відносяться до земель природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення «Лісові озера», тобто до земельних ділянок особливо цінних земель), яка розташована між належною йому на праві власності земельною ділянкою площею 0,1 га кадастровий номер :50:026:0859 по АДРЕСА_1 та водним об`єктом, який утворився в старому руслі (рукаві) річки Псел, заповнений водою, має гідравлічний зв`язок з іншими водоймами та цією річкою.

При цьому ОСОБА_8 самовільно розпочав розорювання земель, висіяв насадження, здійснив бетонування клумб, стежок, берегової лінії, збудував сходи до води, мангал з каменю.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження факту включення вказаної у вироку земельної ділянки до Державного земельного кадастру.

Заперечує захисник і віднесення цієї ділянки до категорії особливо цінних земель в розумінні ч.1 ст.20 Земельного кодексу України.

Наголошує, що прибережені захисні смуги не належать до особливо цінних земель з огляду на приписи ч.1 ст.150 Земельного кодексу України.

У зв`язку з наведеним стверджує, що дана земельна ділянка не може бути предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 КК України.

Звертає увагу, що влаштування протизсувної конструкції здійснено обвинуваченим з метою запобігання можливому розвитку небезпечних схилових процесів через сповзання ґрунту, що підтверджується висновком про технічний стан будівельних конструкції підпірної стінки за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що стороною обвинувачення не доведено наявності в діях ОСОБА_8 прямого умислу, що є обов`зковою ознакою суб`єктивної сторони інкримінованого злочину.

Крім того, наголошує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.197-1 КК України, відповідно до ст.12 цього Кодексу, є нетяжким злочином, який обвинувачений вчинив до 17 лютого 2020 року, а тому з урахуванням п.2 ч.1 ст.49 КК України строки давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності закінчились.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність і обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин підтверджується сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом.

При цьому суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги, виконуючи приписи ст.94 КПК України, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Суд навів переконливі аргументи на обґрунтування своїх висновків, тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про недоведеність винуватості ОСОБА_8 такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження і вимогах закону з огляду на таке.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, є відносини власності на землю, які забезпечують власникові можливість володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки.

Самовільне зайняття земельної ділянки - це фактичне заволодіння (чи заволодіння і користування) земельною ділянкою або її частиною, вчинене в особистих інтересах або інтересах інших осіб тим, кому ця ділянка у встановленому порядку не надавалась у володіння і користування або не передавалась у власність, або за відсутності вчинення правочину щодо такої земельної ділянки (чи щодо об`єкта, розташованого на земельній ділянці).

Самовільне зайняття земельної ділянки є злочином із матеріальним складом, який вважається закінченим з того моменту, коли особа фактично заволоділа земельною ділянкою або розпочала її протиправну експлуатацію (освоєння).

Фактичні обставини самовільного заволодіння обвинуваченим земельною ділянкою 0,0688 г , з якої частина площею 158 кв.м знаходиться на території ландшафтного заказника «Лісові Озера», що розташована навпроти вулиці Івана Франка в с. Низи (м. Горішні Плавні), межує через озеро з будинком за адресою: вул. І.Франка, 4-Б, ніким із учасників провадження не заперечується та підтверджується протоколом огляду місця події з доданим відеозаписом слідчої дії і фототаблицями, а також висновком комплексної земельно-технічної експертизи та експертизи з землеустрою №1062-1063/21-23 від 12.10.2021.

Всупереч доводам захисника, відсутність кадастрового номера самовільно зайнятої обвинуваченим земельної ділянки не спростовує висновків суду, оскільки ця ділянка для ОСОБА_8 є чужою, а він не має необхідних і достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження цією ділянкою.

Доводи захисника про відсутність підстав для віднесення цієї ділянки до категорії особливо цінних земель в розумінні ч.1 ст.20 Земельного кодексу України є неприйнятними, оскільки ця норма Кодексу регулює питання встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок.

Як правильно встановив суд, згадана частина земельної ділянки площею 158 кв.м, яка знаходиться на території ландшафтного заказника «Лісові Озера», відноситься до особливо цінних земель відповідно до пункту «г» ч.1 ст.150 Земельного кодексу України, тобто на підставі закону.

При цьому місцевий суд обґрунтовано послався на досліджені в судовому засіданні дані Державного земельного кадастру, які відображені в протоколі огляду від 22.02.2022 офіційної Інтернет-сторінки (веб-сайт) «Публічна кадастрова карта Центру державного земельного кадастру», з яких видно, що земельна ділянка в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 531020000:50:026:0859, яка належить на праві власності ОСОБА_8 , суміжна із самовільно зайнятою земельною ділянкою, належною до ландшафтного заказника місцевого значення «Лісові озера».

Відповідно до Інформації за №10-16-0.47-533/90-20 від 05.08.2020 та №10-16-0.45-5380/2-21 від 26.07.2021 Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, земельна ділянка загальною площею 0,0734 га (0,0046 га землі житлової та громадської забудови; 0,0688га землі водного фонду), яка прилегла до земельної ділянки з кадастровим номером :50:026:0859, самовільно зайнята та використовується ОСОБА_8 шляхом огородження для вирощування багаторічних насаджень,бетонування доріжок, побудови мангалу та підпірної стінки, встановлення теплиці та арки металевої для вирощування винограду, а також спорудження кам`яних сходів до водойми, без державної реєстрації права власності або користування (оренди).

Колегія суддів звертає увагу, що кваліфікуючими ознаками самовільного зайняття земельної ділянки є вчинення цього злочину: раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене цією статтею; групою осіб; щодо земельних ділянок особливо цінних земель, земель в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель (ч.2 ст.197-1 КК України).

Буквальне тлумачення цієї норми кримінального закону дозволяє стверджувати, що самовільне зайняття земельної ділянки за наявності хоча б однієї кваліфікуючої ознаки, вказаної у цій кримінально-правовій нормі, має тягнути не адміністративну, а кримінальну відповідальність незалежно від розміру шкоди, завданої власнику або законному володільцю земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що влаштування протизсувної конструкції здійснено обвинуваченим з метою запобігання можливому розвитку небезпечних схилових процесів через сповзання ґрунту є непереконливими.

Адже висновок про технічний стан будівельних конструкції підпірної стінки за адресою: м. Горішні Плавні, вул. І. Франка, 4-Б, на який посилається захисник в обгрунтування своїх доводів, містить лише опис просторової споруди, її технічні характеристики та рекомендації щодо утримання.

Суб`єктивна сторона самовільного зайняття земельної ділянки характеризується прямим умислом.

Відповідно до ч.2 ст.24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Як видно з припису Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного Управління Держгеокадастру у Полтавській області № 486/ДК/0143Пр/03/01/-20 від 02.07.2020,державним інспектором приписано ОСОБА_8 , який самовільно зайняв та використовує без державної реєстрації речового права дві земельні ділянки, прилеглі до земельної ділянки з кадастровим номером :50:026:0859 площами 0,0046 га та 0,0688га, усунути порушення вимог чинного законодавства.

Не зважаючи на ознайомлення з цим приписом, навіть під час досудового розслідування та розгляду кримінального провадження судами першої і апеляційної інстанції, ОСОБА_8 продовжував використовувати самовільно зайняту земельну ділянку, що він підтвердив в засіданні апеляційного суду.

Наведені обставини та вказаний вище об`єм проведених на цій ділянці робіт свідчать, що обвинувачений усвідомлював відсутність у нього прав на вказану земельну ділянку, однак бажав її захопити, що підтверджує наявність у нього прямого умислу.

Таким чином, місцевий суд належним чином дослідив докази, що мають суттєве значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу обвинуваченого ОСОБА_8 , правильно оцінив його дії, кваліфікувавши їх за ч.2 ст.197-1 КК України.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2024 року у справі №353/999/23 зробила висновок щодо правозастосування положень статей 49, ч.3 ст.197-1 КК України, відповідно до якого днем початку перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення триваючого кримінального правопорушення є день припинення або переривання вчинення особою відповідного триваючого суспільно небезпечного діяння.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 197-1 КК України, є триваючим злочином. Склад вказаного кримінального правопорушення є закінченим з початку самовільного зайняттяземельних ділянок особливо цінних земель і з цього часу особа безперервно перебуває в злочинному стані до моменту припинення або переривання кримінального правопорушення.

Отже, триваюче кримінальне правопорушення - це кримінальне правопорушення, яке може безперервно вчинятися на стадії закінченого його складу протягом певного (достатньо великого) проміжку часу.

За загальним правилом початком кримінального правопорушення, у тому числі триваючого, є початок виконання об`єктивної сторони його складу.

Момент, з якого кримінальне правопорушення вважається закінченим, і момент фактичного припинення протиправних дій при триваючих кримінальних правопорушень не співпадають.

Закінчення триваючого кримінального правопорушення - це такий етап у вчиненні суспільно небезпечного діяння, починаючи з якого воно містить усі ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею (частиною статті) Особливої частини КК України.

Триваюче кримінальне правопорушення більше не вчиняється, коли воно припинено та перервано.

Припинення - це завершення триваючого злочинного діяння за волею винного, а переривання - з причин, що не залежали від його волі. Водночас, оскільки тривалість даних кримінальних правопорушень обумовлена в першу чергу тривалістю діяння, яке містить усі ознаки складу закінченого кримінального правопорушення, то припинення і переривання триваючих кримінальних правопорушень - це, в основному, форми завершення закінчених діянь.

Враховуючи зазначене, днем початку перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення триваючого кримінального правопорушення є день припинення або переривання вчинення особою відповідного триваючого суспільно небезпечного діяння.

Оскільки кримінальне правопорушення навіть на час розгляду провадження апеляційним судом не припинено та не перервано, відсутні підстави для застосування положень ст.49 КК України, про що наголошує захисник в апеляційній скарзі.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд дотримався положень ст.50, ст.65 та ст.75 КК України, належним чином врахував принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, що в апеляційній скарзі не заперечується.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4