Дата документу 29.01.2025 Справа № 317/4887/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/4798/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/315/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула 29 січня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про його умовно-дострокове звільнення,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції,

засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)»,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 .

Захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2024 року, якою залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки засуджений на цей час не довів свого виправлення і його умовно-дострокове звільнення є передчасним.

В апеляційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_6 ст.81 КК України та умовно-достроково звільнити.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.

На думку захисника, незаконність оскаржуваної ухвали полягає в тому, що суд першої інстанції не застосував до засудженого ст.81 КК України при наявності підстав для її застосування.

При цьому, суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 не довів своє виправлення, який не відповідає обставинам справи, що на думку апелянта, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Захисник посилається на те, що засуджений вже відбув переважну більшість свого строку більше 6 років; раніше до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 не притягувався; злочин був скоєний в росії, на заробітках, під час побутової сварки, випадково, який був спровокований антисоціальною поведінкою потерпілого; засуджений щиро розкаявся у скоєному; до скоєння злочину ОСОБА_6 служив у м. Запоріжжі у воєнізованій охороні «Гепард», в/ч НОМЕР_1 ; через службу має навички дисципліни та відповідальності; засуджений має декілька професій, та впевнений у своєму працевлаштуванні у випадку умовно-дострокового звільнення; під час відбування покарання працював на виробництві; на цей час стягнень не має; має 4 заохочення; набрав необхідну кількість балів для підтвердження виправлення і умовно-дострокового звільнення; має чіткі плани на майбутнє, планує проживати із сином у м.Запоріжжі, працювати; є зрілою, цілком адекватною людиною із чітким світоглядом щодо виключно законослухняної поведінки.

Враховуючи викладене, захисник вважає, що суд зробив помилковий висновок про те, що ОСОБА_6 нібито не довів своє виправлення.

Захисник вважає, що навпаки засуджений повністю виправився, готовий до подальшого законослухняного життя, відсутня необхідність виправляти ОСОБА_6 додатково і далі тримати його у колонії.

Згідно з ухвалою суду, до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення, яке обґрунтоване тим, що він довів своє виправлення і до нього можливо застосувати норму статті 81 КК України.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав своє клопотання та просив суд його задовольнити. Захисник засудженого підтримав клопотання та зазначив, що матеріалами справи підтверджено те, що ОСОБА_6 довів своє виправлення та підлягає умовно-достроковому звільненню.

Представник адміністрації установи виконання покарань висловив думку щодо передчасності клопотання засудженого. Зазначив, що засуджений ОСОБА_6 в установі перебуває нетривалий час. В травні 2024 року комісія установи відмовила ОСОБА_6 в умовно-достроковому звільненні через передчасність.

Прокурор в судовому засіданні висловила думку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання, оскільки станом на момент розгляду справи не підтверджено, що ОСОБА_6 довів своє виправлення.

Заслухавши доповідь судді; аргументи засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а ухвалу суду - скасувати та задовольнити клопотання про умовно-дострокове звільнення; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Висновок щодо виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та ставлення до праці за весь період знаходження у виправній установі, а не час, що безпосередньо передує розгляду клопотання.

При цьому, висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

Відповідно до положень КВК України, основним засобом виправлення і ресоціалізації засуджених є, зокрема, суспільно корисна праця.

Суд першої інстанції врахував зазначені вимоги закону та рекомендації, викладені в постанові Пленуму Верхового Суду України, належним чином проаналізував дані про особу засудженого ОСОБА_6 і його поведінку за весь час відбування покарання та дійшов обґрунтованого висновку про те, що достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого немає.

Так, з матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_6 відбуває покарання за ч.1 ст.115 КК України відповідно до ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2020 року, якою приведено у відповідність до законодавства України вирок суду рф щодо ОСОБА_6 від 26 червня 2018 року.

Отже, злочин, за який засуджений ОСОБА_6 , є особливо тяжким.

Початок строку: 26 червня 2018 року, кінець строку: 29 червня 2026 року.

Відповідно до характеристики, яка складена 22 вересня 2022 року ДУ «Криворізька ВК (№80)» на засудженого ОСОБА_6 , останній в місцях позбавлення волі знаходиться з 29 грудня 2017 року. Під час утримання в установах виконання покарань рф характеризувався негативно, мав 36 стягнень та 2 заохочення. З 04 листопада 2021 року відбував покарання в Установі відбування покарань №11 (смт. Кам`яне), де характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. З 06 квітня 2022 року відбував покарання в Черкаському слідчому ізоляторі, де характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. З 22 серпня 2022 року відбував покарання в ДУ «Криворізька ВК (№80)». За час відбування покарання характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. До праці на виробництві установи не виявив бажання бути залученим. Підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику на свою адресу. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом з метою встановлення з ним неслужбових стосунків. Намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та при ліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ним належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, достатніх навичок для самостійного їх виконання не має. Безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки та безпеки праці. Бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу «Правова просвіта», не приймає участь у виховних заходах, які проводяться в установі. До підвищення загальноосвітнього рівня не залучався, у зв`язку із наявністю вищої освіти. Участі у роботі самодіяльних організацій, що діють в установі, не бере. Підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних переговорів. На профілактичному обліку установи не перебуває. Згідно вироку суду вину визнав частково, позову не має. 04 вересня 2022 року проведено проміжну оцінку ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, за результатами якої підсистема «КАСАНДРА» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту визначила ступінь рівня ймовірної небезпеки для суспільства як «СЕРЕДНІЙ».

Згідно з висновком щодо ступеня виправлення засудженого, складеного комісією ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)» убачається, що ОСОБА_6 з 29 вересня 2018 року по 04 листопада 2021 року відбував покарання в ВК-8 м. Стерлітамак рф, з 04 листопада 2021 року по 06 квітня 2022 року відбував покарання в ДУ «Вільнянська УВП №11», з 06 квітня 2022 року по 22 серпня 2022 року відбував покарання в Черкаському слідчому ізоляторі, з 22 серпня 2022 року по 12 квітня 2024 року відбував покарання в ДУ «Криворізька ВК (№80)», з 12 квітня 2024 року відбуває покарання в ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)».

Відповідно до довідки про заохочення та стягнення від 30 вересня 2024 року засуджений ОСОБА_6 має 3 заохочення та стягнень не має (на території рф мав 2 заохочення та 36 стягнень).

Колегія суддів зауважує, що сама по собі наявність заохочень не є безумовною підставою для умовно-дострокового звільнення та має оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

З урахуванням даних, що характеризують особу засудженого ОСОБА_6 за весь період знаходження у виправних установах, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність достатніх підстав для застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Щодо працевлаштування засудженого встановлено, що згідно з довідкою ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)», засуджений ОСОБА_6 працював різноробочим на ДП «ПДКВС України (№99)» з травня 2024 року по серпень 2024 року, що свідчить про не систематичність його праці.

При цьому, після прибуття 12 квітня 2024 року до Біленьківської ВК-99, засуджений ОСОБА_6 заохочень не отримував.

Той факт, що, засуджений за виконання покладених обов`язків три рази заохочувався правами начальника установи, не є безумовною підставою для застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки в цьому випадку враховується поведінка засудженого і його ставлення до праці за увесь час відбування покарання.

Факт того, що ОСОБА_6 вже відбув 3/4 строку покарання не може бути єдиною та достатньою підставою для застосування до нього норми ст.81 КК України, оскільки, як вже було зазначено, вказаною статтею передбачено можливість застосування судом умовно-дострокового звільнення, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що наявні в матеріалах особової справи засудженого характеристики, які надані вже під час відбування останнім покарання на території України, не є позитивними. За змістом цих характеристик, засуджений характеризується посередньо.

Доводи сторони захисту про безпідставність висновків суду про те, що ОСОБА_6 не довів своє виправлення, спростовуються матеріалами особової справи засудженого.

Крім того, згідно з витягом з протоколу №17 від 27 червня 2024 року засідання постійно діючої комісії ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)» на умовно-дострокове звільнення відбувшого строку покарання: 14 травня 2024 року, розглянувши матеріали особової справи засудженого ОСОБА_6 , вислухавши начальника відділення та членів комісії, вирішено відмовити в поданні справи до суду на умовно-дострокове звільнення тому, що засуджений не довів своє виправлення.

Твердження сторони захисту про те, що засуджений своєю поведінкою довів, що він виправився та має всі шанси на влаштування свого життя поза межами колонії, а також те, що суд першої інстанції не застосував до засудженого ст.81 КК України при наявності підстав для її застосування, не є слушними, оскільки з оскаржуваної ухвали убачається, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував всі обставини, що мають значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, та дійшов обґрунтованого висновку про передчасність умовно-дострокового звільнення засудженого.

Враховуючи наведене, доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника засудженого, а також ті, що заявлені стороною захисту під час апеляційного розгляду, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції не спростовують. Отже, підстав для задоволення цієї скарги не убачається.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2024 року, якою залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки засуджений на даний час не довів свого виправлення і його умовно-дострокове звільнення є передчасним, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3