ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/823/25 Справа № 202/5207/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 Кримінального кодексу України (далі-КК).

За матеріалами справи під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2022 року відносно ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого, в подальшому, місцевим судом неодноразово продовжено.

Під час судового засіданні ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 діб, тобто до 20 лютого 2025 року включно, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі обвинувачений порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

В обґрунтування зазначає, що всупереч тому, що прокурором у клопотанні про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не доведено належними, достовірними та достатніми доказами його причетність до вчинення кримінального правопорушення, не викладено обставини про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, з посиланням на матеріали, що їх підтверджують, а також не доведено неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, як того вимагають приписи ст.184 КПК, судом першої інстанції встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК.

Вказує, що головуючий суддя порушуючи його право на захист та вимоги ч.2 ст.177, п.1 ч.1 ст.178, п.п.5,6,7 ч.2 ст.193, п.1 ч.1 ст.194 КПК, ухиляється від дослідження викладених у його заявах фактів незаконного внесення відомостей до ЄРДР про вчинення ним кримінального правопорушення, а також від розгляду неодноразово поданих ним заяв про застосування у справі доктрини плодів отруєного дерева та про очевидну недопустимість доказів, в порядку ч.3 ст.89 КПК, зокрема, висновку експерта №2 від 01.12.2022 року.

При цьому стверджує, що намірів переховуватися від суду не має, оскільки впевнений, що не вчиняв жодного кримінального правопорушення, та послідовно і аргументовано доводить в суді, що справа проти нього цілком сфабрикована і має замовлений політичний характер. Крім того, він п`ять разів подавав до суду заяви про розумні строки та безперервність судового розгляду, натомість за рік і вісім місяців судового розгляду 17 разів було скасовано призначені судові засідання з невідомих йому причин.

Водночас звертає увагу на стан свій вік, 59 років, критичний стан здоров`я, зокрема, наявність хвороби серцево-судинної системи, нирок, передміхурової залози, розповсюдженого остеохондрозу з ураженням поясничного кресцевого відділу хребта та грудної клітини, тощо, необхідність ретельного обстеження з подальшим лікуванням, а можливо і операції, якого він не отримує. Крім того, вказує на наявність у нього міцних соціальних зв`язків у місці постійного проживання, дружини та сина, ведення здорового способу життя, відсутності судимостей, а також на те, що він є головою обласної Федерації альпінізму і скелелазіння, намагався розвивати даний напрямок по всій Донецькій області, реалізовував проєкти у 2020/2021 роках за рахунок ООН, займається волонтерською діяльністю, а саме співпрацював з БФ Об`єднання світових культур, мав постійне місце працевлаштування, та в усіх установах характеризувався позитивно. Окрім того, він був затребуваний як інженер-будівельник, мав доволі міцний майновий стан, у зв`язку з яким, ймовірніше всього, і було сфабриковано дану справу.

Таким чином, обвинувачений стверджує, що метою тримання його під вартою є позбавлення можливості збирати докази, захищати свою честь і гідність у суді, а також тиск для примушування визнати те, чого він не вчиняв, що і відбувається наразі у ДУ ДУВП №4, де йому не надають призначеного лікування, намагаються нагодувати психотропними ліками, починаючи з 15 листопада 2023 року сім разів переводили з камери в камеру, а потім два місяці тримали у камері, де не палить один він, що вплинуло на стан його здоров`я. Крім того, він взагалі позбавлений можливості спілкуватися з родиною, незважаючи на його неодноразові звернення до адміністрації за платними послугами з ІР-телефонії, що на переконання апелянта, є своєрідним катуванням, жорстоким, нелюдським поводженням та порушує його права і основоположні свободи.

У той-же час зауважує, що біля ДУ ДУВП №4 знаходяться військові об`єкти, у які неодноразово влучали ракети, а тому ризик влучення в саму установу також існує. Однак адміністрація установи нездатна забезпечити безпеку ув`язнених шляхом переводу до бомбосховища у разі повітряної тривоги, що робить останніх заручними ситуації, а згідно з рекомендаціями Європейського парламенту у травні 2023 року Україні було рекомендовано переглянути запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш безпечний у вигляді домашнього арешту.

З огляду на викладене обвинувачений просить апеляційний суд пояснити згідно якого закону або нормативно-правового акту його не осуджену особу утримують в ДУ ДУВП №4 та змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання або домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які наполягали на її задоволенні, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону не в повній мірі дотримано місцевим судом.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є особливо тяжким злочином, а також наявність, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а також продовження ведення на території України бойових дій.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризиків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує положення статті 28 КПК, а також те, що згідно наданої апеляційному суду довідки про рух справи кримінальне провадження призначається до розгляду один раз на тиждень, на даний час, згідно із встановленим судом порядком в судових засіданнях досліджуються письмові докази, а відкладаються судові засідання за об`єктивних причин. Отже враховуючи, що судовий розгляд кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 діб, тобто до 20 лютого 2025 року включно.

При цьому, суд першої інстанції вірно послався на імперативний характер ч.6 ст.176 КПК, що містить категоричний припис про застосування виключно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо осіб, які вчинити злочини, передбачені статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК і не передбачає будь-якої іншої альтернативи при розгляді питання щодо продовження дії запобіжного заходу.

Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК та приписи вищевказаної статті не передбачають обрання альтернативного запобіжного заходу, тому відсутні підстави для застосування відносно нього альтернативного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання, на чому наполягає обвинувачений.

Отже доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК, підстав для продовження йому строку тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать його належну процесуальну поведінку є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, доводи обвинуваченого щодо сфабрикованості матеріалів даного кримінального провадження, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення.

Водночас колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому колегія суддів вважає, що подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, на переконання апеляційного суду, посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на наявність у нього міцних соціальних зв`язків, дружини та сина, постійного місця проживання, позитивної характеристики, відсутності судимостей, а також чисельних захворювань (хвороби серцево-судинної системи, нирок, передміхурової залози, розповсюдженого остеохондрозу з ураженням поясничного кресцевого відділу хребта та грудної клітини, тощо), не можуть бути безумовними підставами для скасування рішення місцевого суду та обрання стосовно нього більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, оскільки це не спростовує висновків суду про те, що він може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Крім того, згідно наданої апеляційному суду довідки в.о. начальника філії ДУ Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України у Дніпропетровській та Донецькій областях (Філії ЦОЗ ДКВС України у Дніпропетровській та Донецькій областях) ОСОБА_9 про стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що на даний час стан здоров`я обвинуваченого стабільний, відповідає наявним патологіям, він отримує планову терапію, знаходиться під наглядом медичних працівників Дніпропетровської багатопрофільної лікарні №4 та госпіталізації до закладів охорони МОЗ України не потребує.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається обвинувачений, не впливають на правильність прийнятого місцевим судом рішення.

Між тим, з огляду на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, тривалість перебування його під вартою (більше двох років) та введення на території країни правового режиму воєнного стану, колегія суддів вважає, що обвинуваченому необхідно визначити заставу, як альтернативний запобіжний захід, відповідно до п.3 ч.5 ст.182 КПК у розмірі 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 000,00 грн., який на цьому етапі кримінального провадження, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам вчинити дії, передбачені п.п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний (обвинувачений) може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому такий розмір застави, на думку колегії суддів, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загально-суспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні та не порушує права обвинуваченого ОСОБА_7 .

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід задовольнити частково, а ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року скасувати на підставі п.2 ч.1 ст.409 та п.1 ч.1 ст.411 КПК, у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про часткове задоволення клопотання прокурора та продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 20 лютого 2025 року включно, та визначенням альтернативного виду запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 000, 00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 182,199 та ст.ст.404, 405, 407, 409, 411, 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора у кримінальному провадженні заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Донецької обласної прокуратури ОСОБА_10 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 20 лютого 2025 року включно.

Встановити заставу у розмірі 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 000,00 гривень.

На підставі ч.5 ст.194 КПК у разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- прибувати до суду за першою вимогою;

- не відлучатись із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну місця проживання;

- утримуватися від спілкування із свідками у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

У разі внесення застави ОСОБА_7 підлягає негайному звільненню з-під варти та вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Встановити термін дії покладених судом на ОСОБА_7 обов`язків до 20 лютого 2025 року включно, який починається з моменту звільнення з-під варти після внесення застави.

Роз`яснити ОСОБА_7 , що у разі невиконання ним покладених на нього цією ухвалою обов`язків, застава звертається у дохід держави.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4