24 березня 2025 року Єдиний унікальний № 501/1279/24 Провадження № 1-кп/501/78/25
ВИРОК

Іменем України

24 березня 2024 року м. Чорноморську

Іллічівський міський суд Одеської області

у складі: головуючого - ОСОБА_1 секретаря судових засідань ОСОБА_2

номер справи 501/1279/24 провадження 1-кп/501/78/25

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чорноморську Одеської області кримінальне провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000128 від 8 серпня 2022 року, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Іллічівськ, Одеської області, громадянки України, яка має середню освіту, не одружену, офіційно не працевлаштовану, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою:

АДРЕСА_2 , раніше не судима

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України, -

участь у справі приймали: прокурор ОСОБА_5 ,

потерпіла ОСОБА_6 ,

захисник адвокат ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачена ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Сторони, кожен окремо, не заперечували щодо розгляду справи під час воєнного стану.

01 квітня 2024 року Чорноморською окружною прокуратурою до Іллічівського міського суду Одеської області скеровано кримінальне провадження за звинуваченням ОСОБА_3 ,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України, з затвердженим обвинувальний актом.

05 березня 2025 року прокурором Чорноморської окружної прокуратури було змінено обвинувачення в порядку ч.1 ст. 338 Кримінального процесуального кодексу України та надано до суду новий обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням відносно ОСОБА_3 , а саме змінено обвинувачення з ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України на ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України

Формування пред`явленого обвинувачення визнаного доведеним.

26 червня 2022 року приблизно о 23:30 годині, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, у ОСОБА_3 , яка була запрошеною в гості до свого знайомого ОСОБА_9 , у приміщені квартири

АДРЕСА_3 зустрілась там з ОСОБА_6 .

Перебуваючи у приміщені квартири

АДРЕСА_3 , в процесі з`ясування відносин, на ґрунті тривалого конфлікту, з мотивів особистої неприязні біля 23:30 години ОСОБА_3 нанесла удар (ляпас) в обличчя ОСОБА_6 та протягом декількох хвилин продовжила умисно вчиняти інші насильницькі дії, а саме: смикати за волосся ОСОБА_6 , чим завдала їй фізичного болю, без спричинення тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України, а саме - умисне завдання удару та вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 338 Кримінального процесуального кодексу України представнику потерпілої ОСОБА_6 судом роз`яснено право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, після чого представником потерпілої адвокатом ОСОБА_7 в судовому засіданні 19 березня 2025 року заявив про підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, викладеному в обвинувальному акті в редакції від 29 березня 2024 року за звинуваченням ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України.

Позиція учасників судового процесу.

Прокурор в судовому засіданні підтримала змінене обвинувачення прохала визнати ОСОБА_3 на підставі наданих суду доказів виною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України призначити їй покарання в виді 50 неоподаткованих мінімум доходів громадян, що становить 850.00 грн. в дохід держави, враховуючи положення ст. 49 Кримінального кодексу України провадження у справ закрити за закінченням строку давності.

В вирішенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_6 покладалась на розсуд суду.

Представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 підтримав обвинувачення передбачене за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу на підставі наданих суду доказів прохав ОСОБА_3 визнати винуватою та призначити покарання передбачене санкцією статті. Проте вважав, що висновки експертиз № 154 від 21 червня 2024 року та висновок № 8-233/2024 від 21 листопада 2024 року мають бути визнані не допустимими доказами. На підставі висновків первинних експертиз, прохав визнати обвинувачену виною і призначити покарання відповідно до санкції статті, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнувши 164489.00 грн. моральної та матеріальної шкоди, а також витрати пов`язані з надання правової допомоги в сумі 42500.00 грн. згідно акту виконаних робіт. Змінене обвинувачення не підтримав та вважає його зайвим.

Обвинувачена ОСОБА_3 винуватою себе за пред`явленими звинуваченнями не визнала, зазначила, що через тривалий конфлікт, викликаний поведінкою потерпілої ОСОБА_6 26 червня 2022 року біля 23:50 години вони зустрілись в квартирі ОСОБА_9 де в процесі з`ясування стосунків, взаємних образ та погроз, перебуваючи напроти потерпілої ОСОБА_6 , коли остання різко піднялась, була агресивно налаштована, вона вирішила, що ОСОБА_6 має намір нападу на неї тощо, нанесла їй ляпас. Зазначила, що образи та погрози одна одній були взаємні, також дійсно вони тримали одна одну за волосся проте, вона самостійно зупинилась. Ніяких інших тілесних ушкоджень ОСОБА_6 не наносила. Позовні вимоги не визнає в повному обсязі.

Захисник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_8 вважав, що як обвинувачення передбачене ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України, так і ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України свого підтвердження в судовому зсіданні не знайшли.

Поведінка потерпілої ОСОБА_6 , яка в присутності свідків ображала честь, гідність ОСОБА_3 , принижувала її, провокувала через, що ОСОБА_3 , під час спілкування перебувала в стані сильного душевного хвилювання на неї, різки рухи з боку потерпілої ОСОБА_3 розцінила як спробу нападу на неї. Вказане свідчить, що через душевні хвилювання, викликані поведінкою потерпілої мало місце перевищення меж необхідної оборони, підтвердження нанесення фізичної шкоди ОСОБА_6 відсутні що підтверджується зібраними у справі доказами, а тому є підстави для виправдання ОСОБА_3 . Позовні вимоги ОСОБА_6 вважає такими, що не підлягають задоволенню.

На підтвердження зміненого звинувачення судом досліджені наступні докази.

Покази потерпілої ОСОБА_10 в судовому засіданні про те, що ОСОБА_3 знає тривалий час, вона є хрещеної її дитини, проте пізніше їх відносини погіршились та дійшли до образ. 26 червня 2022 року біля 23:00 годині їй зателефонував ОСОБА_9 який запросив її до себе до дому поспілкуватися, при цьому повідомив, що вдома більше нікого немає. Час був приблизно 23.35 години. Коли вона приїхала, ОСОБА_9 її зустрів, вони хвилин 40 погуляли з собакою потім піднялись до квартири, де вона побачила ОСОБА_3 та ОСОБА_11 . Вона цього не чекала. ОСОБА_3 почала її ображати, ОСОБА_11 долучилась до образ. В цей час в неї розрядився мобільний телефон, вона попросила зарядний пристрій та чекала коли включиться телефон. ОСОБА_3 продовжувала її ображати, хапала за волосся, вдарила по обличчю, в живіт. Вона вдарилась об стелю. ОСОБА_11 вдарила її по рукам. Коли вона побачила, що телефон увімкнувся вона набрала мати та повідомила про події. В цей час мати ОСОБА_9 її вивела, вона пішла додому, їй було погано, вранці вони з матір`ю пішли до лікарні. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та прохала їх задовольнити.

Сідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що 26 березня 2022 року біля 23.00 години її донька ОСОБА_6 сказала, що хоче зустрітися з ОСОБА_9 . Викликала таксі та поїхала до нього. Пізніше вона зателефонувала, була збуджена та плакала, мова велась на гучному зв`язку, її ображали, утримували, вона повідомила, що викличе поліцію. Зв`язок обірвався, чоловік викликав поліцію, проте вони переплутали адресу та приїхали до них. Донька приїхала пізніше чоловік її зустрів. Вона себе погано відчувала. На другий день вони поїхали до лікарні. У доньки було вирване волосся, все зафіксували у лікарні.

Покази свідка ОСОБА_11 в судовому засідання, пояснила, що вони з ОСОБА_3 були в квартирі ОСОБА_9 26 червня 2022 року біля 23.30 години, прийшов ОСОБА_9 та привів ОСОБА_6 , через переписку ОСОБА_6 в соцмережі почали з`ясовувати навіщо вона писала різні пости скажемо не дуже коректні відносно ОСОБА_3 , її ніхто не чіпав, проте вона особисто висловлювалась не коректно на адресу ОСОБА_6 . Остання просила зарядний пристрій для телефону. Після чого зателефонувала мати. Все відбувалось у кімнаті, на гучному зв`язку її ніхто не чіпав тільки висловлювались не дуже коректно. ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розмовляли так були обоюдні образи. ОСОБА_6 сиділа, ОСОБА_3 напроти, коли остання різко встала при цьому висловлюючись відносно ОСОБА_3 остання нанесла їй ляпас, ближче було схоже як по губам. ОСОБА_9 встав проміж них та вивів ОСОБА_6 . Ніхто ОСОБА_6 тілесних ушкоджень не наносив, її не утримував, вона зарядила телефон та пішла сама.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_6 26 червня 2022 року написала їй в мережі Telegram, що її побила ОСОБА_3 в квартирі у ОСОБА_9 з 27 червня 2022 року вона перебувала у лікарні. У липні 2022 року ОСОБА_3 написала щоб я тримала язика. Особисто у той період з ОСОБА_6 не зустрічалась, чи мала вона ушкодження підтвердити не може.

Покази свідка ОСОБА_9 , який в судовому засіданні приймаючи участь в режимі відеоконференеції зазначив, що він деякий час зустрічався з ОСОБА_6 , дату не пам`ятає, у влітку 2022 року він написав та зустрівся з ОСОБА_6 біля 23:30 години, вони погуляли та пішли до нього додому попити кофе. Його мати поїхала у справах, мала залишитись, проте повернулась. До нього в цей час, прийшли ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , коли вони прийшли дівчата почали з`ясовувати відносини. Він та ОСОБА_11 деякий час були на балконі. Він повернуся коли почув гучні вигуки з кімнати, дівчата сперечалися тримались за волосся, він увів ОСОБА_6 до коридору, потім вона пішла. Більше нічого не бачив. Вранці ОСОБА_6 написала, що забула сумку.

Допитана після зміни обвинувачення ОСОБА_3 свою провину не визнала посилаючись на раніше надані пояснення.

Представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 після зміни обвинувачення, підтримав обвинувачення передбачене ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України на підставі наданих пояснень потерпілої та доказів, прохав визначити покарання саме виходячи з приписів ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України.

Окрім того, судом досліджено в судовому засіданні.

Витягом з реєстру досудового розслідування у кримінальному провадженні

№ 0000128 від 8 серпня 2022 року, за яким 8 серпня 2022 року надійшла заява ОСОБА_6 про те, що 26 червня 2022 року в вечірній час за адресою: АДРЕСА_4 їй були спричинені тілесні ушкодження.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 12 березня 2024 року з фототаблицею, яким було зафіксовано за допомогою цифрової фотокамери, складеним за участю потерпілої, як саме 26 червня 2022 року невстановлена особа перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_3 наносила їй тілесні ушкодження.

Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження проведено три судово-медичні експертизи, висновки яких суперечать один одному.

Допити експертів в судових засіданнях ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 суперечностей у їх висновках не усунули.

Представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 прохав визнати недопустимими доказами висновки експертиз від № 154 від 21 червня 2024 року та висновок № 8-233/2024 від 21 листопада 2024 року, посилаючись на невідповідність наявних медичних документів та висновку експертів.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 Кримінального процесуального кодексу України, якщо долучений до матеріалів кримінального провадження або наданий суду особою, яка бере участь у кримінальному провадженні, для ознайомлення документ викликає сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.

За змістом ст. 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 Кримінального процесуального кодексу України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні.

Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду.

Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в Кримінальному процесуальному кодексу України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень Кримінального процесуального кодексу України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження.

Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29 вересня 2020 року у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25 вересня 2018 року у справі № 210/4412/15-к).

Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05 серпня 2020 року у справі № 334/5670/18).

Зазначені висновки експертиз отримані відповідно до положень ст. 84 Кримінального процесуального кодексу. Висновок експерта сам по собі не є доказом, а лише процесуальним джерелом доказів, а доказами є фактичні данні отримані у передбаченому Кримінального процесуального кодексу України порядку, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Пунктом 17 Ухвали Пленуму ВСУ від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» зазначено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинний з`ясувати: чи було дотримане вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали доля експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Враховуючи наведене вище суд не вбачає підстав для визнання висновку

№ 154 від 21 червня 2024 року та висновку № 8-233/2024 від 21 листопада 2024 року недопустимими, оскільки вони отримані відповідно до норм діючого законодавства, адвокатом ОСОБА_7 не зазначено конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості доказів.

Щодо зміни кримінально-правової кваліфікації прокурором, та реалізацією потерпілим права на підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, суд враховує наступне.

У зв`язку із зміною прокурором обвинувачення з державного на приватне, судом, на виконання вимог ст. 338 Кримінального процесуального кодексу України, з урахуванням того, що в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням стало питання про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, на виконання ч. 3 ст. 338 Кримінального процесуального кодексу України, потерпілому роз`яснено право підтримувати обвинувачення в раніше пред`явленому обсязі.

Представником потерпілої ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 висловлена позиція щодо підтримання, раніше висунуте державного обвинувачення з кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченою ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України, як більш тяжке.

Оскільки потерпілий не зобов`язаний юридично оцінювати вчинені щодо нього дії, то подану ним до правоохоронних органів заяву про вчинення щодо нього кримінального правопорушення без визначення кримінально-правової кваліфікації або з неправильною кваліфікацією, на думку суду, можна вважати підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Згода потерпілого в судовому засіданні з викладеною в первісному обвинувальному акті кваліфікацією кримінального правопорушення, як злочину державного обвинувачення, не може прирівнюватися до відмови від обвинувачення і зумовлювати закриття кримінального провадження відповідно до пункту сьомого частини першої статті 284 ст. 338 Кримінального процесуального кодексу України.

Навпаки, зазначене волевиявлення, виражене в належний процесуальний спосіб (у формі письмової заяви, зафіксованої у відповідному документі та/або журналі судового засідання і на технічному записі процесу), суд розцінює як спрямоване на застосування до обвинуваченого кримінально-правових заходів примусу.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к. (провадження № 13-28кс19).

Проаналізувавши сукупність вище приведених доказів, суду дійшов висновку, що дії ОСОБА_3 були спрямовані на умисне завдання удару потерпілої ОСОБА_6 та вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень за встановленими судом обставинами.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 3 Кримінального процесуального кодексу України, обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

За положеннями п. 13 ч. 1 ст. 3, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення), форму вини, мотив і мету його вчинення, а правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті Кримінального кодексу, а й точне формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Обвинувачення, висунуте стороною обвинувачення ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України, повністю відповідає зазначеним вище вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

При цьому, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

У постанові від 23 червня 2020 року у справі №159/3738/16-к, Верховний Суд зазначив стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, судом встановлено достатність та взаємозв`язок беззаперечних доказів, які вказують на наявність причинно-наслідкового зв`язку між умисними протиправними діями обвинуваченої ОСОБА_3 , яка на ґрунті неприязні до ОСОБА_6 умисно нанесла останній удар в обличчя, смикала її за волосся, причинивши їй фізичну біль, і не спричинили тілесних ушкоджень.

За таких обставин, суд дійшов переконливого висновку про те, що вина обвинуваченої ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України є доведеною.

Стосовно обвинувачення ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України, яке підтримане представником потерпілої адвокатом ОСОБА_7 , суд констатує, що воно не знайшло свого підтвердження поза розумним сумнівом, оскільки сукупність досліджених та проаналізованих судом доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку не надають можливості суду дійти іншого висновку.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 лютого 2019 року №1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 Кримінального кодексу України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості.

Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а отже, об`єктивних даних, які б з достовірністю підтверджували заподіяння саме обвинуваченою ОСОБА_3 тілесних ушкоджень що спричинили короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності потерпілої ОСОБА_6 судом не встановлено.

Постановляючи вирок, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін кримінального провадження на наступне. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні, суд вважає, що такі стандарти дотримано.

Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною кримінального провадження.

Мотиви призначення покарання, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

При ухваленні вироку відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення Європейського суду з прав людини вказує від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).

Також ,має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі «Веренцов проти України» - п.86).

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» зі змінами від 12 червня 2009 року, визначаючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, суди повинні виходити з класифікації злочинів згідно ст. 12 Кримінального кодексу України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Кримінального кодексу України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання, виправлення засудженого.

Судом обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 66, 67 Кримінального кодексу України не встановлено.

На підставі викладеного, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 Кримінального кодексу України є кримінальним проступком обставини його вчинення, а також дані про особу ОСОБА_3 , яка раніше не судима, має вищу освіту, розлучена, має на утриманні малолітню доньку, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, її вік та стан здоров`я.

У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 182/9765/14-к зазначено, що призначаючи покарання, суд має вивчити та врахувати, зокрема, посткримінальну поведінку винної особи, з метою додержання принципу справедливості при призначенні покарання та відповідного мотивування обраної міри покарання у вироку суду.

Прокурором в судовому засіданні заявлено про призначення обвинуваченій ОСОБА_3 покарання у виді штрафу, у розміру передбаченому санкції статті ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України 50 тисяч неоподаткований мінімум доходів громадян, що становить 850.00 грн. та застосувати положення ст. 49 Кримінального кодексу України за яким провадження закрити ,у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України - особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 Кримінального кодексу України - особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Таким чином, врахував, що з дня вчинення ОСОБА_3 кримінального проступку минуло більше двох років, а також з огляду на відсутність в ході судового розгляду клопотань від учасників судового провадження про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_3 від покарання за ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України на підставі положень ст. 49, ч. 5 ст. 74 Кримінального кодексу України..

Передбачаючи в цих випадках відмову держави від застосування заходів кримінальної репресії, законодавець виходить із того, що з плином часу вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка людини в подальшому свідчить про її виправлення.

В цьому разі притягнення особи до кримінальної відповідальності не узгоджується з принципом гуманізму та є недоцільним.

Інші питання, які вирішувались при ухвалені вироку.

Міра запобіжного заходу ОСОБА_3 не обиралась.

Потерпілою ОСОБА_6 було пред`явлено цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_3 , у якому вона просить стягнути з обвинуваченої на її користь матеріальну шкоду в розмірі 9489.00 грн., моральну шкоду в розмірі 1500 000 грн. також витрати на отримання правової допомоги в розміру 42500.00 грн.

Суму матеріальної шкоди обґрунтовує тим, що саме 94890.00 грн. нею було витрачено на оплату лікування, обстеження.

Суму моральної шкоди обґрунтовує тим, що ОСОБА_6 зазнала душевних страждань через те, що її закрили у квартирі, били, вона відчувала свою безпорадність, вибачалась за все у чому її винуватили, принижували її честь та гідність.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 368 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Щодо розміру завданої матеріальної шкоди та її розміру суд виходить з наступного.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог потерпілої, про стягнення матеріальної шкоди в сумі 9489.00 грн., суд керується положеннями ч. 5 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України, згідно якої якщо процесуальні відносини, які виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок по доказуванню обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі, покладається на сторони, кожна з яких зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В судовому засіданні представником потерпілої ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 належних та допустимих доказів на підтвердження матеріальної шкоди в розмірі 9489.00 грн. суду не надано, в судовому засіданні не встановлено.

Таким чином в цієї частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо розміру завданої моральної шкоди та її розміру суд виходить з наступного.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Виходячи з цього особливої уваги потребує аналіз злочинів проти найцінніших людських благ життя та здоров`я, оскільки в кримінально-правовому аспекті ці посягання визнаються одними з найнебезпечніших.

Частинами першою та другою статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних страждань, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

За положеннями ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України ОСОБА_3 нанесла умисний удар ОСОБА_6 , що спричинило їй фізичну біль та моральні страждання.

Отже, враховуючи відсутність тілесних ушкоджень, глибину душевних та фізичних страждань, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає, що з обвинуваченої на користь потерпілої в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди підлягає стягненню 3000.00 гривень. Саме така сума відшкодування, на думку суду, буде еквівалентна завданим їй моральним стражданням.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 118 Кримінального процесуального кодексу України процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Згідно з ч. 2 ст. 120 Кримінального процесуального кодексу України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 124 Кримінального процесуального кодексу України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 Кримінального процесуального кодексу вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування даних щодо розміру процесуальних витрат покладається на сторону, що їх подає відповідно до положень ч. 2 ст. 92 Кримінального процесуального кодексу України.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

На підтвердження понесених витрат представником потерпілої адвокатом ОСОБА_7 надано договір про надання правової допомогти, акт виконаних робіт, проте доказів що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги суду не надано. За таких обставин така вимога задоволенні не підлягає.

Судові витрати у кримінальному провадженні відсутні. Долю речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374 , 376 Кримінального процесуального кодексу України суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати виною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України, та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят).00 гривень.

На підставі положень ч. 5 ст. 74 Кримінального кодексу України ОСОБА_3 від покарання за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України, звільнити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП не відомий, на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Речові докази: диск типу «DVD-R», із відеозаписом зберігати в матеріалах справи.

Повний текст вироку виготовлено 24 березня 2025 року.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Іллічівський міський суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий