Справа №567/1878/24
Провадження №1-кп/567/48/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1

секретар - ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000317 від 19.11.2023 р. по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Вілія Острозького району Рівненської області, зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , громадянки України, пенсіонерки, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

встановив:

09 листопада 2023 року приблизно о 17 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissan TIDA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на 201 км ділянки автодороги Н-25 сполученням «Городище-Рівне-Старокостянтинів», що по пр.Незалежності в м.Острог Рівненської області, рухаючись в напрямку виїзду з центру міста Острог Рівненської області на м.Рівне, в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., якими встановлено, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, ОСОБА_6 не врахувала дорожню обстановку, не здійснила зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу, допустила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка рухалась по пішохідному переходу.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді : закритий внутрішньосуглобовий багатоуламковий перелом латерального виростка правої великогомілкової кістки проксимального метаепіфізу з вираженою імпресією та зміщенням уламків, травматичне пошкодження зовнішньої колатеральної зв`язки латерального меніска правого колінного суглоба, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалості розладу здоров`я.

Невідповідність дій водія ОСОБА_6 вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., з технічної точки зору перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненими наслідками у вигляді середньої тяжкості тілесних ушкоджень у пішохода ОСОБА_4 .

Вказані дії органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

20 грудня 2024 р., після завершення досудового розслідування та до початку судового розгляду, між обвинуваченою ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_4 укладено угоду про примирення потерпілої з обвинуваченою, у відповідності до вимог ст.ст.468, 469, 471 КПК України.

Згідно умов вказаної угоди обвинувачена ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_4 , з участю представника потерпілої - адвоката ОСОБА_5 та захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_7 , дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України щодо обставин, викладених в обвинувальному акті від 31.10.2024 р., ОСОБА_6 повністю визнала свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, вчинення якого ставиться їй у провину та зобов`язалася беззастережно визнати обвинувачення у судовому провадженні. Сторони угоди за взаємною згодою визначили вид та міру покарання, яке повинна понести ОСОБА_6 у разі затвердження такої угоди, а саме за ч.1 ст.286 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 (одна тисяча сімсот) грн., без позбавлення права керування транспортними засобами.

В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, встановлені ст.473 КПК України, та наслідки її невиконання.

Обвинувачена ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримавши угоду, повністю та беззастережно визнала свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України в обсязі обвинувачення, та пояснила, що вона розуміє права, надані їй законом, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення щодо якого вона визнає себе винуватою, вид покарання, який буде застосовано до неї у разі затвердження угоди судом, відтак просить затвердити угоду. Обвинувачена до вчиненого ставиться критично, про вчинене шкодує та щиро розкаюється, просить суд суворо її не карати, запевняючи, що більше такого не повториться. Пояснила, що повністю відшкодувала моральну шкоду, завдану потерпілій та витрати на лікування медичним закладам, у яких остання лікувалася.

Захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні не заперечував проти затвердження угоди про примирення обвинуваченої з потерпілою, пояснив, що його підзахисна свою провину у вчинені кримінального правопорушення як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні визнає, угоду про примирення уклала добровільно, зауважень до правильності кваліфікації дій обвинуваченої немає. Перешкод для затвердження такої угоди не вбачає, вказуючи на наявність фактичних та правових підстав для затвердження угоди про примирення між обвинуваченою та потерпілою.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала угоду про примирення із обвинуваченою, просила її затвердити та пояснила, що укладення угоди є добровільним, на неї не чинився будь-який тиск чи примус при її укладенні. Зазначила, що будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру до обвинуваченої не має.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав угоду про примирення обвинуваченої з потерпілою та просив її затвердити, мотивуючи тим, що така угода відповідає вимогам закону та відсутні підстави, передбачені КПК України для відмови у її затвердженні.

Прокурор в судовому засіданні заперечила щодо затвердження угоди від 20.12.2024 р. про примирення між потерпілою ОСОБА_4 та обвинуваченою ОСОБА_6 та просила відмовити у її затвердженні, обгрунтовуючи тим, що угода не відповідає вимогам закону, оскільки застосування ст.69 КК України, з урахуванням якої сторони узгодили покарання, можливе за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, які, на думку прокурора, відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про примирення між потерпілою та обвинуваченою суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно із ч.3 ст.469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до ч.5 ст. 469 КПК України укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, у вчиненні якого обвинувачена ОСОБА_6 визнала себе винуватою, відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, що вказує на можливість укладення угоди про примирення у кримінальних провадженнях такої категорії.

Судом встановлено та будь-ким з учасників кримінального провадження не заперечується факт вчинення ОСОБА_6 нетяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України при обставинах, вказаних в обвинувальному акті.

В угоді про примирення сторонами угоди вказано пом`якшуючі обставини, передбачені ст.66 КК України, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Окрім того, з пояснень потерпілої судом встановлено про відсутність у неї будь-яких претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої внаслідок заподіяних їй тілесних ушкоджень, в результаті скоєноїобвинуваченою дорожньо-транспортної пригоди, та в матеріалах кримінального провадження містяться докази на підтвердження відшкодування обвинуваченою витрат на лікування потерпілої у медичних закладах (КНП «Острозька багатопрофільна лікарня» та КП «Рівненська обласна клінічна лікарня ім.Ю.Семенюка) в розмірі 29 766,49 грн., що підтверджується банківськими квитанціями №2.81615391.1 від 11.12.2024 року та № 0.0. від 11.12.2024 року, а також докази на підтвердження відшкодування обвинуваченою на користь потерпілої моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., що підтверджується розпискою потерпілої ОСОБА_4 (т.1 а.с.94, 95).

Відповідно до угоди про примирення потерпілої з обвинуваченою від 20.12.2024 р. потерпіла ОСОБА_4 визнає факт повного відшкодування обвинуваченою ОСОБА_6 заявленої у позовній заяві вимоги про стягнення моральної шкоди та відмовляється в цій частині від позову.

Відповідно до укладеної угоди та обвинувального акту обставини, які обтяжують покарання обвинуваченої, передбачені ст.67 КК України, відсутні.

Судом встановлено в судовому засіданні, що обвинувачена ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину, сторони добровільно уклали угоду про примирення, зміст угоди відповідає вимогам ст.471 КПК України, обвинувачена цілком розуміє положення ч.5 ст.474 КПК України.

Також судом встановлено, що обвинувачена та потерпіла повністю усвідомлюють зміст укладеної угоди про примирення, а також розуміють наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені ст.473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України, а також сторонами угоди із застосуванням ч.1 ст.69 КК України визначено покарання, яке повинна понести обвинувачена.

При узгоджені виду та міри покарання сторони угоди, крім врахування сукупності пом`якшуючих обставин та за відсутності обтяжуючих обставин, даних про особу обвинуваченої, виходили з того, що таке покарання має відповідати загальним засадам призначення покарання та має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів.

Сторони угоди просили суд взяти до уваги форму вини обвинуваченої, а саме, що скоєний нею злочин є необережним; ступінь тяжкості вчиненого нею діяння та наслідки його вчинення - тілесні ушкодження середньої тяжкості; дані про її особу, позитивну характеристику, раніше не судима та вперше притягується до кримінальної відповідальності; обвинувачена є пенсіонеркою; обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують; ставлення обвинуваченої до скоєного, визнання нею своєї провини, осуд своєї поведінки, щирий жаль з приводу скоєного ДТП та спричинених потерпілій тілесних ушкоджень, повне розуміння негативних наслідків скоєного та бажання їх усунути.

В угоді сторони зазначили, що ОСОБА_6 добровільно відшкодувала завдану своїми діями шкоду, зокрема, витрати КНП «Острозька БПЛ» та КП «Рівненська обласна клінічна лікарня ім.Ю.Семенюка» на лікування потерпілої ОСОБА_4 , а також повністю відшкодувала потерпілій ОСОБА_4 моральну шкоду, що підтверджується розпискою, наданою потерпілою про відсутність претензій морального характеру.

Вислухавши прокурора, потерпілу та її представника, обвинувачену та її захисника, вивчивши обвинувальний акт та інші матеріали судового провадження, що наявні у розпорядженні суду, вивчивши та перевіривши на відповідність вимогам закону угоду про примирення, суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди відповідають вимогам КПК України та КК України, в тому числі узгоджене сторонами угоди покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України відповідає вимогам закону про кримінальну відповідальність.

Суд не погоджується з доводами прокурора щодо неможливості затвердження угоди про примирення між обвинуваченою та потерпілою з огляду на наступне.

КПК України передбачає два види угод: угода про примирення та угода про визнання винуватості. Перша з них може бути укладена між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим, друга - між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим. В обох випадках зміст угоди має містити узгоджене покарання та згоду сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

Правила призначення покарання встановлені КК України. Відповідно до ч.5 ст.65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди. Отже, закон дозволяє зазначеним вище суб`єктам кримінального провадження самостійно визначити вид покарання, яке понесе винна особа.

Суд, при ухваленні вироку на підставі угоди та призначенні покарання, зобов`язаний перевірити угоду на відповідність вимогам кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність. За таких обставин сторони угоди, визначаючи покарання, зобов`язані дотримуватись положень розділу ХІ «Призначення покарання» Загальної частини КК України.

Так, згідно із ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, мотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 409 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, в тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п.3 ч.1 ст.65 КК України). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК України мають право, використовуючи положення ст.69 КК України, узгоджувати: основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України; або інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин; або не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч.2 ст.69 КК України.

Приймаючи рішення про затвердження угоди про примирення, суд враховує і судову практику щодо угод про примирення.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 31.03.2016 року (справа №5-27кс16), примирення є комплексним міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованим на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають складні зв`язки між принципами публічності і диспозитивності. Як зазначено в цьому рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія інтерес.

Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права. І під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

Угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу, адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

Тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Тому, щодо наданої суду угоди про примирення, суд керується не тільки формальними вимогами норм статей 468, 469, 474 КПК України щодо видів угод про примирення і класифікації злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а й чітко дотримується їх засадничих принципів. Для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 06.12.2018 року у справі № 756/11661/17.

Суд вважає, що зміст угоди про примирення, укладеної між обвинуваченою ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_4 , жодним чином не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення для цілей норм ч.3 ст.469, п.7 ст.474 КПК України. Обґрунтованих підстав, як стверджує у своїх запереченнях прокурор, обмежувати дію принципу диспозитивності у даному кримінальному провадженні суд не встановив. Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст.ст.65-67 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст.58 КК України.

Беручи до уваги, що в діях обвинуваченої є кілька обставин, які пом`якшують її покарання, зокрема щире каяття в скоєному, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне повне відшкодування потерпілій завданої злочином моральної шкоди та відшкодування медичним закладам витрат на лікування потерпілої, котрі істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а також враховуючи дані про її особу, позитивну характеристику з місця проживання, обвинувачена є пенсіонеркою, суд погоджується з пропозицією сторін угоди про примирення щодо застосування до обвинуваченої положень ч.1 ст.69 КК України з призначенням основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, та без позбавлення права керування транспортними засобами, яке на думку суду буде необхідне й достатнє для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів.

Таким чином, узгоджене сторонами угоди покарання відповідає загальним правилам призначення покарань, передбачених КК України.

Підстав, передбачених ч.7 ст.474 КПК України, для відмови у затвердженні угоди про примирення судом не встановлено.

Відповідно до ч.3 ст.475 КПК України у резолютивній частині вироку на підставі угоди, окрім рішення про затвердження угоди та рішення про винуватість особи із зазначенням статті закону України про кримінальну відповідальність, повинні міститися також інші відомості, передбачені ст.374 цього кодексу.

Так, згідно ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються, зокрема, підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, водночас у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначається, зокрема, рішення про цивільний позов.

Згідно ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Потерпіла ОСОБА_4 в межах кримінального провадження звернулася в суд з позовом до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та обвинуваченої ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, в якому просить стягнути з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на свою користь 78 630, 48 грн. страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із лікуванням та 80 400 грн. страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності.

Окрім того, потерпіла ОСОБА_4 просила стягнути з обвинуваченої ОСОБА_6 на свою користь 100 000 грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Позовні вимоги потерпіла обгрунтовує тим, що в результаті ДТП, винуватцем якої є ОСОБА_6 , вона отримала тілесні ушкодження, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалості розладу здоров`я, з приводу чого вона тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «Острозька багатопрофільна лікарня» та в КП «Рівненська обласна клінічна лікарня ім.Ю.Семенюка», де з приводу отриманої травми їй було проведено оперативне втручання із відкритої репозиції перелому медіального або латерального виростка великогомілкової кістки з внутрішньою фіксацією. Зазначає, що впродовж періоду лікування вона понесла витрати, пов`язані з придбанням лікарських препаратів та шовного матеріалу, виробів медичного призначення тощо на суму 60 740,48 грн., крім того здійснювала оплату за медико-діагностичні послуги загальною вартістю 1 210 грн, купувала металоконструкції для проведення остеосинтезу вартістю 14 940 грн., а також придбала бандаж на коліно вартістю 1740 грн., та загальний розмір витрат, пов`язаних з її лікуванням становить 78 630,48 грн.

Вказує, що в результаті отриманих внаслідок ДТП травм їй з 30.05.2024 р. було встановлено третю групу інвалідності безтерміново (довічно), у зв`язку з чим їй рекомендована медична реабілітація, відновна терапія, санаторно-курортне лікування, медичне спостереження сімейного лікаря, травматолога, невропатолога, фізична реабілітація, лікувальний масаж та лікувальна фізкультура.

Зазначає, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 , як водія автомобіля марки «NISSAN ТIDA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент вчинення ДТП, а саме станом на 09.11.2023 року, була застрахована згідно полісу № АТ/2308228 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Згідно з умовами полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/2308228 від 17 лютого 2023 року страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 320 000 грн.

Крім того, з посиланням на п.26.2 ст.26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпіла ОСОБА_4 вказує, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у разі встановлення III групи інвалідності становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку, що складає 80 400 грн.

Також зазначає, що внаслідок вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення їй було завдано моральних страждань. В момент, коли вона усвідомила, що наїзд автомобіля на неї є неминучим, вона відчула страх та хвилювання за своє життя. Від удару автомобіля вона відчула різкий та нестерпний фізичний біль та вже в лікарні дізналася, що в результаті ДТП вона отримала серйозні тілесні ушкодження у виді складного перелому ноги та травми голови. Через завдані їй з вини ОСОБА_6 травми вона тривалий час лікувалася, у зв`язку з чим лише на стаціонарному лікуванні провела у медичних закладах 80 календарних днів та решта часу вона продовжує лікуватися амбулаторно. Вона постійно відчуває біль, її нога втратила рухливість, вона стала інвалідом та пересувається на ходунках, періодично проходить реабілітацію, регулярно спостерігається у лікарів, приймає ліки. Вона змушена була відновлювати заново навички ходьби, що та даний процес викликає у неї посилення болю, фізичні страждання, потребує від неї значних фізичних та моральних зусиль. Їй протипоказана важка фізична праця, тривала ходьба та тривале перебування на ногах. Після ДТП вона змушена свій час витрачати на відновлення свого здоров`я, замість того, щоб вести свій звичний спосіб життя та займатися своїми звичними справами.

Розмір моральної шкоди, завданої їй ОСОБА_6 в результаті скоєного ДТП, потерпіла оцінює в сумі 100 000 грн., які просила стягнути з обвинуваченої.

Ухвалою суду від 19.11.2024 р. потерпілу ОСОБА_4 визнано цивільним позивачем у даному кримінальному провадженні та вищевказаний цивільний позов прийнято до спільного розгляду з кримінальним провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України.

При вирішенні цивільного позову заявленого потерпілою ОСОБА_4 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та обвинуваченої ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням суд виходить з наступного.

Як було вище встановлено судом, 20.12.2024 р. до суду надійшла угода про примирення, укладена між потерпілою ОСОБА_4 таобвинуваченою ОСОБА_6 , за якою сторони угоди узгодили вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, окрім того потерпіла ОСОБА_4 визнала факт повного відшкодування для неї обвинуваченою ОСОБА_6 моральної шкоди, у зв`язку з чим вказала про відмову від позову у цій частині.

Потерпіла ОСОБА_4 та її представник - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримали вищевказану угоду та підтвердили відмову від цивільного позову в частині вимог до обвинуваченої ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, разом з тим в частині вимог до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної шкоди підтримали позов з підстав, викладених у позовній заяві.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» позовні вимоги не визнало в повному обсязі, вважає їх необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, мотивуючи тим, що право особи, яка має право на отримання страхового відшкодування шляхом виконання страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним та пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхового відшкодування. Подання до страховової компанії заяви про страхове відшкодування належить до числа юридично значимих дій потерпілої, необхідних для отримання такою особою страхового відшкодування. ПАТ «УПСК» не приймало рішення про виплату чи відмову у здійсненні страхового відшкодування, оскільки потерпіла не подавала до страхової компанії заяви, необхідної для прийняття вмотивованого рішення. В обгрунтування своїх заперечень ПАТ «УПСК» також вказує, що відповідно до п.24.1 ст.24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком не відшкодовуються витрати на лікування без їх належного обгрунтування та без документального підтвердження відповідним закладом охорони здоров`я про необхідність їх здійснення.

Зазначає, що згідно виписки із медичної картки - ОСОБА_4 внаслідок ДТП 09.11.2023 р. отримала наступні травми : перелом проксимального відділу великогомілкової кістки з переломом малогомілкової кістки; відкрита рана ліктя; забій стінки живота, та серед наданих потерпілою розрахункових документів на придбання лікарських засобів наявні чеки на придбання лікарських препаратів, які не пов`язані із травмами, що отримані нею внаслідок ДТП. До придбаних позивачкою препаратів включено медикаменти для лікування супутніх захворювань (ГРВІ, нервової системи, гіпертонічної хвороби, хвороб серця, гінекологічних хвороб тощо). Загальна сума медичних препаратів, які придбані потерпілою на лікування, що не пов`язані з ДТП складає 6 761,85 грн. Відтак, позовні вимоги щодо відшкодування витрат на лікування на вищевказану суму страхова компанія вважає необгрунтованими.

Заперечуючи проти позову страхова компанія просила закрити провадження у справі в частині цивільного позову потерпілої ОСОБА_4 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Разом з тим, страхова компанія не навела будь-яких заперечень щодо визначеного потерпілою розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою потерпілою ОСОБА_4 працездатності у сумі 80 400 грн.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_5 в поданій до суду відповіді на відзив на позовну заяву навів свої доводи та обгрунтування щодо спростування заперечень страхової компанії, вказуючи на те, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим. Звернення потерпілого із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, передбаченому ст.35 вищевказаного Закону, не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду із позовом до страховика про стягнення відповідного відшкодування.

Водночас наполягає на стягненні витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілої у заявленому в позові розмірі 78 630,48 грн., вважає, що у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень в результаті ДТП ОСОБА_4 тривалий час лікувалася стаціонарно у різних медичних закладах, та решта свого часу вона безперервно продовжує лікуватися амбулаторно. Зазначає, що всі докази на підтвердження лікування, а саме копії виписок з медичних карток стаціонарного хворого та квитанції та фіскальні чеки на підтвердження придбання лікарських препаратів, виробів медичного призначення, проведення медико-діагностичних процедур, придбання металоконструкцій для проведення остеосинтезу долучено до позовної заяви, а відтак вищевказані витрати на лікування є обгрунтованими.

Суд, вивчивши цивільний позов та матеріали кримінального провадження вважає, що провадження у справі за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_4 до ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія», обвинуваченої ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Відповідно до угоди про примирення потерпілої з обвинуваченою від 20.12.2024 р. потерпіла ОСОБА_4 визнає факт повного відшкодування обвинуваченою ОСОБА_6 заявленої у позовній заяві вимоги про стягнення моральної шкоди та відмовляється в цій частині від позову.

Згідно із ч.1, 3 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

За ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

В зв`язку з тим, що цивільний процес має диспозитивний характер та враховуючи право особи, яка подала позовну заяву розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд, суд вважає, що заява потерпілої (цивільної позивачки) про відмову від позову до обвинуваченої про відшкодування моральної шкоди, яка викладена в угоді про примирення потерпілої з обвинуваченою від 20.12.2024 року, не суперечить закону, не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів, а тому приймається судом.

Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Наслідки відмови від позову, передбачені ч.2 ст.256 ЦПК України потерпілій (цивільній позивачці) відомі.

Беручи до уваги викладене, судом встановлено наявність фактичних та правових підстав для закриття провадження у справі за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_4 до ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія», обвинуваченої ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з відмовою потерпілої (цивільної позивачки) від позову.

При вирішенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_4 до ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Беручи до уваги доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а також з урахуванням доводів, наведених потерпілою ОСОБА_4 , як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених до ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія» позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Відповідно до ст.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №3720-ІХ від 21.05.2024 р. (надалі Закон України № 3720-ІХ від 21.05.2024 р.), який набрав чинності 01.01.2025 р., предметом договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених цим Законом. Об`єктом страхування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб внаслідок настання страхового випадку.

Згідно із ст.5 Закону України №3720-ІХ від 21.05.2024 р. страховим випадком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої у особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, виник обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб.

Цивільно-правова відповідальність обвинуваченої ОСОБА_6 як водія автомобіля марки «NISSAN TIDA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент вчинення ДТП, а саме станом на 09.11.2023 року, була застрахована згідно Полісу № АТ/2308228 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Згідно з умовами вищевказаного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/2308228 від 17 лютого 2023 року страхова сума на одного потерпілого становить: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 320 000 грн.; за шкоду, заподіяну майну - 160 000 грн.; розмір франшизи - 1 600 грн.

Відповідно до абз.18 ст.9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування та/або законодавством.

Разом з тим, згідно із п.12.2 ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІVвід 01.07.2004 р., який діяв на час настання страхового випадку та який втратив чинність 01.01.2025 р., франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.

Водночас, згідно положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-ІХ від 21.05.2024 р., який набрав чинності 01.01.2025 р. - з 01.01.2025 р. встановлення франшизи не передбачено.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зазначила, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року по справі №465/4621/16-к зазначила, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст.35 Закону № 1961-IV, не є обов`язковим. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у системному зв`язку зі ст.36 положення підп.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодування стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації, не звертався ані до страховика (МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Таким чином, попереднє звернення потерпілої ОСОБА_4 із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду із позовом до страхової компанії про стягнення відповідного відшкодування.

Беручи до уваги викладене, суд відхиляє доводи цивільного відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» щодо неподання потерпілою ОСОБА_4 безпосередньо до страхової компанії заяви про здійснення страхового відшкодування, як підстави для відмови у задоволенні позову.

Згідно із ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 р. (в редакції, чинній на дату настання страхового випадку) шкодою, заподіяна життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до п.24.1 ст.24 Закону України №1961-IV (в редакції, чинній на дату настання страхового випадку) у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Згідно із ч.1 ст.20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №3720-IХ від 21.05.2024 р., який набрав чинності 01.01.2025 р., у разі заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди життю та здоров`ю потерпілої фізичної особи здійснюється страхова (регламентна) виплата у зв`язку з: 1) лікуванням потерпілої фізичної особи; 2) тимчасовою втратою працездатності потерпілою фізичною особою; 3) стійкою втратою чи зменшенням професійної або загальної працездатності потерпілої фізичної особи; 4) моральною шкодою, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала потерпіла фізична особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 5) смертю потерпілої фізичної особи.

Згідно із ч.1 ст.21 Закону України №3720-IХ від 21.05.2024 р., який набрав чинності 01.01.2025 р., страхова (регламентна) виплата у зв`язку з лікуванням потерпілої фізичної особи здійснюєтьсястраховиком, а у випадках, передбачених частиною першою і пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, у розмірі витрат, пов`язаних з доправленням, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілої фізичної особи у відповідному закладі охорони здоров`я, включаючи витрати на спеціальний медичний, постійний сторонній догляд та придбання лікарських засобів (лікарських препаратів). Необхідність здійснення таких витрат документально підтверджується відповідним закладом охорони здоров`я, а розмір витрат - розрахунковим документом.

З доводів потерпілої ОСОБА_4 та досліджених доказів судом встановлено, що 09.11.2023р. після ДТП потерпіла була госпіталізована до КНП «Острозька багатопрофільна лікарня» та після огляду лікарями у потерпілої було діагностовано перелом проксимального відділу великогомілкової кістки з переломом малогомілковової кістки (внутрішньо-суглобовий бампер перелом латерального виростка правої великогомілкової кістки зі зміщенням), відкрита рана ліктя (поверхневі скальповані рани обох ліктьових відростків), забій стінки живота.

З 09.11.2023 р. по 13.11.2023 року потерпіла ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні у зазначеному закладі, звідки 13.11.2023 р. у відносно задовільному стані потерпілу було переведено санітарним транспортом до КП «Рівненська обласна клінічна лікарня ім.Ю.Семенюка» для подальшого оперативного лікування, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4 від 13.11.2023 р.

13.11.2023 р. у КП «Рівненська обласна клінічна лікарня ім. Ю.Семенюка» потерпілій було проведено ультразвукове дуплексне дослідження артерій нижньої кінцівки, ультразвукове дуплексне дослідження вен нижньої кінцівки, ультразвукове дослідження черевної порожнини, сечовивідних шляхів, грудної клітки, огляд судинного хірурга. Під час дообстеження було виявлено тромбофлебіт великогомілкової вени в травмованій правій нижній кінцівці та за результатами проведених досліджень рекомендовано спостереження травматолога, гіпсова іммобілізація до 2 місяців, обмеження фізичних навантажень, призначено лікування судинним хірургом, а також потерпілу було скеровано на продовження лікування та підготовку до операцій в районну лікарню, що підтверджується висновком за результатами огляду судинного хірурга від 13.11.2023 р. та випискою-епікризом із медичної картки стаціонарного хворого №17081 від 14.11.2023 р.

З 14.11.2023 р. по 01.12.2023 р. потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Острозька багатопрофільна лікарня», після чого була переведена санітарним транспортом для подальшого оперативного лікування в КП «Рівненська обласна клінічна лікарня ім.Ю.Семенюка», що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 01.12.2023 р.

З 01.12.2023 р. по 11.12.2023 р. потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні в Обласному центрі ортопедії, травматології та вертебрології КП «Рівненська обласна клінічна лікарня ім.Ю.Семенюка», де їй було проведено оперативне втручання із відкритої репозиції перелому медіального або латерального виростка великогомілкової кістки з внутрішньою фіксацією, що підтверджується випискою-епікризом із медичної картки стаціонарного хворого №32176 (23)/2247 від 11.12.2023 р.

Після хірургічного втручання потерпілу було переведено до Обласного центру реабілітації КП «Рівненська обласна клінічна лікарня ім.Ю.Семенюка», де вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 11.12.2023 р. по 25.12.2023 р., що підтверджується випискою-епікризом із медичної картки стаціонарного хворого №33172 (23) від 25.12.2023 р.

Після виписки із вищевказаного закладу потерпілій було рекомендовано обмежити фізичні навантаження, дотримуватися рекомендацій травматолога, спостерігатися у лікаря за місцем проживання, продовжити прийом медичних препаратів.

В подальшому, у зв`язку із біллю у правій нижній кінцівці та значним утрудненням ходи, в результаті отриманих травм, потерпіла була скерована на відновне лікування у відділення медичної реабілітації та фізіотерапії КНП НМР «СМСЧ м.Нетішин», де вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 04.03.2024 р. по 18.03.2024 р., що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №1161/65 від 18.03.2024 р.

Надалі потерпіла продовжувала лікування амбулаторно та у зв`язку із погіршенням самопочуття перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Острозька багатопрофільна лікарня» з 27.03.2024 р. по 03.04.2024 р., що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого кардіоневрологічного відділення №1603 від 03.04.2024 р.

Згодом, з 22.04.2024 р. по 01.05.2024 р. потерпіла знову перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Острозька багатопрофільна лікарня», де проходила курс відновного лікування, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №2051 від 01.05.2024 р.

Впродовж лікування потерпілою були понесені витрати на лікування, а саме у зв`язку з придбанням лікарських засобів, виробів медичного призначення та реабілітацією на суму 60740,48 грн., крім того потерпілою було здійснено оплату за проведення медико-діагностичних послуг загальною вартістю 1210 грн., а також було придбано металоконструкції для проведення остеосинтезу вартістю 14 940 грн. та бандаж на коліно вартістю 1 740 грн., та загальний розмір витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілої становить 78 630,48 грн., що підтверджується 164 фіскальними та товарними чеками, рахунками та накладними, наданими потерпілою, які було досліджено судом.

Доводи цивільного відповідача ПАТ «УПСК» в частині заперечення обгрунтованості віднесення частини витрат, понесених потерпілою ОСОБА_4 на придбання лікарських засобів в розмірі 6 761,85 грн. (фіскальні чеки №93359, №62307, №93354, №54102, №52900, №93317, №93337, №51257, №93360, №89973, №93343, №51799, №51798, №30291, №31809) суд відхиляє та вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, як було вище встановлено судом при первинному огляді лікарями у потерпілої було діагностовано : перелом проксимального відділу великогомілкової кістки з переломом малогомілкової кістки (внутрішньо-суглобовий бампер перелом латерального виростка правої великогомілкової кістки зі зміщенням), відкрита рана ліктя (поверхневі скальповані рани обох ліктьових відростків), забій стінки живота, та в подальшому у потерпілої було діагностовано супутні захворювання та ускладнення флебіт, тромбофлебіт великогомілкової вени (виписка-епікриз із медичної картки стаціонарного хворого №17081 від 14.11.2023 р.) та в подальшому вищевказаний діагноз з урахуванням проведеного лікування неодноразово коригувався, а саме: закритий внутрішньосуглобовий багатоуламковий перелом латерального виростка великогомілкової кістки проксимального метаепіфізу з вираженою імпресією та зміщення уламків правої нижньої кінцівки, травматичне пошкодження зовнішньої колатеральної зв`язки латерального меніска правого колінного суглоба, гемартроз та больовий синдром правого колінного суглоба, супутній діагноз ІХС, кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст., екстрасистолічна аритмія, аортосклероз, артеріальна гіпертензія ІІ ст. тощо (виписка-епікриз із медичної картки стаціонарного хворого № 32176 (23)/2247 від 11.12.2023 р., виписка із медичної карти стаціонарного хворого кардіоневрологічного відділення №1603 від 03.04.2024 р.).

На переконання суду, в результаті отриманих потерпілою внаслідок ДТП травм, в останньої відбулося загальне погіршення стану здоров`я та зниження імунітету (захисних функцій організму), що призвело до необхідності нести витрати на придбання лікарських засобів та в цілому на своє лікування як щодо основних та супутніх захворювань, так і пов`язаних з ними ускладнень.

В іншій частині понесених потерпілою витрат на лікування, аніж в сумі 6 761,85 грн. (фіскальні чеки №93359, №62307, №93354, №54102, №52900, №93317, №93337, №51257, №93360, №89973, №93343, №51799, №51798, №30291, №31809), страхова компанія не оспорює.

З досліджених доказів судом також встановлено, що в результаті отриманих внаслідок ДТП травм згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної комісії серії 12 ААГ № 904097 від 30.05.2024 р. потерпілій ОСОБА_4 з 30.05.2024 р. було встановлено третю групу інвалідності безтерміново (довічно).

З індивідуальної програми реабілітації інваліда №501 (клініко-функціональний діагноз S82.18/інший перелом проксимального відділу великогомілкової кістки) вбачається, що потерпілій рекомендована медична реабілітація, відновна терапія, санаторно-курортне лікування, медичне спостереження сімейного лікаря, травматолога, невропатолога, фізична реабілітація, лікувальний масаж та лікувальна фізкультура.

Відповідно до п.26.2. ст.26 Закону України України №1961-IV (в редакції, чинній на дату настання страхового випадку)мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, у разі встановлення III групи інвалідності, становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Аналогічного змісту положення також передбачено в підп.2 ч.2 ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №3720-ІХ від 21.05.2024 р., який набрав чинності 01.01.2025 р.

Згідно із п.26.3 ст.26 Закону України №1961-IV (в редакції, чинній на дату настання страхового випадку)визначено, що якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» мінімальна заробітна плата на день настання страхового випадку становила 6 700 грн.

Таким чином, розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою потерпілою ОСОБА_4 працездатності, становить 80 400 грн.

Цивільній відповідач ПАТ «УПСК» не навів суду будь-яких доводів та заперечень на спростування визначеного потерпілою розміру страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою потерпілою ОСОБА_4 працездатності.

Таким чином, на підставі досліджених доказів суд приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для стягнення з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілої ОСОБА_4 78 630,48 грн. страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із лікуванням та 80 400 грн. страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 в ході судового розгляду не застосовувався, клопотань щодо обрання запобіжного заходу не заявлено.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ч.9 ст.100 КПК України.

При вирішенні питання про відшкодування процесуальних витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.122 КПК України витрати, пов`язані із залученням експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про залучення експерта. Залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Згідно ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З матеріалів кримінального провадження та обвинувального акту вбачається, що витрати на проведення трьох судових інженерно-транспортних експертиз у даному кримінальному провадженні становлять 25 747,52 грн., а відтак суд приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для стягнення з ОСОБА_6 витрат, пов`язаних з проведенням експертиз у вказаному розмірі.

Вжиті під час досудового розслідування заходи забезпечення кримінального провадження відповідно до ухвали слідчого судді Острозького районного суду Рівненської області від 16.11.2023 року, а саме арешт на автомобіль марки «Nissan TIDA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , підлягає скасуванню відповідно до вимог ч.4 ст.174 КПК України, та вказаний транспортний засіб, який є речовим доказом, підлягає поверненню законному володільцю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.373, 374, 475 КПК України, -

ухвалив:

Затвердити угоду про примирення, укладену 20.12.2024 р. між обвинуваченою ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_4 , з участю представника потерпілої - адвоката ОСОБА_5 та захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 .

ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та із застосуванням ст.69 КК України призначити узгоджене сторонами угоди про примирення від 20.12.2024 р. покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 (одна тисяча сімсот) грн., без позбавленням права керування транспортними засобами.

Роз`яснити ОСОБА_6 , що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.

Закрити провадження у справі за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_4 до ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія», обвинуваченої ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до ПАТ «Українська пожежно - страхова компанія» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, Україна, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок, 40, ) на користь ОСОБА_4 (м.Острог, вул.Перемоги, 6 Острозької ТГ Рівненського району Рівненської області, РНОКПП НОМЕР_2 ) 78 630 (сімдесят вісім тисяч шістсот тридцять) грн. 48 коп. страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із лікуванням.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, Україна, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок, 40, ) на користь ОСОБА_4 (м.Острог, вул.Перемоги, 6 Острозької ТГ Рівненського району Рівненської області, РНОКПП НОМЕР_2 ) 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) грн. страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у розмірі 25 747 (двадцять п`ять тисяч сімсот сорок сім) грн. 52 коп.

Скасувати арешт на автомобіль марки «Nissan TIDA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було накладено згідно ухвали слідчого судді Острозького районного суду Рівненської області від 16.11.2023 р., який передано ОСОБА_6 під збережну розписку.

Речові докази у справі :

- автомобіль марки «Nissan TIDA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , який передано ОСОБА_6 під збережну розписку - вважати їй повернутим.

Суддя ОСОБА_1