ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1151/25 Справа № 229/1345/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Кривому Розі в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000674 від 31 серпня 2022 рокуза апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 17 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Херсону, громадянина України, із середньою освітою, раніше не судимого, не одруженого, військовослужбовця військової служби за контрактом, командира 2 протитанкового відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , старшого сержанта, маючого посвідчення УБД серії НОМЕР_2 від 22 липня 2015 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним за п. 8 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 11 (одинадцять) років позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 18.05.2017 року) зараховано строк попереднього ув`язнення за період з 30 серпня 2022 року (з дати затримання) по день набрання вироком законної сили в строк відбування покарання у вигляді позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Вирішено питання про речові докази, арешт майна та судові витрати, -

в с т а н о в и л а :

вироком Дружківського міського суду Донецької області від 17 грудня 2024 року ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи її на посаді командира 2 протитанкового відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , 30 серпня 2022 року, приблизно о 22 годині 30 хвилин, перебуваючи біля командно-спостережного пункту військової частини НОМЕР_1 , що знаходиться в населеному пункті АДРЕСА_2 , усвідомлюючи, що лейтенант ОСОБА_9 є його безпосереднім начальником за службовим становищем і за військовим званням, будучи невдоволеним правомірною службовою діяльністю начальника - лейтенанта ОСОБА_9 , тобто виконанням лейтенантом ОСОБА_9 своїх службових обов?язків покладених на нього як на командира, так як, на думку старшого сержанта ОСОБА_8 , лейтенант ОСОБА_9 приймав невдалі управлінські рішення як командир, щодо ведення оборонного бою підрозділом та це могло призвести до загибелі особового складу підрозділу, в тому числі самого старшого сержанта ОСОБА_8 , а тому, вважаючи вказані дії лейтенанта ОСОБА_9 помилковими, у зв?язку з тим, що раніше вже між ними виникли словесні суперечки з приводу стратегії ведення оборонного бою, що ображало почуття його ( ОСОБА_8 ) гідності, з огляду на його професійний досвід на військовій службі та маючи постійний конфлікт з цього приводу, у старшого сержанта ОСОБА_8 виник намір помститись, він ( ОСОБА_8 ), діючи з прямим умислом, направленим на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , з мотивів помсти, будучи достовірно обізнаним, що застосовує насильство відносно свого безпосереднього командира, який виконує свої службові обов?язки та перебуває безпосередньо на місці несення служби, тримаючи в руках ввірений йому для службового користування 5,45 мм автомат АК-74, № НОМЕР_3 , 1981 року випуску, із приєднаним до нього магазином з бойовими припасами, перевів перемикач вогню в положення автоматичної стрільби, відвів затворну раму в крайнє положення і відпустив, чим дослав патрон у патронник і привів автомат у бойову готовність, в порушення ст. ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України, ст. ст. 9, 11, 13, 14, 16, 30, 127, 128 Статуту, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, перебуваючи на відстані приблизно 3-х метрів від стоячого лейтенанта ОСОБА_9 , здійснив в останнього одну автоматну чергу, не менше 15 пострілів, влучивши в область тулуба та кінцівок, спричинив лейтенанту ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді вогнепальних поранень - 2 наскрізного характеру у правій хребтовій ділянці задньої поверхні тулуба; наскрізного характеру з вхідною раною у лівій сідничній ділянці тазу та вихідною на черевній стінці праворуч з ушкодженням за ходом раньового каналу м?яких тканин та переломом правої клубової кістки; наскрізного характеру з перерваним раньовим каналом з вхідною раною на зовнішній поверхні ділянки лівого ліктьового суглобу та вихідною на внутрішній її поверхні, далі з вхідною раною на лівій бічній поверхні грудної клітини з раньовим каналом через грудну порожнину на праву бічну поверхню грудної клітини з вихідною раною там, далі з вхідною раною на внутрішній поверхні правого плеча та вихідною на протилежній його стороні з ушкодженням за ходом раньового каналу м?яких покривних тканин, діафрагми, селезінки та печінки, переломами 9-10 ребер з права; наскрізного характеру з вхідною раною на внутрішній поверхні правого стегна та вихідною на протилежній його стороні з переломом стегнової кістки; наскрізного характеру з вхідною раною на передній поверхні лівої гомілки та вихідними на її внутрішній поверхні з переломами її кісток; крововиливи відповідно до них у м?яких тканинах та внутрішніх органах, від яких лейтенант ОСОБА_9 помер на місці.

Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок наскрізних вогнепальних кульових поранень тулуба та кінцівок, що супроводжувалися ушкодженням м?яких, та кісткових тканин, внутрішніх органів, виливом крові, виливом крові у порожнини тіла, з послідуючим розвитком шоку.

На зазначене рішення суду захисником адвокатами ОСОБА_7 , діючим в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подано апеляційну скаргу, в якій останній просить вирок суду скасувати та ухвалити виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю того, що ОСОБА_8 вчинено вказане кримінальне правопорушення.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду справи; викладені у вироку докази в іншому вигляді, ніж вони є насправді; суд не взяв до уваги докази захисту, які могли істотно вплинути на його висновки; суд у своєму рішенні не зазначив, чому суд взяв до уваги лише докази обвинувачення i чому безпідставно відкинув інші докази, в тому числі i наявні докази захисту щодо невинуватості ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення.

Наголошує, що зазначені судом обставини фактично переписані з обвинувального акту прокурора, які також протирічать дослідженим у суді доказам. Зокрема, судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 помер на місці, а фактично останньому надано допомогу у медичному пункті, він був стабілізований, однак в дорозі до шпиталю, помер. Вказане також прямо підтверджується висновком експерта №4590, відповідно до якої, смерть ОСОБА_9 настала через певний час після отримання тілесних ушкоджень та факт зловживання потерпілим спиртними напоями, що виразилось у цирозі печінки.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 обґрунтовано наполягав, що захищався від потерпілого ОСОБА_11 , який був в стані сильного алкогольного сп`яніння та вів себе агресивно, погрожував застосувати зброю i застосував щодо нього зброю. ОСОБА_8 відразу після настання події щиро розкаявся в тому, що від його дій, хоч i правомірних на думку сторони захисту, в подальшому настала смерть людини. Зазначає, що захищаючись від нападу потерпілого, ОСОБА_8 застосував свою вогнепальну зброю в бік потерпілого ОСОБА_9 в нічний час та в повній темряві, вимушено, з метою зупинити напад та застосування вогнепальної зброї потерпілим, не бажаючи завдати смерть саме потерпілому.

Зазначає, що показаннями свідків доведено про позитивну характеристику ОСОБА_8 та невідповідну для офіцера поведінку потерпілого ОСОБА_9 , який розпивав спиртні напої та вступав в конфлікти. Також свідки зазначили, що ОСОБА_8 після виконував усі бойові накази, після події побіг просити про допомогу, при цьому сам мав поранення голови.

Стверджує, що речові докази, автомат та гільзи, судом першої інстанції в судовому засіданні не досліджувались, сторонам не пред`являлись, що є грубим порушенням норм процесуального права та порушенням права на захист особи.

Наголошує, що є обґрунтовані сумніви щодо показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо перебування їх на місці події, у зв`язку із чим, сторона захисту просила призначити відповідну телекомунікаційну експертизу щодо місця розташування телефонів останніх та з`єднань, однак судом безпідставно та без обґрунтовано відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, що свідчить про упередженість суду.

Звертає увагу, що показання свідків щодо перебування ОСОБА_12 на місці події, є суперечливими. Крім того, свідок ОСОБА_14 зазначив, що безпосередніх свідків події не було, про наведене також вказує сам ОСОБА_8 . Досліджені показання свідків вказують, що на місці події ОСОБА_12 не було, а тому його показання є неналежними.

Звертає увагу, що встановлено очевидну неналежність та відповідно недопустимість як доказу, висновку експерта №4590, оскільки експертом не надано відповіді на всі поставлені запитання слідчого та не отримано відповідних зразків, зокрема тканин м`яза трупу, натомість дослідив не передбачений питанням слідчого інший зразок кров трупу. У зв`язку із чим помилково встановлено про відсутність стану алкогольного сп`яніння потерпілого, що спростовується показаннями свідків.

Наголошує, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_9 під час події не виконував службовий чи громадський обов`язок, вимога сісти в автомобіль та їхати до місця розташування підрозділу, не є виконанням службових обов`язків. Більш того, в обвинувальному акті взагалі не зазначено, які службові обов`язки під час події виконував потерпілий ОСОБА_9 і якими нормативно-правовими актами вони передбачені.

Стверджує, що умислу на вбивство у ОСОБА_8 не було, що є обов`язковою ознакою інкримінованого кримінального правопорушення. Крім того, події, що передували злочину, а саме те, що потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння, був двічі в день ініціатором конфлікту з обвинуваченим, а також характер та локалізація тілесних ушкоджень як потерпілого ОСОБА_9 , а саме: відсутні вогнепальні поранення голови, шиї тощо, так і характер і локалізація тілесних ушкоджень у обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме: рана в потиличній частині голови, синці в області лівого ока, можуть свідчити про обставини кримінального правопорушення, скоєного обвинуваченим ОСОБА_8 за кваліфікацією ст. 118 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, зазначив, що вина обвинуваченого в інкримінованому кримінальному правопорушенні не доведена, просив задовольнити апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу свого захисника, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважає вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст.370 КПК України.

Суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 за п.8 ч.2 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Доводи апеляційної скарги захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження в ході перегляду вироку у вказаному кримінальному провадженні та спростовуються, виходячи з наступного.

Незважаючи на невизнання вини ОСОБА_8 , факт скоєння ним інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується показаннями самого обвинуваченого, який не заперечив, що здійснив постріли автоматною чергою саме в потерпілого ОСОБА_9 , який є його безпосереднім командиром.

Крім того, ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту 01.09.2022 року, детально та послідовно, без ознак примусу, описав події інкримінованого йому кримінального правопорушення, де також не заперечив факт тривалих неприязних стосунків із ОСОБА_9 , суперечки із останнім через його невдале та неправильне командування та не заперечив здійснення пострілу автоматною чергою, саме в бік ОСОБА_9 , що призвело до смерті останнього.

Колегія суддів звертає увагу, що захисник адвоката ОСОБА_7 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, поміж іншим, вказує на відсутність умислу на вбивство, посилаючись на тривалу протиправну поведінку потерпілого ОСОБА_9 . Разом з цим, аналізуючи доводи апеляційної скарги, сторона захисту оскаржує кваліфікацію дій ОСОБА_8 не заперечуючи факту здійснення пострілу автоматною чергою в ОСОБА_9 , який перебував на маленькій відстані від обвинуваченого, в наслідок чого ОСОБА_9 отримав чисельні вогнестрільні поранення та помер.

Судом першої інстанції досліджені показання свідків, на підтвердження факту негативних стосунків між обвинуваченим та потерпілим, перебування ОСОБА_8 в час інкримінованого злочину, разом із ОСОБА_9 на одинці та здійснення пострілів у бік останнього. Вказане також не заперечується самим обвинуваченим.

Так, ОСОБА_15 , зазначив, що ОСОБА_9 зневажливо кликав ОСОБА_8 , після чого вони вдвох вийшли за територію КСП, офіцер йшов попереду, йшли мовчки у темряві, ліхтарів в них не бачив. Через декілька хвилин почув довгу автоматну чергу. Коли ОСОБА_8 повернувся, то сказав, що він стріляв. Також позитивно охарактеризував ОСОБА_8 та зазначив, що при розмові, від офіцер ОСОБА_9 почув запах алкоголю.

Аналогічні свідчення свідок ОСОБА_15 відтворив під час проведення слідчого експерименту 31.08.2022 року.

Свідок ОСОБА_16 , показав, бачив, як ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заходили та виходили разом з території КСП, отім почув стрілянину та в подальшому ОСОБА_8 затримали та він його охороняв. Через декілька днів зі слів інших людей дізнався, що ОСОБА_8 застрелив ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_17 показав, що в день події ОСОБА_9 вживав алкогольні напої, ОСОБА_8 був на позиціях та йому не вдалось знищити ворожий танк, внаслідок чого ОСОБА_9 почав конфлікт із ОСОБА_8 та кинувся на нього із ножем. Потім, за пропозицією ОСОБА_9 вони поїхали до КСП. ОСОБА_8 тільки повернувся з позицій та був у бронежилеті та мав при собі зброю. ОСОБА_9 завжди носив із собою ніж та пістолет.

Свідок ОСОБА_18 не був очевидцем подій, йому доповіли, що сталось вбивство офіцера, на питання хто застрелив сказали, що ОСОБА_8 . Особисто нічого не бачив, не був очевидцем події. Та надав позитивну характеристику щодо ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_19 показала, що вона є бойовим медиком, чула автоматну чергу, потім принесли на ношах пораненого солдата, він був живий, у нього були вогнепальні поранення та стікав кров`ю, помер в машині мед. роти.

Свідок ОСОБА_12 показав, що бачив, що ОСОБА_9 вийшов зі штабу та йшов до свого автомобіля, було темно та там знаходився ще силует людини, який підсвічував ліхтарем, потім повернувся в сторону ОСОБА_9 , фонар сгаснув та пролунала автоматна черга. Постріли були в лицьову, передню, частину ОСОБА_9 . Силует робив все мовчки.

Аналогічні свідчення свідок ОСОБА_12 відтворив під час проведення слідчого експерименту 01.09.2022 року.

Свідок ОСОБА_13 показав, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 були часті конфлікти, тому прийнято рішення, що ОСОБА_8 поїде на іншу базу, а після буде створена своя мобільна група. Згодом ОСОБА_9 повинен був відвезти ОСОБА_8 до КСП, та через деякий час було чутно автоматну чергу. Також свідок зазначив, що у ОСОБА_9 був пістолет в кобурі, який йому передали медики у гаражі.

Свідок ОСОБА_20 показав, що у ОСОБА_9 , як командира були проблеми з ОСОБА_8 , тому прийняли рішення їх розвести, через деякий час після розмови у КСП, почули автоматну чергу.

Свідок захисту ОСОБА_14 пояснив, що на телефон чергового зателефонували з ВЧ НОМЕР_1 та повідомили, що підлеглий військовослужбовець застрелив командира. Прямих свідків виявлено не було, але були ті, хто чув постріли та хто був поруч.

Свідок захисту ОСОБА_21 зазначив, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відбувались непорозуміння, останній казав, що ОСОБА_9 ганьбить честь офіцера. Також вказав, що потерпілий носив при собі ніж та пістолет.

Свідок захисту ОСОБА_22 показав, що був на позиціях разом із ОСОБА_8 , після чого пішли до ОСОБА_9 , щоб замінити зброю, той був п`яним, конструктивної розмови не вийшло, він обурювався, поводив себе зухвало, завжди намагався протиставити себе іншим, він часто вживав алкоголь. Невдовзі між ними відбулася сварка, подальші обставини відомо зі слів інших.

Показання свідків вказують на наявність сталого конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , тобто тривалі сформовані неприязні стосунки. В свою чергу свідки зазначили, що обвинувачений та потерпілий вийшли з КСП та йшли мовчки, тобто на той момент активної фази конфлікту не було, тобто не було необхідності ОСОБА_8 оборонятись від ОСОБА_9 , як про це стверджує захисник.

Крім того, сам ОСОБА_8 показав, що у дверей машини він відчув 2 удари один за одним кулаком в обличчя, потім ОСОБА_9 схопив його лівою рукою за халат, нагнув до низу, а у правій руці в нього вже був пістолет, яким він 1 раз вдарив обвинуваченого по потилиці. У обвинуваченого в лівій руці був шолом, а в правій - автомат на плечі. Після удару пістолетом обвинувачений відштовхнув ОСОБА_9 , виругався нецензурною лайкою та почав відходити спиною назад, коли він відійшов мерів 5-7 від нього, то почув клацання запобіжника пістолета. Інстинктивно він почав уходити праворуч, зняв автомат з плеча, пересмикнув затвор і здійснив чергу в сторону ОСОБА_9 , який був біля машини.

Виходячи з наведених показань ОСОБА_8 подолав опір ОСОБА_9 , отже, не було вагомої необхідності продовжувати уявний захист, враховуючи, що сам ОСОБА_8 був у бронежилеті, тобто додатковому захисті. При цьому, ОСОБА_9 вдягнений в бронежилет не був, а ОСОБА_8 достовірно розумів, що постріли з автомату чергою, мають високу поражаючу силу. ОСОБА_8 міг покликати на допомогу або ж, якщо й здійснювати постріли то не в сторону ОСОБА_9 , а в інший бік. Всупереч зазначеному ОСОБА_8 взяв автомат, здійснив підготовчі дії до пострілу, направив в сторону ОСОБА_9 та вистрілив автоматною чергою, що поза розумним сумнівом свідчить, що його дії були виважені та наслідки передбачувані.

Крім наведених показань свідків, вина ОСОБА_8 підтверджується письмовими доказами, які є належними та допустимими, підтверджують факт здійснення пострілу ОСОБА_8 в ОСОБА_9 , після чого настала смерть останнього, що також не заперечується стороною захисту.

Зокрема, витягом з кримінального провадження, щодо внесення 31.08.2022 року відомостей до ЄРДР № 0000674; висновком експерта № 4590, судово-медична експертиза за фактом смерті ОСОБА_9 , відповідно до якого виявлені тілесні ушкодження причинені прижиттєво, незадовго до настання смерті, перебувають у прямому причинному зв?язку з настанням смерті; протоколом огляду предметів від 01.09.2022 року де предметом огляду були гільзи калібру 5,45 мм у кількості 15 штук, які вилучені ОСОБА_14 ; протоколами огляду від 01.09.2022 року, від 31.08.2022 року щодо місця події; протоколом про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 01.09.2022 року; протоколом огляду предметів від 01.09.2022 року добровільно видані для огляду та вилучення учасником огляду ОСОБА_13 , а саме автомат «АК-74»; висновком експерта № СЕ-19/104-23/1998-БЛ від 17 лютого 2023 року за результатами судової експертизи зброї; висновком експерта № 4590/998-Е судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 від 16.02.2023 року; свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 06 вересня 2022 року; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 272 від 28.09.2021 року, згідно якого ОСОБА_8 вважався таким, що прибув та приступилв до виконання службових обов`язків; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 316 від 11.11.2021 року, згідно якого ОСОБА_9 вважався таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності обґрунтованої необхідності в призначення телекомунікаційної експертизи щодо місця розташування телефонів та з`єднань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки місце розташування вказаних свідків в момент здійснення пострілу ОСОБА_8 не може вплинути на ступінь доказування, оскільки сам обвинувачений не заперечує місце вчинення злочину та той факт, що саме ним здійснені постріли, що саме і вказують допитані свідки. Наявність протиправного посягання з боку ОСОБА_9 за наведених обставин самим ОСОБА_8 не вказує на здійснення ним необхідної оборони, а вказує на обдумані дії та усвідомлення наслідків.

За цих же підстав, у колегії суддів не виникає сумніву у достовірності та законності проведеної експертизи №4590, оскільки стан сп`яніння ОСОБА_9 за встановлених обставин, що мали місце 30.08.2022 року о 22-30 годині, жодним чином не впливає на вольову ознаку ОСОБА_8 щодо умисного спричинення смерті своєму командиру.

У колегії суддів не виникає сумніву, що досліджені письмові докази є належними та допустимими, матеріали кримінального провадження містять докази на підтвердження законності проведення всіх наведених процесуальних дій.

Досліджені письмові докази обґрунтовано покладені в основу вироку, у своїй сукупності з показаннями свідків та самого обвинуваченого, поза розумним сумнівом підтверджують, як факт здійснення пострілу ОСОБА_8 , що не заперечується самим обвинуваченим, так і факт наявності причинно-наслідкового зв`язку між нанесенням цих тілесних ушкоджень та настанням смерті ОСОБА_9 . Отже, ОСОБА_8 здійснив всі дії, які вважав за необхідне для досягнення свого умислу направленого на вбивство ОСОБА_9 .

Твердження сторони захисту про відсутність умислу на вбивство ОСОБА_9 не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді.

Так, суб`єктивна сторона умисного вбивства характеризується виною у формі умислу.

Питання про умисел слід вирішувати, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, попередню поведінку винного і потерпілого, їхні взаємовідносини. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного.

Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Разом з цим, твердження захисника, що судом встановлено настання смерті ОСОБА_9 на місці, а з досліджених доказів вбачається, що останній помер по дорозі у шпиталь, не мають суттєвого значення та, на думку колегії суддів, не вказують на суперечність фактичних обставин, оскільки, одразу після здійснення ОСОБА_8 пострілів, ОСОБА_9 надали медичну допомогу та відправили на госпіталізацію, з показань свідків, приблизно через 10 хвилин він помер, тобто через вкрай незначний проміжок часу, після здійснення пострілів, а тому вказівка, що смерть ОСОБА_9 настала на місці не впливає на доведеність вини ОСОБА_8 та достовірність фактичних обставин.

Отже, дії ОСОБА_8 , які виразились у здійснені пострілу з близької відстані, автоматною чергою в бік ОСОБА_9 , який є командиром при виконання своїх службових обов`язків, при цьому момент протиправних дій останнього вже минув та з моменту, коли вони підійшли до автомобіля пройшов короткий проміжок часу, свідчать, що ОСОБА_8 , поза розумним сумнівом усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки та свідомо припускав їх настання, що відповідає правовій кваліфікації передбаченої п.8 ч.2 ст.115 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що пропозиція ОСОБА_9 пройти до автомобіля не була наказом та сам обвинувачений зазначив, що ОСОБА_9 його кличе для з`ясування відносин, а тому ОСОБА_8 мав беззаперечну змогу, яка не суперечила його посадовим обов`язкам, не йти разом із ОСОБА_9 , тим паче зі зброєю, а в разі протиправних дій останнього доповісти керівництву.

Наявність сталих неприязних відносин підтверджує сам обвинувачений ОСОБА_8 , що також є підстави вважати, що дії ОСОБА_8 щодо здійснення пострілів у сторону ОСОБА_9 є умисними, при цьому достовірно розуміючи, що при такій кількості вогнепальних поранень, навіть не в тулуб та голову, людина не може вижити. При цьому, поведінка ОСОБА_8 після здійснення пострілу автоматною чергою, зокрема попередження інших військовослужбовців що він стріляв та просив надати допомогу ОСОБА_9 , може свідчити про його неврологічний стан після своїх дій та можливість пом`якшити відповідальність.

Апеляційним судом встановлено, що передуванню вчиненню злочину ОСОБА_8 не було посягання на захист його правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння прямої шкоди з боку ОСОБА_9 , лише був наявний конфлікт, тобто реальних підстав, окрім прямого умислу на заподіяння смерті ОСОБА_9 , у ОСОБА_8 не було, а тому в даному випадку його дії правильно кваліфіковані за ст. 115 КК України.

Разом з цим, наявні тілесні ушкодження у ОСОБА_8 не можуть беззаперечно свідчити, що саме перед здійсненням пострілу, йому спричинені ці ушкодження, оскільки ОСОБА_8 одразу перед подією повернувся з бойових позицій, більш того між ним та ОСОБА_9 була сутичка, за деякий час до події та у потерпілого була поранена рука, на що вказують свідки та не заперечує сам ОСОБА_8 . Тобто, тілесні ушкодження у ОСОБА_8 могли утворитися за будь яких інших підстав, разом з цим, усі свідки зазначили, що через невеликий проміжок часу, коли ОСОБА_9 пішов разом із ОСОБА_8 до машини, вони почули автоматну чергу, при цьому інших звуків або розмов ніхто не чув.

При цьому, вбивство з необережності в даному випадку нівелюється, оскільки на відміну від умисного вбивства, має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Крім того, за нормативним визначенням умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя ст. 27 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Колегія суддів зазначає, що сторона захисту не заперечує, що був наявний тривалий конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , отже поза розумним сумнівом встановлені неприязні стосунки між ними, що в даному випадку виступає мотивом інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Сам обвинувачений вказує, що намагався подолати опір ОСОБА_9 шляхом здійснення пострілу автоматною чергою в його бік. ОСОБА_8 будучи військовослужбовцем та добре володіючи зброєю, безсумнівно усвідомлював, яку уражаючу силу має автоматна черга для людини.

Твердження про необхідну оборону також спростовується тим, що в момент здійснення пострілу ОСОБА_8 , щодо нього вже не було прямої погрози застосування протиправних дій, від яких він мав би захищатись, оскільки такі дії ОСОБА_9 він подолав, а місці події не знайдено будь-якої зброї, якою міг би скористуватись ОСОБА_9 задля нападу на ОСОБА_8 , отже дії ОСОБА_8 були виважені та наслідки для нього очевидні, тобто він свідомо припускав настання смерті ОСОБА_9 .

Вказані обставини та поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, беззаперечно вказують, що він усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав наслідки, оскільки здійснив постріл автоматною чергою, тобто припускав відповідний результат.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, аналізуючи допустимість досліджених доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх зібрання та обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що за частиною 1 ст. 115 КК кваліфікуються також випадки вбивства з помсти на ґрунті особистих стосунків. Йдеться про випадки, коли винний, вчиняючи вбивство, намагається помститися потерпілому, будучи незадоволеним його поведінкою.

При цьому, вбивство особи з помсти кваліфікується за ч. 1 ст. 115 КК України тоді, коли воно не пов`язане з виконанням потерпілим службового або громадського обов`язку. В протилежному випадку відповідальність настає за п. 8 ч. 2 ст. 115 КК України.

Умисне вбивство особи чи її близького родича у зв`язку з виконанням цією особою службового або громадського обов`язку передбачене п. 8 ч. 2 ст. 115 КК. Йдеться про ті випадки, коли злочин вчинено з метою не допустити чи перепинити правомірну діяльність потерпілого у зв`язку з виконанням ним зазначеного обов`язку, змінити характер останньої, а так само з мотивів помсти за неї незалежно від часу, що минув з моменту виконання потерпілим своїх обов язків до вбивства. Під виконанням службового обов`язку слід розуміти діяльність особи, яка входить до кола її повноважень. Потерпілими при цьому можуть бути службові особи, інші працівники, що виконують службові або виробничі функції

Відповідальність за вбивство у зв`язку з виконанням потерпілим службового або громадського обов`язку настає незалежно від часу здійснення дій, які стали приводом для помсти. Не вимагається також, щоб вбивство було вчинене саме в момент виконання потерпілим свого службового або громадського обов`язку. Важливо те, що потерпілий або його близький родич вбиті у зв`язку з виконанням особою такого обов`язку.

Для застосування п. 8 ч. 2 ст. 115 КК не має значення, чи зачіпала діяльність потерпілого безпосередньо інтереси винного або ж близьких йому осіб. Можливі випадки, коли вбивство особи вчиняється у зв`язку з її службовою або громадською діяльністю, яка взагалі не зачіпає ні інтересів самого винного, ні інтересів його близьких.

Виходячи з наведеного, вказана норма закону не є бланкетною, а тому не вимагає необхідності переліку дій та обов`язків потерпілого, які він виконував в момент протиправних діянь щодо нього, а тому доводи захисника в цій частині не заслуговують на увагу.

Разом з цим, з показань самого обвинуваченого та свідків, щодо зухвалої та неналежної командиру поведінки, встановлено, що ОСОБА_8 діяв саме через правомірну службову діяльність начальника - лейтенанта ОСОБА_9 , тобто виконанням лейтенантом ОСОБА_9 своїх службових обов`язків покладених на нього як на командира, так як, на думку старшого сержанта ОСОБА_8 , лейтенант ОСОБА_9 приймав невдалі управлінські рішення як командир, щодо ведення оборонного бою підрозділом та це могло призвести до загибелі особового складу підрозділу, в тому числі самого старшого сержанта ОСОБА_8 , а тому, вважав вказані дії лейтенанта ОСОБА_9 помилковими.

Виходячи з наведеного ОСОБА_8 здійснив умисні постріли автоматною чергою саме в бік ОСОБА_9 , достовірно усвідомлюючи настання смерті останнього, через виконання ОСОБА_9 свого службового обов`язку.

Доводи захисника, щодо не дослідження речових доказів, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки під час проведення судового розгляду у суді першої інстанції, відповідно до норм КПК України, узгоджено порядок та обсяг дослідження доказів, також на будь-якому етапі судового розгляду, сторона кримінального провадження має право заявити клопотання про зміну порядку або обсягу дослідження доказів, в даному випадку сторона захисту таким правом не скористалась. Крім того сам ОСОБА_8 не заперечує факт пострілів з автомату, тому дослідження автомату не може нести ґрунтованого значення для встановлення фактичних обставин та доведеності вини останнього.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що вказані показання обвинуваченого та свідків, в сукупності з письмовими доказами беззаперечно вказують на наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення передбаченого п.8 ч.2 ст.115 КК України, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого кримінального правопорушення, є необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження та визнаються колегією суддів, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, вимоги ст. ст. 65, 66 КК України, враховуючи спосіб вчинення умисного кримінального правопорушення, вагомість службових обов`язків, які покладені на обвинуваченого, який є військовослужбовцем в період дії воєнного стану в України, беззаперечне усвідомлення обвинуваченим суспільно-небезпечного характеру своїх дій та усвідомлення настання тяжких наслідків, у виді смерті свого командира, особу обвинуваченого, який за місцем служби характеризується позитивно, за місцем проживання характеризується задовільно, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, є відмінним військовослужбовцем, який за досягнення неодноразово заохочувався та нагороджувався, має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 22.07.2015 року, не одружений, дітей на утриманні не має, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, вину не визнав, не розкаявся, колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанції про призначення міри покарання ОСОБА_8 , яка є ближче до мінімальної, дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, зокрема принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння, буде справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення останньої та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника та обвинуваченого є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги прокурора необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Тих порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст.409 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 404-405, 407, 408, 409, 418, 419, 424, 426 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити задоволення.

Вирок Дружківського міського суду Донецької області від 17 грудня 2024 року, щодо ОСОБА_8 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого п.8 ч.2 ст.115 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді