Справа № 450/5451/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/816/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження № 00023 за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.06.2024 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Львова, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , з незакінченою середньою освітою (9 класів), одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, не депутат, не адвокат, не нотаріус, не працює, не навчається, на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, не інвалід, військовозобов`язаний, не військовослужбовець, безпартійний, раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

з участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу на вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.06.2024 визнано ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 року позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати по справі за проведення судових експертиз в сумі 11950,00 грн.

Скасовано арешт майна на транспортні засоби марки «ВАЗ» моделі «21041-182-20» номерний знак НОМЕР_1 та марки «Оpel» моделі «Vivaro» номерний знак НОМЕР_2 , який накладений ухвалами слідчого судді Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 11.09.2023 р.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

На вирок суду першої інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання, а саме: застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 69 КК України і призначити йому покарання нижче найнижчої міри покарання, а саме у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 років. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що з даним вироком суду першої інстанції він не згідний в частині призначеного покарання, оскільки даний вирок є надто суворий і міра покарання не відповідає фактично вчиненому кримінальному правопорушенню та особі обвинуваченого.

Апелянт зазначає, що свою вину у вчиненні даного злочину ОСОБА_7 визнав повністю, щиро розкаявся, сприяв у розкритті злочину і встановленню всіх фактичних обставин при розслідуванні даного злочину. Потерпілий у кримінальному провадженні ОСОБА_9 не має до обвинуваченого жодних претензій ні матеріального, ні морального характеру, про що він повідомив суду першої інстанції, крім того вони є близькими родичами.

Апелянт покликається, що ОСОБА_7 критично оцінив вчинене правопорушення, шкодує про вчинене, більше такого не вчинить, бажає виправитися. Він повністю усвідомив наслідки свого діяння, настання яких не бажав, зробив для себе відповідні висновки, відшкодував потерпілому завдану його діями шкоду та вибачився. ОСОБА_7 , після скоєння ДТП, викликав для потерпілого швидку допомогу, не покинув місця ДТП, активно сприяв розкриттю злочину, яке виразилося у добровільному наданні органам досудового розслідуванні всіх можливих показів, для швидшого з`ясування всіх обставин справи, а також активно співпрацював зі стороною обвинувачення у викритті вчиненого ним кримінальному правопорушенні. Потерпілому ОСОБА_7 відшкодував шкоду в розмірі 40 000 гривень. ОСОБА_7 вперше вчинив кримінальне правопорушення і відчуває через це докори сумління. Обставини, які б обтяжували вину обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено. Крім того обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання, в лікарів на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває. ОСОБА_7 має тісні сімейні та родинні стосунки. У нього на утримання є малолітня дитина 2021 р.н., дружина, яка доглядає доньку, тесть служить в ЗСУ відповідно тещі, яка не працює, та пенсійного віку бабусі дружини, 1939 р.н., він допомагає.

Апелянт зазначає, що у своєму вироку суд першої інстанції вказав, як пом`якшуючу покарання ОСОБА_7 обставину: щире каяття, відшкодування потерпілому шкоди, і це є недостатньо для застосування ст. 69 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , 08.09.2023 р. о 17 год. 30 хв., керуючи в стані алкогольного сп`яніння транспортним засобом марки «ВАЗ» моделі «21041-182-20» номерний знак НОМЕР_1 і рухаючись ним автодорогою М06-07 «Східний під`їзд до м. Львів» у напрямку м. Львова, поблизу с. Гамаліївка Львівського району Львівської області, всупереч ст.14 Закону України «Про дорожній рух», грубо порушив вимоги Р.1 п.1.5, Р.2 п.2.3 "б", п.2.9 "а", Р.11 п.11.4, Р.34 п.1.3 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, оскільки виїхав на смугу зустрічного руху і здійснив зіткнення з автомобілем марки «Оpel» моделі "Vivaro" номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , а в подальшому у стані некерованості здійснив виїзд за межі проїзної частини дороги, де відбувся наїзд на елементи та будівлю АЗС "Укрнафта". Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир транспортного засобу марки "ВАЗ" моделі "21041-182-20" номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У зв`язку із заявленим в апеляційній скарзі клопотанням, про розгляд справи в суді апеляційної інстанції за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , судом апеляційної інстанції було здійснено заходи для забезпечення такої присутності.

Станом на 06.03.2025 року обвинувачений ОСОБА_7 є військовослужбовцем за контрактом, який перебуває в зоні бойових дій та належним чином зареєструватися на відеоконференцзв`язок (ВКЗ) через стаціонарний технічний засіб (комп`ютер, ноутбук) не було можливості, відповідно вийти на відеозв`язок не зміг.

Головуючий суддя роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_7 його права та обов`язки, а також вимоги щодо участі у режимі ВКЗ, зокрема про необхідність реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 336 КПК (в редакції, чинній на час постановлення ухвали суду апеляційної інстанції) суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Згідно з ч. 3 вказаної статті застосовувані в дистанційному судовому провадженні технічні засоби і технології мають забезпечувати належну якість зображення і звуку, дотримання принципу гласності та відкритості судового провадження, а також інформаційну безпеку. Учасникам кримінального провадження має бути забезпечена можливість чути та бачити хід судового провадження, ставити запитання і отримувати відповіді, реалізовувати інші надані їм процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки, передбачені цим Кодексом.

Положенням про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженим рішення Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі Положення) (в редакції, чинній на час постановлення ухвали суду апеляційної інстанції) визначено, що:

- відеоконференція - телекомунікаційна технологія інтерактивної взаємодії двох або більше віддалених учасників судового провадження з можливістю обміну аудіо- та відеоінформацією в реальному часі;

- ідентифікаційні дані особи - для фізичних осіб: унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (далі - УНЗР), реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) або номер і серія паспорта. Для фізичних осіб - громадян України номер і серія паспорта є ідентифікаційними даними виключно за відсутності у такої фізичної особи РНОКПП або УНЗР.

Відповідно до п. 46 вказаного Положення за наявності в суді технічної можливості учасник справи у порядку, встановленому процесуальним законом, може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів. Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Згідно з п. 49 цього Положення для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції учасник справи повинен попередньо зареєструватися в Електронному кабінеті. Учасник справи також повинен перевірити наявні у нього власні технічні засоби на відповідність технічним вимогам, визначеним Інструкцією користувача підсистеми відеоконференцзв`язку, для роботи із системою відеоконференцзв`язку.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, в тому числі, забезпечення обвинуваченому права на захист.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 20 КПК підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Відтак на початку судового розгляду по суті обвинувачений ОСОБА_7 , який є військовослужбовцем за контрактом, вийшов на відеозв`язок через технічні засоби зв`язку його захисника (мобільний телефон, месенджер WhatsApp) та висловив свою думку про підтримку апеляційної скарги в повному обсязі, щиро розкаявся в скоєному, просив задовольнити апеляційну скаргу та продовжити слухання справи без його участі. Його права захищає в суді адвокат ОСОБА_6 .

Крім того обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що контракт на проходження військової служби ним було заключено після проголошення вироку стосовно нього в суді першої інстанції, скориставшись змінами внесеними до чинного законодавства, а також що б не зривати розгляд справи. Ще причиною заключення контракту було захист Батьківщини та своєї родини, а також їх забезпечення. Обвинувачений зазначив, що він більше користі принесе державі будучи військовослужбовцем та сплативши в дохід держави штраф, ніж відбуватиме покарання будучи під вартою. ОСОБА_7 , наголосив, що між ним та потерпілим була укладена угода про примирення, але не була затверджена судом. Він з потерпілим порозумівся, відшкодував йому збитки та моральне страждання.

Захисник ОСОБА_6 не заперечував проти продовження слухання справи без участі обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки він присутній в залі суду та представляє його інтереси, крім того в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, коли його участь була б обов`язкова. Клопотання про участь обвинуваченого в суді апеляційної інстанції була заявлена з метою вислухати думку та позицію ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідача, думку захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, міркування прокурора ОСОБА_8 , який просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог сторони захисту, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження,перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, апеляційний суд не проводить їх детальний аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання ОСОБА_7 колегія суддів вважає обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2018 року по справі № 761/34674/15.

Дискреційні повноваження суду також визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Частина 2 ст.50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Тобто, законодавець надає суду дискреційне повноваження за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Судом першої інстанції встановлено в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 .

Вказані обставини ніким не оспорюються та не підлягають оцінці в суді апеляційної інстанції.

Санкція ч.1 ст. 286-1 КК України передбачає відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк до 3 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 3 до 5 років.

Суд першої інстанцій визначив що наявність щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відшкодування завданої моральної шкоди, не призвело до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком, та звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання, суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Суду першої інстанції не було відомо всіх можливих підстав для застосування до обвинуваченого вимог ст. 69 КК України.

Так суду апеляційної інстанції стороною захисту було надано ксерокопію довідки від 17.02.2025, за підписом командира військової частини НОМЕР_3 , про те, що матрос ОСОБА_7 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_3 з 01.09.2025 по теперішній час.

У суді апеляційної інстанції зазначену інформацію підтвердив обвинувачений ОСОБА_7 , зокрема те, що з 01 вересня 2024 року він перебуває на військовій службі за контрактом, бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації. Крім того, апеляційним судом встановлено, що на службу ОСОБА_7 вступив добровільно.

Апеляційні вимоги захисника обвинуваченого знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

З врахуванням зазначеного вище колегія суддів вважає, що вказані обставини на сьогоднішній день можна визнавати пом`якшуючими та такими, що в сукупності з фактом, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, враховуючи його вік, а також, що жодних претензій потерпілий до нього не має, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відтак колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги захисника щодо суворості міри покарання і вважає, що існують всі підстави призначити покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання,

Якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких обставин вирок суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга задоволенню. У решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419, 424 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.06.2024 року яким засуджено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженим за ч. 1 ст. 286-1 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 років.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: