ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Київ

Солом?янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000872 від 18.06.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ясинувата, Донецької області, громадянин України, раніше не судимого, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , будучи громадянином України, вчинив державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, а саме: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, за наступнних обставин.

Нехтуючи вимогами Конституції і законів України, Присягою працівника прокуратури, ОСОБА_3 , будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, працівником правоохоронного органу, достовірно знаючи про незаконність призначення ОСОБА_9 на посаду так званого «прокурора Республіки Крим», а також незаконного проведення на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя референдуму, достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні 2014 року, більш точну дату та час органом досудового розслідування не встановлено, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності, посиленні окупації півострову та утворенні в АР Крим системи незаконних органів прокуратури Російської Федерації, погодився на незаконну пропозицію про продовження роботи у складі прокуратури АР Крим, а згодом - прокуратури Республіки Крим, без підпорядкування Генеральній прокуратурі Україні.

Продовжуючи свої умисні дії, ОСОБА_3 , перебуваючи у місті Сімферополі АР Крим на посаді начальника відділу захисту прав громадян та інтересів держави в екологічні сфері управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури АР Крим, достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні - серпні 2014 року, більш точну дату не встановлено, погодився на призначення його на посаду прокурора начальника четвертого відділу управління по нагляду за виконанням федерального законодавства незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, виконував вказівки і розпорядження так званих керівників зазначеної прокуратури.

Зокрема, впродовж березня-квітня 2015 року ОСОБА_3 , займаючи посаду начальника четвертого відділу управління по нагляду за виконанням федерального законодавства незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи на меті здійснення підривної діяльності проти України, достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, на сайті «Прокуратура Республики Крым» всесвітньої мережі «Інтернет», здійснював публікації від власного імені стосовно роз`яснення положень законодавства російської федерації, тим самим, ОСОБА_3 виконував дії, спрямовані на зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим.

Допомога ОСОБА_3 іноземній державі та її представникам у створенні та функціонуванні органів прокуратури російської федерації та на території АР Крим призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим, завдяки чому окупація триває.

Судовий розгляд кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_3 з наступних підстав.

Так, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2017 року (ун. № 757/61548/16-к)у межах даного провадження проводилось спеціальне досудове розслідування.

Встановлено, що повідомлення про підозру ОСОБА_3 , а також повістки про виклик до слідчого неодноразово у встановлений законом спосіб шляхом публікації в засобах масової інформації загальнодержавної сфери були направлені ОСОБА_3 .

У зв`язку з переховуванням ОСОБА_3 від органів досудового розслідування, прокурора та суду на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, останній 30.09.2015 р. оголошений в розшук, проведення якого здійснювалося оперативними підрозділами Служби безпеки України.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судові засідання з розгляду даного кримінального провадження не прибув, будучи належним чином, в спосіб, передбачений вимогами КПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на офіційному сайті Солом?янського районного суду м. Києва, офіційному сайті Офісу Генерального прокурору та публікацій в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газета «Урядовий кур`єр» повідомленим про розгляд справи, жодних клопотань, заяв, скарг не подавав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Солом?янського районного суду м. Києва від 09.09.2024 року судовий розгляд даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_3 в порядку спеціального судового провадження (in absentia),з обов`язковою участю захисника, одноособово.

Суд вважає, що стороною обвинувачення, а також судом здійснені всі можливі, передбачені законом, заходи щодо дотримання прав підозрюваного та обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя, а ОСОБА_3 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, оскільки повідомлено про підозру, були здійснені відповідні виклики до слідчого, прокурора та суду.

Оскільки, на підставі ч. 3 ст. 323 КПК України судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), останній показів суду не надавав, при цьому заяв, протестів та клопотань на адресу суду від нього не надходило.

Судовий розгляд проводився за обов`язкової участі захисника, який був забезпечений державою та користувався процесуальними правами обвинуваченого.

В судовому засіданні захисники обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_8 та ОСОБА_7 із обвинуваченням не погодилися, вважають вину у вчиненні інкримінованого обвинуваченому злочину не доведеною, отримані докази ґрунтуються на припущеннях.

Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_3 до слідчого (прокурора), направлених йому повідомлень з приводу його прав та обов`язків, оголошеної підозри свідчить про те, що він мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мав можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самим захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безплатно. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Натомість, ОСОБА_3 скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України з боку останнього.

Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (напр., справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_3 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права постати перед українським судом за діяння, вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від правосуддя держави Україна.

Ухилення обвинуваченого від правосуддя суд оцінює як реалізацію останнього його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Суд же, відповідно до ст. 26 КПК України, у кримінальному провадженні вирішує питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, а ч. 1 ст. 337 КПК України передбачає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Тобто обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Суд, провівши розгляд в межах висунутого обвинувачення у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, дослідивши докази сторони обвинувачення, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, за встановлених судом обставин, які підтверджується відомостями, які містяться в досліджених судом письмових доказах та процесуальних документах в їх сукупності та взаємозв`язку, а саме у:

- запиті в порядку ст. 93 КПК України до Генеральної прокуратури України від 16.02.2015 та відповіді на цей запит;

- запиті в порядку ст. 93 КПК України до Адміністрації Президента України від 09.09.2016 та відповіді на цей запит;

-інформації Департаменту контррозвідки Служби безпеки України

від 13.06.2016 щодо місцеперебування підозрюваних у вказаному кримінальному провадженні;

- листі Генеральної прокуратури України від 31.03.2017 з додатками: копія наказу Генерального прокурора України від 01.12.2014 № 13дк про звільнення;

- рапорті начальника Головного управління кадрового забезпечення Генеральної прокуратури України щодо ініціювання перевірки внутрішньої безпеки від 20.06.2014;

- телефонному довіднику органів прокуратури Республіки Крим станом на 04.07.2014;

- протоколі огляду інтернет-видань, від 14.08.2015;

- біографічній довідці ОСОБА_3 ;

- обліковій картці особи - ОСОБА_3 ;

- інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно за пошуковим запитом стосовно ОСОБА_3 ;

- інформації Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби від 21.06.2017 стосовно ОСОБА_3 ;

- інформації відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України, від 23.06.2017;

- інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20.06.2017;

- інформації Головного сервісного центру МВС України від 16.06.2017;

- протоколі огляду інтернет видань з сайту Генеральної прокуратури України від 18.06.2024;

- протоколі огляду інтернет видань з сайту Верховної Ради України від 18.06.2024;

- протоколі огляду інтернет видань з сайту уряду «Республіки Крим» від 18.06.2024;

- протоколі огляду інтернет видань з сайту президента рф від 18.06.2024;

- дорученні про проведення гласних слідчих (розшукових) дій у порядку ст. 36 КПК України від 04.07.2024;

- матеріалах Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України щодо виконання доручення, від 11.07.2024;

Також судом досліджено інші процесуальні документи, а саме: постанови уповноважених осіб Генеральної прокуратури України, прокурори АР Крим, Служби безпеки України щодо зупинення і відновлення кримінальних проваджень, повістки про виклик ОСОБА_3 до уповноважених осіб органу досудового розслідування; постанови про створення, зміну групи слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні; про виділення матеріалів досудового розслідування, витяги з ЄРДР, ухвали слідчого судді; супровідні листи тощо.

Всі перелічені джерела інформації суд оцінює за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, що вони містять, визнає належними та допустимими зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підтвердження винуватості ОСОБА_3 сторона обвинувачення посилається, зокрема, на протоколи огляду сайтів та протоколи огляду інтернет-видань, якими підтверджується, що ОСОБА_3 був діючим начальником відділу захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Автономної Республіки Кримі активно здійснював свою діяльність, що підтверджується, зокрема опублікованими публікаціями від власного імені стосовно роз`яснення положень законодавства російської федерації, на сайті «Прокуратура Республики Крым» всесвітньої мережі «Інтернет».

Підстав для визнання таких доказів недопустимими і неналежними не вбачається, оскільки інформація взята з офіційного інтернет-сайту органу державної влади РФ, які загальнодоступні в мережі «Інтернет».

Огляд зазначених інтернет-сайтів здійснено слідчим з дотриманням вимог ст. 237 КПК та зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту та друку) зміст відображеної у них, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Враховуючи логічність, послідовність, узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає наведені та проаналізовані задокументовані дані про діяльність ОСОБА_3 , як начальника четвертого відділу управління по нагляду за виконанням федерального законодавства незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, достовірними доказами обвинувачення. Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року (у справі № 759/7443/17).

Будь-яких інших належних та допустимих доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Отже, дослідивши, оцінивши та перевіривши зібрані у кримінальному провадженні докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_3 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Так, ОСОБА_3 , відповідно до ст. 4 Конституції України, статей 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ОСОБА_3 громадянства України.

Крім того, громадянин України ОСОБА_3 у період окупації АР Крим по день звільнення з посади, формально-юридично мав посаду прокурора начальника відділу захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Автономної Республіки Крим та не будучи у встановленому законами України порядку звільненим з посади, ОСОБА_3 , як «прокурор, начальник відділу захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Автономної Республіки Крим» здійснював владні функції на окупованій території України від імені іноземної держави - РФ, керуючись її матеріальним та процесуальним правом, прийняв на себе на окупованій території України повноваження прокурора іншої держави - РФ, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію.

Суд вважає, що здійснення ОСОБА_3 повноважень прокурора у складі незаконно створеної так званої «прокуратури Республіки Крим» на посаді начальника четвертого відділу управління по нагляду за виконанням федерального законодавства незаконно утвореної «прокуратури Республіки Крим», яка увійшла до складу прокуратури Російської федерації без підпорядкування Генеральній прокуратурі України, за таких умов від імені РФ свідчить про порушення ним вимог ст. 65 Конституції України, присяги прокурора, оскільки діяв добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, бажаючи допомогти іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим, діючи в інтересах російської федерації та придушення проявів незгоди з окупацією серед громадян України на території Автономної Республіки Крим, а отже надання ним допомоги РФ в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

Крім того, суд вважає, що ОСОБА_3 мав достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення ним фактів активної підривної діяльності РФ проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим; під час здійснення допомоги іноземній державі та її представникам у створенні і функціонуванні органів прокуратури російської федерації, сприяння окупаційним органам влади у придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим, він використовував матеріально-технічну базу прокуратури Автономної Республіки Крим з підпорядкуванням Генеральній прокуратурі України та інтелектуальні здібності «прокурора» (теоретичні знання, практичні навички).

За таких обставин, ОСОБА_3 , будучи громадянином України та працівником прокуратури Автономної Республіки Крим з підпорядкуванням Генеральній прокуратурі України, умисно, з березня місяця 2014 року забезпечив становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом безпосередньої допомоги іноземній державі та її представникам у створенні і функціонуванні органів прокуратури російської федерації, сприяння окупаційним органам влади у придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим, виконання функцій представника окупаційної прокуратури РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, надавши цим допомогу РФ в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України - державну зраду, об`єктивна сторона якої вважається закінченою саме з моменту, коли особа почала надавати допомогу ворогові, в даному випадку, з березня місяця 2014 року.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 111 КК України саме в редакції Закону №1183-VII від 08.04.2014р., як державна зрада, діяння, умисно вчинені громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Що стосується доводів захисників обвинуваченого, про недоведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні злочину, то вони не заслуговують на увагу, оскільки встановлені судом обставини, наведені докази, спростовують версію сторони захисту.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжким, його ставлення до вчиненого, який свідомо розірвав всі правові відносини з державою, яка надала йому право діяти від її імені, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, дані про особу обвинуваченого, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 111 КК України у виді позбавлення волі з застосуванням, додаткового покарання у виді конфіскації особистого майна, оскільки саме таке основне покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового кримінального правопорушення.

На переконання суду, призначення обвинуваченому саме такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання. Так, у розумінні ЄСПЛ, покарання повинне встановити новий додатковий обов`язок для особи, який випливає з факту вчинення кримінального правопорушення. Автономна концепція поняття «покарання» у практиці ЄСПЛ передбачає, що покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів, а застосування принципу пропорційності дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

Також, призначаючи покарання суд враховує, що згідно ч.1 ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що згідно ч.2 ст.52 КК України конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.

При цьому, з огляду на вчинення ОСОБА_3 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України, а також відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, суд, при призначенні покарання ОСОБА_3 не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні заявлено не було.

Запобіжний захід ОСОБА_3 під час судового розгляду кримінального провадження не обирався, сторони кримінального провадження не заявили клопотання про його обрання, відтак, суд не вбачає підстав для його обрання до набрання вироком законної сили.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Речові докази у кримінальному проваджені, долю яких необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 323, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (у редакції Закону №1183-VII від 08.04.2014 р.), та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять ) років з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна на користь держави.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку суду.

Запобіжний захід ОСОБА_3 під час судового розгляду кримінального провадження не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Речові докази у кримінальному проваджені відсутні.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити захиснику обвинуваченого та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляціїної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1