Справа № 761/9151/25
Провадження № 1-кс/761/6600/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_5 , подане в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження № 0000100 від 14.02.2023,

У С Т А Н О В И В:

До суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_5 , подане в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2024 (справа № 761/11041/24) в рамках кримінального провадження № 0000100 від 14.02.2023, на грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США, які належать ОСОБА_6 .

У клопотанні заявник зазначає, що арешт майна накладено необґрунтовано та безпідставно, оскільки арештовані грошові кошти фактично належать ОСОБА_6 , а не ОСОБА_7 (його матері). Так, заявник посилається, що 11 квітня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено угоду «Про участь у витратах на дитину», відповідно до якої ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 (сина) передав 70 000 доларів США, які зберігались у його матері - ОСОБА_7 . Заявник зазначає, що стороною обвинувачення не доведено, що таке майно може підлягати конфіскації як виду покарання, оскільки таке майно належить особі ( ОСОБА_6 ), яка не має процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, у зв`язку із чим просить скасувати такий арешт.

У судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 вимоги клопотання підтримав.

Прокурор в судовому засіданні заперечував з приводу задоволення даного клопотання.

Заслухавши думку учасників процесу, проаналізувавши доводи клопотання, додані до нього матеріали, слід дійти такого висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, ГУНП у м. Києві, за процесуального керівництва Київської міської прокуратури, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000100 від 14.02.2023, в рамках якого ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3, 4 ст. 368 КПК України (на момент накладення арешту).

Далі, як встановлено в судовому засіданні, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2024 (справа № 761/11041/24, провадження 1-кс/752/5042/24) накладено арешт на майно, вилучене 02.06.2024 в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , зокрема грошові кошти, частина яких є предметом даного клопотання. При цьому такий арешт накладено з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що однією із загальних засад кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини (далі - Європейський Суд) від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Положеннями ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Так, відповідно до вимог ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

В рамках розгляду даного клопотання слід брати до уваги, що раніше слідчим суддею зроблено висновок щодо наявності правових підстав для накладення арешту на відповідне майно з метою його можливої конфіскації як виду покарання, однак такий висновок сформований виключно на підставі матеріалів, зібраних за ініціативою органу досудового розслідування, тобто без можливості спростування чи заперечення іншої сторони, зокрема ОСОБА_6 , представники якого не брали участі при вирішенні питання щодо встановлення зазначених обтяжень.

Водночас, беручи до уваги обсяг документів (зокрема зміст угоди «Про участь у витратах на дитину», укладеної між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 11 квітня 2012 року), наданих представниками власника майна, встановлено, що грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США, які було вилучено в ході проведення обшуку фактично належать ОСОБА_6 (сину ОСОБА_7 ), який не має процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченого, засудженого у даному кримінальному провадженні, а відповідно такі грошові кошти не можуть підлягати конфіскації як виду покарання.

В цьому аспекті слідчий суддя звертає увагу на те, що доводи прокурора щодо належності таких грошових коштів підозрюваній ОСОБА_7 , за відсутності обґрунтованих доказів такого факту, не можуть покладатися в основу продовження здійснення обмежувальних заходів забезпечення щодо такого майна.

Більше того, в ході іншого судового розгляду ОСОБА_8 (колишній чоловік ОСОБА_7 ) підтвердив укладення відповідної угоди з ОСОБА_7 , відповідно до якої він передав за договором для здобуття освіти чи житла сину до досягнення 18 років, грошові кошти у сумі 70 000 доларів США (ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.12.2024, справа № 761/35709/24).

Згідно з приписами ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. На переконання слідчого судді, при вирішенні питання щодо арешту майна дані положення слід застосовувати в аспекті наявності розумної підозри щодо причетності особи до інкримінованого правопорушення.

Отже, з урахуванням наведених обставин, слідчий суддя дійшов висновку, що на даному етапі кримінального провадження подальше застосування такого заходу забезпечення відносно майна, яке є предметом клопотання, викликає сумнів в розумності і співрозмірності обмеження права власності із завданням кримінального провадження.

Згідно з вимогами ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

У зв`язку із зазначеним, на думку слідчого судді, вжиті в рамках даного кримінального провадження процесуальні заходи його забезпечення щодо майна, яке є предметом клопотання, на даний час є необґрунтованими, а відтак, арешт підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_5 , подане в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження № 0000100 від 14.02.2023 - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2024 (справа № 761/11041/24, провадження 1-кс/752/5042/24) в рамках кримінального провадження № 0000100 від 14.02.2023, на грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США. які належать ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_9