Справа № 134/217/25
УХВАЛА

Іменем України

17 лютого 2025 року селище Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

представника виправного центру ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Крижопіль в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Піщанка, Піщанського району, Вінницької області, українця, громадянина України, із неповною середньою освітою, неодруженого, до засудження не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, про застосування до нього Закону України №3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів»,

ВСТАНОВИВ:

До Крижопільського районного суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від покарання на підставі ст. 74 КК України.

У клопотанні ОСОБА_5 просить привести його вирок у відповідність у зв`язку з декриміналізацією вчиненого діяння.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду подання, засуджений ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, що відповідно до ч. 5 ст. 539 КПК України не перешкоджає проведенню такого розгляду.

Представник ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)» щодо заявленого клопотання засудженого заперечив та вважає його таким, що не підлягає задоволенню.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечував, та зазначив, що матеріали справи, зокрема вирок Піщанського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року, за яким ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 310 КК України, не містить інформації, що до засудженого може бути застосовано декриміналізацію вчиненого ним правопорушення, так як ст. 310 КК України не підпадає пі Закон України №3886-ІХ, а згідно вироку Піщанського районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року, невідбута частина покарання якого приєднана до попереднього вироку, вбачається, що засуджений вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, завдавши потерпілому шкоду на суму, яка перевищує 2684 грн. (станом на 2023 рік два неоподаткованих мінімуму доходів громадян).

Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши клопотання та матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступних висновків.

Під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України (п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України).

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

09.08.2024 року набрав чинності Закон України № 3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (надалі Закон № 3886-ІХ).

Відповідно до вказаного Закону № 3886-ІХ, стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення була викладена у новій редакції, внаслідок чого, дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.6 ст. 3 КК України, зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Згідно з п.5 підрозділу 1 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до п. п. 169.1.1 пункту 169.1 ст.169 Податкового кодексу України, податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь якого платника податку.

Таким чином два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян дорівнює 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи та відповідно станом на 2023 рік становило 2684 грн.

Судовим розглядом встановлено, що вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік. Як вбачається із вироку, судом встановлено, що ОСОБА_5 завдав своїми протиправними діями потерпілому ОСОБА_7 шкоди на суду 3500 гривень, що підтверджено висновком експерта.

Зазначений вирок набрав законної сили 29 серпня 2024 року, що вбачається із розпорядження Піщанського районного суду Вінницької області, та міститься в матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_5 .

Разом з тим, судом встановлено, що невідбута частина покарання приєднано до вироку Піщанського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 310 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.

Кримінальна протиправність діяння, а також його карність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки Кримінальним кодексом, що діяв на час вчинення цього діяння ( ч. 3 ст. 3, ч. 2 ст. 4 КК України).

Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч. 1 ст. 5 КК України).

Указане положення цілком узгоджується із вимогами ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, на теперішній час кримінальна відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжка) настає виключно у випадку, якщо вартість такого майна становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановленого на дату скоєння відповідного правопорушення.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12, згідно з якими «за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності».

Частиною 2 статті 74 КК України, передбачено, що особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_5 за вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року завдав потерпілому матеріальної шкоди на суму, більшу двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на день скоєння крадіжки майна, тобто ця сума більша за розмір, з якого настає кримінальна відповідальність, а саме 2684 грн., тому, вчинене ОСОБА_5 діяння підпадає під кримінально карані діяння, передбачені Особливою частиною КК України.

Окрім того суд зазначає, що кримінальне правопорушення, передбачене за ч. 1 ст. 310 КК України, за вчинення якого ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року, відповідно до вимог закону не є такими, що входить до поняття «дрібного викрадення чужого майна», тому підстави для звільнення ОСОБА_5 від покарання за вказаним вироком теж відсутні.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, карність якого законом усунена, підлягає звільненню від призначеного судом покарання. Покарання призначається за конкретною частиною та статтею КК України. Відповідно засуджену особу можна звільнити від покарання за конкретною частиною та статтею КК України, а не за окремим епізодом, який входить до складу кримінального правопорушення.

За таких обставин, клопотання засудженого ОСОБА_5 є таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, ч. 2 ст. 74 КК України, ст. ст. 369-372, 537, 539 КПК України, Законом України №3886-ІХ, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування Закону України № 3886-IX від 18.07.2024 та звільнення його від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, яке призначено вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 23 травня 2024 року у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, зміненого ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 серпня 2024 року, та частина невідбутого покарання якого приєднана до вироку Піщанського районного суду Вінницької області від 10.09.2024 року, відповідно до якого призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Крижопільський районний суд Вінницької області протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим у той же термін після отримання її копії.

Суддя