Номер провадження: 11-кп/813/1829/24
Справа № 491/1257/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 07 травня 2024 року, у кримінальному провадженні № 0000396, внесеному до ЄРДР 16 листопада 2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жеребкове Ананьївського району Одеської області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 виданий 5 вересня 2005 року Первомайським МВ УМВС України в Миколаївській області, номер фізичної особи платника податків НОМЕР_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

- 30.05.2018 р. Ананьївським районним судом Одеської області за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років.

Відповідно зі ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Ананьївського районним судом Одеської області від 30 травня 2018 року, остаточно визначено ОСОБА_8 , покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Запобіжний захід до набрання вироку законної сили відносно ОСОБА_8 , залишено попередній - тримання під вартою, строк відбуття покарання визначено обчислювати з 07 травня 2024 року.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції 13 листопада 2018 року, біля 23 години 00 хвилин/, ОСОБА_8 , з метою крадіжки чужого майна, зайшов на подвір`я території домоволодіння ОСОБА_9 за адресою: с. Жеребкове Ананьївського району Одеської області, де через незачинені вхідні двері проник до сараю, розташованого на території вказаного домоволодіння, звідки з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, таємно викрав належну ОСОБА_9 бензопилу марки «FORESTA», моделі FА-588 вартістю 1723 гривні 33 копійки, ланцюг з шиною для бензопили вартістю 207 гривень 50 копійок, чохол до шини від бензопили вартістю 20 гривень 00 копійок, спричинивши при цьому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1 950 гривень 83 копійки

Вимоги апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не погодилась із оскаржуваним вироком в частині призначеного покарання, звернулась до суду із апеляційною скаргою, зазначивши, що призначене покарання є занадто суворе, з огляду на наступне:

- у вказаному кримінальному провадженні наявні обставини, які пом`якшують покарання, а саме - визнання вини у повному обсязі, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих збитків;

- відсутність цивільного позову та претензій з боку потерпілого;

- відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням викладеного захисник просить вирок змінити, призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосування ст. 69 КК України, у виді 2 років позбавлення волі. Остаточно на підставі ст. 71 КК України призначити покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі.

Позиції учасників судового розгляду.

Обвинувачений та потерпілий про день та час розгляду справи буди повідомлені, з клопотанням про обов`язкову участь або відкладання судового засідання не зверталися.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку захисника та прокурора, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності обвинуваченого та потерпілого, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останніх, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для їх повідомлення про призначення судового засідання в апеляційному суді.

Захисник підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок у цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченому, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

При призначенні ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, де проживає один та характеризується задовільно; на обліку у лікаря нарколога та психіатра не знаходиться; раніше неодноразово судимий, вчинив нове аналогічне корисливе кримінальні правопорушення під час іспитового строку; а також конкретні обставини справи наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Посилаючись у вироку на зазначені вище обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що мета покарання, передбачена ч. 2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому покарання у межах санкцій інкримінованих кримінальних правопорушень, із дотриманням приписів ст. 69-1 КК України, у виді 4-х років позбавлення волі. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Слід зауважити, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, останній раз був засуджений вироком Ананьївського районним судом Одеської області від 30 травня 2018 року за ч.3 ст.185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців, із застосуванням ст.75 КК України, з іспитовим строком 2 роки. У свою чергу інкриміноване кримінальне правопорушення вчинив майже через 6 місяців ухвалення вказаного вироку, тобто у період іспитового строку. Така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в особі обвинуваченого не відбуваються суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь його соціальної небезпечності.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 який, будучи особою працездатного віку, після постановлення попереднього вироку, ніде не працевлаштувався та суспільно-корисною працею не займався, тобто постійного законного джерела прибутку не має.

Також, колегія апеляційного суду зауважує, що під час судового розгляду вказаного кримінального провадження ОСОБА_8 тривалий час ухилявся від суду. Так, ухвалою суду від 11 вересня 2019 року був оголошений у розшук, та у подальшому його місця перебування було встановлено 28 січня 2024 року під час затримання Первомайським РВП ГУНП в Миколаївській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15 ч.4 ст. 185 КК України (в рамках іншого кримінального провадження № 0000123), тобто обвинувачений не надає критичної оцінки своїй протиправній поведінці.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо можливості призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, апеляційний суд прийшов до висновку, що у такому разі покарання буде явно м`яким і не буде сприяти виправленню останнього.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Посилань сторони захисту щодо необхідності врахування таких обставин, які пом`якшує його покарання, як щире каяття, складовою якого є визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку, апеляційний суд зазначає, що з оскаржуваного рішення убачається, що зазначені обставини, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

З огляду на викладене, враховуючи попередню соціальну поведінку обвинуваченого та його характеристику у загальносоціальному плані, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, оскільки встановлених обставини, що пом`якшують покарання, недостатньо для застосування вимог ст. 69 КК України при призначенні покарання, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 07 травня 2024 року, у кримінальному провадженні № 0000396, внесеному до ЄРДР 16 листопада 2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4