ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/223/25 Справа № 711/6736/24 Категорія: ч. 2 ст. 15 ч.4 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0002587 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Димитрове, Донецької області, громадянку України, українку, заміжню, непрацюючу, маючу на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану в АДРЕСА_1 , мешканку АДРЕСА_2 , не судиму в силу ст. 89 КК України,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України на 6 років 8 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 за даним вироком покарання строк попереднього ув`язнення обвинуваченої у межах даного кримінального провадження, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі за період тримання під вартою з 02 серпня 2024 року по день набрання вироком законної сили.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 757,28 грн.

Накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.08.2024 № 712/9279/24 в рамках кримінального провадження № 0002587 від 02.08.2024 арешт на тимчасово вилучене майно, - скасовано після набрання вироком законної сили.

Вирішена доля речових доказів в порядку ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.10.2024 ОСОБА_7 , 02.08.2024 близько 12-00 години, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, що запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затверджений Верховною Радою України, в подальшому неодноразово продовжений та діяв на час вчинення злочину, перебуваючи неподалік будинку № 249 по бульвару Шевченка в місті Черкаси підійшла до ОСОБА_10 та відкрито заволоділа, шляхом ривка гаманцем коричневого кольору «Grande Pelle», вартість якого згідно висновку експерта № СЕ-19/124-24/11328-ТВ від 14.08.2024, на момент вчинення злочину становила 1330-00 гривень, в якому знаходились особисті речі потерпілої, а саме: банківські карти UKRSIBBANK НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_11 та дві банківські карти АТ КТ «Приват Банк» НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , а також грошові кошти в розмірі 4 500-00 гривень, що на праві власності належать ОСОБА_10 , який остання тримала у своїй руці. В подальшому ОСОБА_7 покидаючи місце злочину та усвідомлюючи, що не зможе реально розпорядитись викраденим майном, внаслідок переслідування свідками викинула гаманець коричневого кольору з його вмістом на асфальт.

Виконавши усі дії, які ОСОБА_7 вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, не закінчила вчинення кримінального правопорушення з причин, які не залежали від її волі, так як була викрита свідками, та не отримала реальної можливості розпорядитись викраденим майном.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просила пом`якшити призначене покарання застосувавши положення ст. 69 КК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що наявні всі обставини для призначення їй покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, оскільки вона визнала вину повністю, щиро розкаялася, при затриманні вибачилася перед потерпілою, в судовому засіданні висловила жаль з цього приводу, критично оцінила свої дії, має на утриманні неповнолітню дитину 2015 року народження, раніше не судима в силу ст. 89 КК України, обтяжуючих покарання обставин за матеріалами провадження не встановлено. Має статус ВПО та є переселенкою з Донецької області м. Мирноград.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, шляхом його пом`якшення, застосувавши положення ст. 69, 75, 76 КК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд першої інстанції призначив занадто суворе покарання обвинуваченій, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та її особі, внаслідок суворості.

Суд не взяв до уваги, як пом`якшуючу покарання обставину активне сприяння розкриттю злочину, наявність у ОСОБА_7 малолітньої дитини 2015 року народження, а також той факт, що вона є внутрішньо-переміщеною особою з м. Мирнограда Донецької області та раніше не судима. Вказані обставини давали суду першої інстанції підстави для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України.

Також за матеріалами провадження ОСОБА_7 визнала свою вину, усунула заподіяну шкоду, щиросердно розкаялася та сприяла розкриттю злочину, вона перестала бути суспільно небезпечною.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги, просили пом`якшити призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання; думки прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та захисника, просила вирок суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Вказаним вимогам закону вирок районного суду відповідає.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке вона засуджена, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що ґрунтуються на доказах, досліджених судом в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України є вірною.

Оскільки учасники судового провадження не оспорюють доведеність винуватості, кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_7 , тому судом апеляційної інстанції вирок районного суду в цій частині не перевіряється.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 про суворість призначеного обвинуваченій покарання та необхідність його пом`якшення з застосуванням вимог ст. 69, 75 КК України не знайшли свого обґрунтованого підтвердження під час апеляційного розгляду, виходячи з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Згідно приписів ст. 75 КК України якщо суд, при призначенні покарання, в тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 районний суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КПК України, є тяжким злочином, його наслідки, посткримінальну поведінку обвинуваченої, дані про її особу, яка не працює, одружена, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, раніше не судима в силу ст. 89 КК України, вину визнала повністю, пом`якшую покарання обставину - щире каяття, відсутність обтяжуючих покарання обставин, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років 8 місяців.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , та призначення обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, та із звільненням її від відбування реального покарання на підставі ст. 75 КК України, оскільки обвинувачена вчинила умисне тяжке кримінальне правопорушення у умовах воєнного стану, що свідчить про її підвищену суспільну небезпечність, тому її виправлення можливе лише при призначенні покарання у виді реального позбавлення волі, яке, крім того, призначено судом першої інстанції в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, з врахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченої внаслідок суворості в поданих апеляційних скаргах не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим колегія суддів підстав не вбачає.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 про те, що при призначенні покарання обвинуваченій судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що вона вину визнала повністю, щиро розкаялася, вибачилася перед потерпілою, критично оцінила свої дії, має на утриманні малолітню дитину, що є підставами для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України, є необґрунтованими, оскільки вказані обставини в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 , а той факт, що остання має статус ВПО та є переселенкою з Донецької області м. Мирноград, не є обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та не дають підстав для призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Під час апеляційного розгляду не встановлено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а обставини, на які посилається захисник та обвинувачена в апеляційних скаргах не є такими, що давали б підстави для призначення покарання ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 69 КК України.

На думку колегії суддів всі дані про особу ОСОБА_7 та обставини, які були враховані судом, у цьому випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

У зв`язку з тим, що в апеляційних скаргах обвинуваченої та захисника відсутнє обґрунтування необхідності застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання, та не вбачає підстав вважати покарання у виді позбавлення волі явно несправедливим через суворість.

Призначене ОСОБА_7 покарання у вигляді 6 років 8 місяців позбавлення волі, є співмірним протиправному діянню, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для її виправлення, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень та досягнення мети покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження районним судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а підстави для його зміни та призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст. 69, 75 КК України, як про це просять обвинувача ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 в апеляційних скаргах, відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, ч. 1 п. 1 ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді