Справа № 346/1540/25
Провадження № 1-кп/346/526/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого - судді ОСОБА_1 , без проведення судового розгляду в судовому засіданні, за відсутності учасників судового провадження, без фіксування за допомогою технічних засобів, розглянувши у спрощеному судовому провадженні,

обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000061, в якому ОСОБА_2 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гостів Тлумацького району Івано-Франківської області; місце проживання: АДРЕСА_1 ; має судимість), обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 КК України,

а сторонами та іншими учасниками кримінального провадження є: з боку обвинувачення - прокурор: ОСОБА_3 , з боку захисту обвинувачений ОСОБА_2 , його захисник ОСОБА_4 , потерпіла ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

Щодо обвинувачення, яке суд вважає доведеним:

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», 20.10.2024 року ОСОБА_2 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та направлений для її проходження до військової частини НОМЕР_1 . Надалі наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 24 жовтня 2024 року № 305 солдата ОСОБА_2 призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_3 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 та зараховано до списків особового складу даної військової частини.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині солдат ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.ст. 11,16,49,126,127 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, зобов`язаний: свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників); постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обовязки та додержуватись вимог статутів ЗСУ; дорожити бойовою славою ЗСУ та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця ЗСУ; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; виявляти повагу до командирів (начальників) і старший за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватись правил поведінки військовослужбовців; виконувати службові обов`язки,що визначають осяг виконання завдань, доручених йому за посадою; постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про ЗСУ в цілому.

Проте, солдат ОСОБА_2 у порушення вимог вказаних нормативних актів, вчинив наступне:

1. 26.02.2025 року (більш точний час не доводиться) ОСОБА_2 перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , побачив, що територія житлового приміщення не огороджена та володілець житла відсутній, після чого у нього раптово виник умисел на порушення недоторканості житла особи, шляхом незаконного проникнення до приміщення будинку, який належить ОСОБА_6 . Надалі, того ж дня, більш точний час досудовим розслідуванням встановити не вдалося, ОСОБА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на порушення недоторканості житла, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо бажаючи їх настання, всупереч волі законного володільця ОСОБА_6 , та без її дозволу, за відсутності визначених законом підстав та в порушення встановленого законом порядку, переконавшись, що остання за місцем проживання відсутня, підійшов до вказаного будинку, після чого шляхом пошкодження вхідних дверей будинку, незаконно проник до житла, з метою тимчасового перебування, яке належить ОСОБА_6 тим самим порушив ст. 30 Конституції України, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи (а.с.2-7 обвинувальний акт).

2. 27.02.2025 року близько 15 години, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , побачив, що територія житлового приміщення не огороджена та володілець житла відсутній, після чого у нього раптово виник умисел на порушення недоторканості житла особи, шляхом незаконного проникнення до приміщення будинку, який належить ОСОБА_5 . Надалі, реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на порушення недоторканості житла, ОСОБА_2 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо бажаючи їх настання, 27.02.2025 року приблизно о 15 годині, всупереч волі законного володільця ОСОБА_5 та без її дозволу, за відсутності визначених законом підстав та в порушення встановленого законом порядку, переконавшись що потерпіла ОСОБА_5 за місцем проживання відсутня, підійшов до вказаного будинку, після чого шляхом пошкодження вхідних дверей будинку незаконно проник до житла, з метою тимчасового перебування, яке належить ОСОБА_5 тим самим порушив ст. 30 Конституції України, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи (а.с.2-7 - обвинувальний акт).

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у незаконному проникненні до житла, 26.02.2025 та 27.02.2025 ОСОБА_2 вчинив два різні кримінальні проступки, передбачені ч.1 ст. 162 КК України.

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений та згоден із обставинами вчинення ним обох кримінальних проступків, які були встановлені під час дізнання та не оспорює їх, про що подав письмову заяву. При цьому суд відзначає, що і потерпіла ОСОБА_5 , і потерпіла ОСОБА_6 також подали дві окремі письмові заяви, якими теж висловили згоду із вказаними обставинами, кожна щодо кримінального правопорушення, вчиненого щодо неї.

І тому суд вважає, що вказані два діяння, у вчиненні яких ОСОБА_2 звинувачує прокурор, дійсно мало місце, і кожне з цих діянь дійсно містить самостійний склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 КК України. І з цих же мотивів та оскільки ОСОБА_2 беззаперечно та добровільно і свідомо визнав свою вину у вчиненні обох проступків, суд вважає винним у вчиненні вказаних кримінальних проступків саме його.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_2 в осудному стані, умисно, вчинив два кримінальні правопорушення, які правильно кваліфіковано прокурором за частиною 1 статті 162 КК України. І у вчиненні цих правопорушень винен саме ОСОБА_2 .

Щодо покарання.

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_2 або звільняли його від кримінальної відповідальності чи від покарання, за вказані кримінальні проступки судом не встановлено, а тому він підлягає покаранню на загальних підставах.

І суд одразу відзначає, що він не погоджується із стороною обвинувачення у тому, що наявною є обставина, яка обтяжує покарання ОСОБА_2 і передбачена п.1 ч.1 ст. 67 КК України, зокрема рецидив злочинів. ОСОБА_2 дійсно є особою, яка має судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, яке в силу ч.5 ст.12 КК України є саме злочином і злочином тяжким (позаяк вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10.06.2021р., який набрав законної сили 13.07.2021р. ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України - а.с.74-78 матеріалів кримінального провадження; і з огляду на ч.5 ст.12 та п.8 ч.1 ст.89 КК України ОСОБА_2 має судимість наступні 6 років після відбуття покарання, і цей строк, ще не завершився, хоча він відбув покарання - а.с.70-71 матеріалів кримінального провадження). Отже, хоча 26.02.2025 ОСОБА_2 і вчинив нові (інші) умисні кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.162 КК України, які в силу статті 12 КК України являються саме проступками, а не злочинами. Тому, незважаючи на те, що ОСОБА_2 має судимість за вчинення умисного тяжкого злочину і знову вчинив два умисні кримінальні проступки, які злочином не являються, суд не може погодитись із тим, що має місце рецедив злочинів, тобто що має місце обставина, передбачена п.1ч.1ст.67КК України, яка обтяжує покарання ОСОБА_2 за вчинені проступки.

Суд враховує ч.1 ст.34 КК України за якою, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення. І рецедив кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_2 дійсно має місце. Однак ч.1 ст.35 КК України уточнює, що рецидив кримінальних правопорушень враховується при призначенні покарання у випадках, передбачених цим Кодексом. Проте КК України не передбачає випадку за яким суд повинен враховувати рецедив кримінального правопорушення при призначенні покарання за ч.1 ст.162 КК України. А обставиною, яка обтяжує покарання і передбачена п.1 ч.1 ст. 67 КК України є саме рецидив злочинів, а не кримінальних правопорушень. Більш того, ч.3 ст. 67 КК України передбачає, що при призначенні покарання суд не може визнати такими, що його обтяжують обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Але разом з цим, має місце обставина, яка на підставі п.1 ч.1 ст.66 КК України відноситься до обставини, яка пом`якшує його покарання за обидва проступки, зокрема: щире каяття обвинуваченого у вчиненні кожного проступку.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини КК за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень (частина 4).

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_2 покарання, передбаченого частиною 1 статті 162 КК України, суд виходить з наступного:

- суд враховує, що санкція частини 1 статті 162 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років;

- суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання ОСОБА_2 та вказані вище і нижче;

- суд враховує конкретні обставини за яких ОСОБА_2 вчинив два кримінальні правопорушення, які за ступенем тяжкості, в силу положень частини 2 статті 12 КК України, являються кримінальними проступками та кваліфікуються за частиною 1 статті 162 КК України;

- суд враховує, що ОСОБА_2 вчинив обидва кримінальні правопорушення умисно, тобто з прямим умислом, який виникав у нього кожен раз і раптово. Але він визнав свою вину у вчиненні обох кримінальних проступків, добровільно;

- суд враховує, що обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_2 за вчинений ним проступок та передбачені частиною 1 статті 67 КК України, відсутні;

- суд враховує, що обставина, яка на підставі п.1 ч.1 ст.66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують його покарання, є щире каяття ОСОБА_2 у вчиненні ним обох кримінальних проступків;

- ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гостів Тлумацького району Івано-Франківської області; місце проживання: АДРЕСА_1 ; громадянин України; з середньою освітою; неодружений; судимий вироком Тисминецького районного суду Івано-Франківської області 10.06.2021 року за ч.3 ст. 185 КК України, покарання відбув, але судимість не погашена; на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра не перебуває.

Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності для призначення ОСОБА_2 покарання суд вважає, що за вчинені ОСОБА_2 два кримінальні проступки, передбачені частиною 1 статті 162 КК України, йому слід призначити основне покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 гривень. Позаяк саме таке покарання, зважаючи на вчинення двох проступків і у період судимості, але наявність пом`якшуючої обставини буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Інші процесуальні питання.

Підстави, для вирішення судом інших питань, передбачених статтею 368 КПК України - відсутні.

Таким чином, на підставі всього викладеного і керуючись статтями 1-33,36,37,42,45-52,55,61-62,75-110,113-129,170-211,290-293,302,318-371,373-77,381,382,392-395,532 КПК України, суд

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_2 винуватим у вчиненні ним двох кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 162 КК України та призначити за їх вчинення основне покарання у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених частиною 1 статтею 394 КПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку надіслати всім учасникам судового провадження.

Учасники судового провадження, також, мають право отримати копію вироку в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

Суддя: ОСОБА_1