Справа № 346/75/25
Провадження № 1-в/346/60/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого-судді ОСОБА_1

з участю: секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

представника адміністрації колонії ОСОБА_4

засудженого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву про приведення вироку у відповідність до нового закону засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, судимого 20.06.2023 року Підволочиським районним судом Тернопільської області за ч.3 ст. 15 - ч.4 ст. 185, ч.4 ст. 185, 126-1 КК України, на підставі ст. 70 КК України остаточне покарання визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки; засудженого 01.03.2024 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.5 ст. 407 КК України, на підставі ч.4 ст. 70 КК України остаточне покарання визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців,-

в с т а н о в и в :

в заяві вказано, що у зв`язку з набранням чинності Законом України « Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 року № 3886-ІХ, засуджений просить переглянути та привести у його відповідність вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.06.2023 року, за яким він засуджений за ч. 4 ст.185 КК України.

Засуджений в судовому засіданні просить його заяву задовольнити; послугами захисника під час її розгляду скористатись не бажає.

Представник адміністрації виправної колонії в судовому засіданні вказує, що відсутні підстави для застосування до засудженого положень вищевказаного Закону, а тому заперечує проти задоволення заяви засудженого.

Прокурор в судовому засіданні вважає, що наявні підстави для часткового задоволення заяви, а саме декриміналізації його дій за ст. 185 КК України, а в іншій частині його заяви слід відмовити, оскільки ст. ст.126-1, 407 КК України не підпадають під положення дії вказаного Закону.

Вивчивши матеріали, які наявні в особовій справі засудженого, заслухавши пояснення вказаних учасників, суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.06.2023 року, який ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 23.08.2023 року залишено без змін, ОСОБА_5 засуджено: за ч.3 ст. 15 - ч.4 ст. 185, ч.4 ст. 185, ст. 126-1 КК України до покарання: за ч.3 ст. 15 ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців; за ч. 4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ст. 126-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік; на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворо покарання більш суворим, остаточне покарання визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки (арк. особ. справи № 1-10).

Судом також встановлено, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.03.2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч.5 ст. 407 КК України ( в редакції Закону №194-VIII від 12.02.2015 року) до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, на підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.06.2023 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, остаточне покарання ОСОБА_5 визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців (арк. особ. справи № 24-26).

Згідно з п. 13 ч. 1 статті 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини 2 статті 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Відповідно до ч. 6 ст.3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09.08.2024 року набув чинності Закон України від 18.07.2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Частиною 1 статті 5 КК України передбачено, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 1 січня 2023 року становив 2 684 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України, Закону № 3886-IX та ст. 5 КК України, на момент вчинення (у 2023 році) ОСОБА_5 діяння, за яке він засуджений вищевказаним вироком суду від 20.06.2023 року, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становить 2 684 грн. (1 342,00*2=2 684).

Водночас, вартість викраденого майна (крадіжки), що встановлена вищевказаним вироком суду від 20.06.2023 року, становила в загальному розмірі 2 017,22 грн.

При цьому судом встановлено, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.03.2024 року ОСОБА_5 визначено остаточне покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.06.2023 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, остаточне покарання ОСОБА_5 визначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Вищевказаним Законом №3886-ІХ фактично частково декриміналізовано (в залежності від обсягу вартості майна, яким заволоділа особа) відповідальність за ст. ст. 185, 190, 191 КК України.

Разом із тим, кримінальні правопорушення, передбачені ст.126-1 та ч. 5 ст. 407 КК України, за вчинення яких ОСОБА_5 відбуває покарання, відповідно до вимог закону не є таким, що входить до поняття «дрібного викрадення чужого майна». Декриміналізація епізодів за ч. 4 ст.185 КК України не може вплинути на міру призначеного йому покарання.

Інших нормативно-правових актів, які б скасовували або пом`якшували відповідальність за вчинення дій, за які засуджений ОСОБА_5 , Верховною Радою України не приймалося.

Суд також звертає увагу на те, що положеннями КК України та КПК України не передбачено можливості вирішення на стадії виконання питання про приведення вироку суду у відповідність до нового Закону, оскільки таке приведення фактично є скасуванням або зміною вироку, що виходить за межі повноважень суду, який не ухвалював зазначений вирок, на стадії його виконання, при цьому норми Закону, на які посилається засуджений, передбачають лише можливість вирішення питання про звільнення його від призначеного судом покарання.

Відтак, з урахуванням наведеного, оскільки вироком суду від 20.06.2023 року призначено покарання на підставі ч. 1 ст.70 КК України, а вироком від 01.03.2024 року - на підставі ч. 4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним за даним вироком, за яким й відбуває покарання ОСОБА_5 в тому числі також за ст. 126-1 та ч.5 ст.407 КК України, що виключає можливість вирішення судом питання про звільнення останнього від призначеного покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити.

На пiдставi Закону України № 3886-ІХ від 18.07.2024 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», керуючись ст.ст. 336, 537, 539 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

в задоволенні заяви ОСОБА_5 про приведення вироку у відповідність до нового закону, - відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим - протягом семи днів з моменту вручення йому копії цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя : ОСОБА_1