1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/5104/24 1-кс/335/1218/2025
11 квітня 2025 року м. Запоріжжя
09.04.2025 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання слідчого СУ ГУНП ОСОБА_3 , погоджене з прокурором відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_4 , про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування клопотання слідчий послався на таке.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 21 серпня 2017 року між продавцем ОСОБА_5 (громадянин Російської Федерації) та покупцем ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 519.
Відповідно до умови договору продаж квартири, за домовленістю сторін, вчинено за 195 435, 00 грн., з яких 97 717, 00 грн. покупець ( ОСОБА_6 ) сплачує продавцю ( ОСОБА_5 ) в момент укладання договору, а решту цієї суми, а саме 97 718, 00 грн. покупець ( ОСОБА_6 ) зобов`язується виплатити продавцю ( ОСОБА_5 ) в строк до 05.03.2018.
20 травня 2021 року від імені ОСОБА_5 складено заяву про те, що ОСОБА_6 повністю виконала свої зобов`язання за договором купівлі-продажу від 01 грудня 2020 року квартири АДРЕСА_2 та сума в розмірі 195 435, 00 грн. ним одержана.
Вказана заява ніби-то посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 , скріплена печаткою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 та внесена до журналу нотаріальних дій за № 3520.
Встановлено, що ОСОБА_5 протягом 2021 року в`їхав на територію України 09.09.2021, а 23.09.2021 виїхав за її межі та після цього не повертався, у зв`язку з чим не міг скласти вище вказану заяву та звернутись до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 .
Також встановлено, що у реєстрі нотаріальних дій за реєстровим №3520 від 20 травня 2021 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 засвідчено справжність підпису ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на заяві до нотаріальної контори про надання згоди на продаж його дружиною ОСОБА_11 будь-якого набутого у шлюбі нерухомого майна, про що ОСОБА_10 в графі 7 реєстру проставлений підпис із зазначенням прізвища.
Будь-які відомості про заяву складену ОСОБА_5 20 травня 2021 за реєстровим № 3520 та посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 у реєстрі нотаріальних дій відсутні.
05 червня 2023 року до Центру надання адміністративних послуг Запорізької міської ради надійшла заява № 55624512 від ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав, договір купівлі-продажу квартири від 21.08.2017 за реєстровим № 519, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 , заява ОСОБА_5 від 20.05.2021, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 3520, яка не є документом, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов договору купівлі-продажу від 21.08.2017.
Вказану заяву за № 55624512 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.06.2023 о 15 годині 16 хвилин та державним реєстратором виконавчого комітету Преображенської сільської ради Пологівського району Запорізької області ОСОБА_12 сформовано друковану форму заяви та розпочато її розгляд.
Зокрема, слідчий вважає, що вказаний об`єкт нерухомості є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, та підлягає арешту на підставі п. 1 ч. 2, ч. 3, ч. 10 ст. 170 КПК України.
В судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 своє клопотання підтримав, пославшись на факти і норми права, викладені у ньому. Наполягав, що накладення арешту на спірну квартиру є необхідним, в тому числі, для унеможливлення її подальшого відчуження.
В судове засідання викликалась ОСОБА_6 як особа, за якою зареєстроване право власності на вказану клопотанні квартиру.
ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась. Від її представника, адвоката ОСОБА_13 , надійшли заперечення проти задоволення клопотання. Заперечення обґрунтовані посиланням на те, що, на думку власника майна та її представника, спірна квартира не є речовим доказом в межах даного кримінального провадження, оскільки не відповідає жодному з критеріїв, зазначених у ст. 98 КПК України, а незастосування арешту жодним чином не перешкоджатиме досудовому розслідуванню.
Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України метою накладення арешту на майно може бути забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За змістом ст. 131 КПК України арешт майна є одним із засобів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК).
У своїх рішеннях, зокрема, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.
«Обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент вчинення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волох проти України»).
При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.
Матеріалами клопотання підтверджується, що існують ознаки того, що право власності на вказану у клопотанні квартиру було зареєстроване за ОСОБА_6 державним реєстратором виконавчого комітету Преображенської сільської ради Пологівського району Запорізької області ОСОБА_12 на підставі заяви від імені ОСОБА_5 (попереднього власника і продавця квартири) від 20.05.2021, посвідченої від імені приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 3520, яка має ознаки підроблення і тому, ймовірно, не є документом, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов договору купівлі-продажу від 21.08.2017, і не могла бути належною підставою для перереєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_6 .
Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Однак у клопотанні слідчого про арешт зареєстрованої за ОСОБА_6 квартири не зазначено, за якою саме з наведених ознак цю квартиру слід вважати речовим доказом в межах даного кримінального провадження. Постанову слідчого або прокурора про визнання речовим доказом також до клопотання не додано.
З матеріалів клопотання випливає, що державному реєстратору ОСОБА_12 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 362 КК України, яка передбачає відповідальність за несанкціоновані зміну, знищення або блокування інформації, яка оброблюється в електронно-обчислювальних машинах (комп`ютерах), автоматизованих системах чи комп`ютерних мережах або зберігається на носіях такої інформації, вчинені особою, яка має право доступу до неї.
Отже, предметом вказаного кримінального правопорушення, як ознакою його складу, може бути лише відповідна інформація та (або) матеріальний носій такої інформації, і спірна квартира цьому критерію не відповідає.
Відсутні в матеріалах клопотання й докази того, що спірна квартира була знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберегла на собі його сліди.
Немає також і підстав вважати, що спірна квартира була набута внаслідок кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_12 , оскільки сам ОСОБА_12 право власності на цю квартиру не набув.
Первинною (титульною) підставою виникнення права власності на спірну квартиру у ОСОБА_6 є не власне дії ОСОБА_12 , а Договір купівлі-продажу від 21 серпня 2017 року, між нею і продавцем ОСОБА_5 (громадянин Російської Федерації), який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 519.
Вказаний договір не визнаний недійсним. Про його оспорювання з боку ОСОБА_5 і взагалі про наявність з його боку претензій до ОСОБА_6 з приводу перереєстрації права власності на квартиру на неї матеріали клопотання відомостей не містять.
З приводу набуття права власності на спірну квартиру шляхом обману або зловживання довірою, тобто шахрайським шляхом, до ЄРДР відомості не внесені.
Таким чином, сторона обвинувачення не довела наявності підстав вважати, що спірна квартира є речовим доказом саме у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 362 КК України.
Крім того, відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Слідчий суддя зауважує, що стороною обвинувачення не доведено також і підстав вважати, що закінчення досудового розслідування і судовий розгляд за обвинуваченням ОСОБА_12 будуть неможливими без накладення на спірну квартиру арешту, в тому числі у разі її подальшого відчуження або навіть знищення.
Таким чином, клопотання про накладення арешту майна є необґрунтованим і тому не може бути задоволене.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 170-173, 372, 376 КПК України, слідчий суддя
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошений о 09 год 30 хв. 14.04.2025.

Слідчий суддя ОСОБА_1