Номер провадження: 11-кп/813/2223/24
Справа № 496/4778/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» матеріали кримінального провадження №0000006 від 12.03.2021 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 10.07.2024 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Усатове Біляївського району Одеської області, громадянина України, інваліда ІІ групи, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк відбуття покарання суд ухвалив обчислювати з моменту затримання та після набрання вироком законної сили застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він, 10.03.2021 року, близько 20 год 00 хв, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_9 , з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю та бажаючи їх настання двома руками обхватив горло ОСОБА_10 та здавлював його, після чого лівою рукою утримував потерпілого за шию, а правою наніс декілька ударів в область обличчя, після чого потерпілий впав на землю. Відповідно до висновку експерта смерть ОСОБА_10 настала від механічної асфіксії, в результаті здавлення органів шиї тупим предметом (предметами), що підтверджується наявністю множинних саден шиї, крововиливів у м`які тканини шиї, переломів рожків під`язикової кістки, щитоподібного хряща, дуги перснеподібного хряща; морфологічними, гістологічними ознаками: множинні крапкові крововиливи під плеврою легенів та на зовнішній оболонці серця, набряк підслизового шару надгортаннику, вогнища гострої емфіземи, ділянки набряку, нерівномірно розташовані дрібні ділянки дистелектазів в легені, венозного повнокров`я внутрішніх органів, рідкої крові в порожнинах серця, набряку головного мозку та легенів.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.119 КК України, оскільки умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у нього не було.

Захисник зазначає, що розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Захисник посилається на висновок комісійної судово-медичної експертизи, відповідно до якої: з урахуванням ушкоджень шиї зі слабо вираженими початковими реактивними змінами та без вираженої клітинної реакції, з моменту утворення ушкоджень шиї до моменту настання смерті пройшов час, який лічиться хвилинами, але не більше 10-20 хвилин. Ушкодження, які описані у потерпілого ОСОБА_10 мають ознаки прижиттєвості.

Крім того, у сторони захисту є сумніви щодо правдивості та достовірності свідчень ОСОБА_11 , наданих ним під час досудового розслідування в частині того, що він був очевидцем бійки ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , яка мала місце 10.03.2021 року близько 20:00 год за адресою: АДРЕСА_1 , і що останній його кудись поніс після конфлікту. На ці питання також не дає відповідь наявний у матеріалах справи протокол слідчого експерименту.

Отже, На переконання захисника в даній справі мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а вбивство, вчинене через необережність, у зв`язку з чим дії його підзахисного підлягають перекваліфікації з ч.2 ст.121 на ч.1 ст.119 КК України із призначенням йому покарання у межах санкції статті кримінального закону.

При призначенні підзахисному ОСОБА_8 покарання захисник просить суд враховувати: ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність пом`якшуючих обставин: щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину; відсутність обтяжуючих обставин, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, мав постійне місце роботи, є інвалідом ІІ групи.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення обвинуваченого, який заявив що не має відношення до інкримінованого йому злочину, просив вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції; захисника, який спочатку підтримав свою апеляційну скаргу, але потім змінив свою позицію та підтримав доводи обвинуваченого про його невинуватість; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України (далі-КПК) зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду сторона захисту не погоджувалась із висновками суду викладеними у вироку щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України і вважала, що висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду захисник та обвинувачений не заявляли клопотання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження в суді першої інстанції, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

Враховуючи відсутність клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд констатує, що відповідно до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Аналіз мотивувальної частини оскарженого вироку вказує на те, що вирок відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки ухвалюючи обвинувальний вирок, місцевий суд ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі і на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд не вбачав підстав для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні за власної ініціативи.

Незважаючи на позицію обвинуваченого, який під час апеляційного розгляду та під час розгляду справи в суді першої інстанції не визнавав свою вину за ч.2 ст.121 КК України, апеляційний суд вважає, що його вина в повній мірі підтверджується доказами, дослідженими судом першої інстанції та викладеними в мотивувальній частині вироку.

Зокрема, будучи допитаним у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_12 пояснив, що його рідні брати ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були сусідами обвинуваченого ОСОБА_15 . Точну дату коли мали місце досліджувані події він не пам`ятає, десь навесні 2021 року. Йому зателефонував брат ОСОБА_13 , повідомив, що молодший брат ОСОБА_14 помер. Він приїхав за місцем їх мешкання, побачив, що з-під ліжка сторчить нога, вона була витягнута, руки в крові заціпенілі. Він одразу викликав поліцію. Поки поліція їхала прийшов ОСОБА_16 , сказав, що буде свідком, залишився чекати. Вони разом стояли біля забору, ОСОБА_16 був одягнутий у синіх штанах джинсах, чорній куртці. На синіх штанах були плями крові, збити руки. Потім коли приїхала поліція, він пропав десь. Він не знав, що вони були разом, дізнався згодом через пару днів. Зі слів жінки ОСОБА_17 , йому відомо вони ще у них в дворі «зчепилися». Брат не був конфліктною людиною, але вживав спиртні напої, особливо після розлучення з жінкою. Йому відомо, що ОСОБА_16 вживає алкогольні напої. Точна причина смерті йому не відома, але зі слів сусіда лише ОСОБА_16 був в той вечір у них вдома.

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_18 пояснив, що є братом померлого з яким вони проживали за місцем скоєння злочину. Коли все сталось він був відсутній. Коли повернувся додому було так само як при від`їзді. Як тільки повернувся додому, точного часу не пам`ятає, двері були відчинені. Побачив брата під другим ліжком, типу тапчану, в спальні, торкнувся за ногу, вона була дерев`яна, без взуття в шкарпетках. Він побіг до сусіда ОСОБА_19 викликати поліцію, оскільки у нього не було телефону. Побачив пошкодження у померлого брата вже коли його витягнули за ногу, все лице було в крові. Коли слідчі складали документи він був надворі, поки брата не забрали. Він був у шоковому стані, тому точно все не пам`ятає, щось слідчі казали, питали, він підписував. Згодом знайшов взуття брата в гардеробі на звичному місці. Коли останній раз бачив брата перед від`їздом на роботу він був живим, причина смерті йому не відома. Його брат вживав алкоголь та проходив лікування в « ОСОБА_20 ». Коли вживав був спокійним. Стосунки з обвинуваченим у померлого були нормальні, брат допомагав ОСОБА_21 , він приходив до них додому. Вважає що ОСОБА_16 не міг нести брата.

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_22 пояснив, що є знайомим обвинуваченого ОСОБА_16 , він є чоловіком його однокласниці. ОСОБА_23 був три дні у нього вдома, допомагав по господарству, він сам приїзжав за ним, щоб забрати на машині, потім він пішов до дому, через 2 чи 3 дні він дізнався, що вбили його брата ОСОБА_24 . З ОСОБА_16 він не зустрічався, ще по школі знав, може охарактеризувати з позитивного боку. ОСОБА_25 у ОСОБА_26 і ОСОБА_13 не був, в двір не заходив. Йому відомо, що ОСОБА_27 вживав алкоголь, але чи зловживав сказати не міг. ОСОБА_14 брав на роботу приблизно 1 раз на рік, характером був спокійний. Від слідчого дізнався, що сталось вбивство.

Свідок ОСОБА_28 показав суду, що із ОСОБА_16 є сусідами, хати розташовані на відстані приблизно 700 метрів, відносини нормальні. Ввечері, точної дати не пам`ятає, ОСОБА_16 та ОСОБА_27 зайшли до нього в гості, ОСОБА_14 був вже випивший, ОСОБА_21 тверезий. В руках у ОСОБА_14 була півлітрова пляшка горілки. Вони в будинку в кімнаті вживали алкоголь, була його співмешканка, яка не вживала алкоголь, оскільки збиралась на роботу, ОСОБА_14 випив 50 грам і пішов додому, він з ОСОБА_21 продовжував випивати дивлячись фільм, випили приблизно по 200 грам, в пляшці ще залишилось. Як фільм закінчився, приблизно через годину, ОСОБА_21 пішов додому, було вже темно. За час перебування разом, агресії між ними не було, візуальних ушкоджень також. Йому відомо було, що ОСОБА_21 проживає в с. Нерубайське, приїхав до матері допомагати, оскільки остання в лікарні, а він порався з господарством, залишив вдома телефон на зарядці і прийшов до нього в гості. Може охарактеризувати його як спокійну людину, навіть коли вип`є. ОСОБА_14 коли прийшов до нього здається був в спортивному костюмі, взуття не пам`ятає. Офіційно ОСОБА_14 не працює, вживав алкоголь як прийдеться, коли гроші були, жив метрів 500 від нього, був непередбачуваною людиною, статура фізично крупна, вище ОСОБА_21 .

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_29 надав пояснення, що є сусідом потерпілого ОСОБА_30 . Напередодні смерті бачив ОСОБА_14 зранку, близько 10:00 год. ранку, йому було зле, був сумним, припускає, що через зловживання алкоголем. Свідком досліджуваних обставин не був, в день смерті був цілий день вдома, криків не чув. Побачив сусіда, викликали поліцію, він дізнався про смерть, точного часу не пам`ятає. Пояснив, що ОСОБА_14 зловживав алкоголем, офіційної роботи не мав, робив у людей по найму. Неприязних стосунків з боку обвинуваченого до потерпілого не спостерігав та раніше їх разом не бачив.

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_11 надав пояснення, що працює неофіційно в тепличному господарстві в с.Усатове. 10.03.2021 року поїхав шукати роботу, оскільки 7 числа вони закінчили збір тюльпанів, 8, 9 святкували. Йому порадили поїздити по селам в пошуках роботи, тож він вирушив в с.Велика Балка, сказали, що там йде будівництво. Хлопці, які пили каву біля магазину порадили піти на вулицю де йде будівництво, точно назву вулиці він не пам`ятає, але оскільки він прийшов після обіду, зрозумів, що запізнився, тому пішов на зупинку. Йдучи на зупинку він почув, що йдуть люди і голосно розмовляють. Він призупинився, побачивши 2 чоловіків, що вони напідпитку, голосно розмовляли та жестикулювали, схоже на сперечання, суть розмови він не чув. Він сховався під дерево, щоб його не було видно. Був більшої статури чоловік, в якому він впізнав обвинуваченого та меншої статури. Більший чоловік неочікувано вдарив меншого чоловіка рукою в лице декілька разів, потім схопив його двома руками за шию, згодом тримаючи однією рукою похлопав по обличчю, потім менший впав на землю і почав дивно чи то хрипіти, чи то сипіти. Більший чоловік ще кілька разів вдарив меншого ногою, потім взяв меншого, як мішок на плече, він не пручався, і вони пішли вулицею, він почекавши коли вони пішли пішов на маршрутку. Все відбувалось лічені хвилини, як раз під ліхтарем, метрів 6 від нього, більший чоловік був до нього лицем, погода була гарна, в чому були вдягнені точно не пам`ятає, без головних уборів в куртках. Коли все відбувалось він вирішив не втручатись, щоб його не сприйняли за загрозу і не напали обидва на нього.

Наряду з показаннями потерпілого та свідків суд першої інстанції дослідив письмові докази, які також підтверджують винуватість обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК України, зокрема: витяг з армор від ІНФОРМАЦІЯ_2 року щодо виявлення опізнаного трупа ОСОБА_10 ; копію лікарського свідоцтва про смерть №93 від 12.03.2021 року, згідно якого датою смерті ОСОБА_10 є ІНФОРМАЦІЯ_2 року, причиною смерті являється задушення та удавлення, намір невизначений; висновок акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 93 від 10.04.2021 року, висновок експерта №140-93/2021 від14.04.2021 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_10 настала від механічної асфіксії в результаті здавлення органів шиї тупим предметом (предметами); висновок комісійної судово-медичної експертизи №95 від 25.05.2021 року за фактом смерті ОСОБА_10 ; рапорт ст. о/у СКП ВП № 2 Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_31 від 28.04.2021 року; протокол огляду місця події від ІНФОРМАЦІЯ_2 року; протоколи проведення слідчих експериментів з відеозаписами від 27.08.2021 року та від 08.10.2021 року; висновок судово-психіатричного експерта №539 від 29.09.2021 року, згідно якого ОСОБА_8 , за своїм психічним станом може приймати участь у слідчих діях та стати перед судом, застосування до нього примусових заходів медичного не потребується.

Колегія суддів вважає, що дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції та викладені у вироку докази є належними, допустимими та достовірними, а їх сукупність є достатньою для висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, в тому числі оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведення винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини, яких суд дійшов у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 квітня 2011 року) та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» (рішення від 06 грудня 1988 року). Так, у цих рішеннях зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

При цьому, місцевий суд навів належні та переконливі мотиви, з яких він відхилив доводи та альтернативні версії сторони захисту.

Колегія суддів звертає увагу, що навіть у судових дебатах обвинувачений ОСОБА_8 фактично змінив свою позицію, заявив про повне визнання своєї вини за пред`явленим обвинуваченням та заявив про розкаяння.

Вказані обставини беззаперечно доводять, що позиція обвинуваченого ОСОБА_8 , який є дорослою та свідомою людиною, без будь-яких вад здоров`я, про його невинуватість була викладена ним виключно з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, який призвів до загибелі потерпілого, а зі змісту статей 3 та 27 Конституції України випливає, що кожна людина має невід`ємне право на життя, яке визнається в Україні найвищою соціальною цінністю.

Щодо призначеного місцевим судом покарання обвинуваченому, колегія суддів враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до приписів ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого.

Зокрема місцевий суд взяв до уваги, що ОСОБА_8 в силу ст.89 КК України вважається особою, яка не має судимості, перебуває на обліку з 07.08.2000 року в КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» (внаслідок вживання опіоїдів), є інвалідом ІІ групи, офіційно не працевлаштований, неодружений, за характеристикою Нерубайської сільської ради Одеської області від 11.10.2021 року №3923 за період проживання заяв та скарг до сільської ради не надходило, а також врахував позитивну характеристику з місця роботи ФОП ОСОБА_32 від 08.04.2022 року.

Обставини, які відповідно до ст. 66, 67 КК України пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого судом першої інстанції встановлені не були.

Апеляційний суд не враховує в якості пом`якшуючої ОСОБА_8 покарання обставини щирого каяття, про що обвинувачений заявив у судових дебатах, оскільки останній категорично не визнав свою провину під час розгляду справи в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду.

Колегія судді наголошує, що факт визнання засудженим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення в судових дебатах, на що останній має право, не може безумовно свідчити про щире каяття обвинуваченого з приводу вчиненого як обставину, що пом`якшує покарання. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання майже в мінімальних межах санкції ч.2 ст.121 КПК України, яке на переконання апеляційного суду є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів і підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання апеляційним судом встановлено не було.

Саме таке покарання повністю відповідає тяжкості вчиненого злочину, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 10.07.2024 року, яким ОСОБА_8 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для особи яка утримується під-вартою з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4