Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/40/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 368 (168) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2025 року. Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу прокурора Благовіщенського відділу Голованівської окружної прокуратури ОСОБА_11 у кримінальному провадженні № 0000254 на вирок Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2022 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Гайворон, Кіровоградської області, громадянина України, українця, маючого вищу освіту, одруженого, маючого на утриманні трьох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , займає посаду начальника комунального підприємства "Гайворонський комунальник", раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним вказаного злочину. Вказаним вироком вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат та речових доказів,

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акту ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, а саме: одержання службовою особою, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням службового становища, за наступних обставин.

ОСОБА_9 відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на підставі розпорядження Гайворонської міської ради №5 від 23.01.2019, прийнятий на посаду виконуючого обов`язки начальника комунального підприємства «Гайворонський комунальник» з 28.01.2019.

Згідно до статуту комунального підприємства «Гайворонський комунальник» начальник наділений наступними повноваженнями: несе повну відповідальність за стан і діяльність Підприємства, дотримання фінансової, договірної та трудової дисципліни згідно з діючим законодавством України, діє від імені Підприємства без доручення, представляє його в усіх установах і організаціях, розпоряджається коштами та майном відповідно до чинного законодавства та Статуту, здійснює переговори та укладає угоди, контракти, несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів .

Таким чином, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді виконуючого обов`язки начальника комунального підприємства «Гайворонський комунальник», відповідно до частини 3 статті 18, примітки 1 до статті 364, пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», являвся службовою особою.

На підставі рішення Гайворонської міської ради Кіровоградської області №28 від 20.03.2019 надано дозвіл на зрізування дерев на території міста, зокрема по вул. Г.Берізки, 4, 11, Свободи, 117, Н.Сотні, 47, Я.Шимчика, 16, 10, пл. Леніна, В.Стуса, Пісочна,1, Залізнична, 86. Копію вказаного рішення направлено КП «Гайворонський Комунальник» на виконання. На підставі вказаного рішення ОСОБА_12 01.04.2019 видано ордер на видалення зелених насаджень.

02.04.2019 між КП «Гайворонський Комунальник», в особі в.о. начальника ОСОБА_9 та фізичною особою ОСОБА_13 укладено договір на виконання робіт по зрізу вказаних дерев, який повністю виконано та оплачено 10.07.2019.

На початку травня 2019 виконуючий обов`язки начальника комунального підприємства «Гайворонський комунальник» ОСОБА_9 почав вимагати від ОСОБА_13 неправомірну вигоду у сумі 5000 гривень, які ОСОБА_13 має передати ОСОБА_9 після виконання умов договору про зрізання дерев, з розрахунку 1/3 частина від суми договору. В свою чергу ОСОБА_9 буде сприяти ОСОБА_13 у надані переваг при укладанні договорів на зріз дерев замовником який буде виступати КП «Гайворонський комунальник».

15.07.2019 о 11.15 годині між ОСОБА_13 та ОСОБА_9 на території КП «Гайворонський комунальник» розташованого за адресою: Кіровоградська область, м. Гайворон вул. Запотоцького, б.3, відбулась зустріч, у ході якої ОСОБА_9 наказав ОСОБА_13 передати раніше обумовлену суму неправомірної вигоди в сумі 5000 гривень головному бухгалтеру підприємства ОСОБА_14 . За наказом ОСОБА_9 , ОСОБА_13 15.07.2019 о 11.15 годині направився до службового кабінету головного бухгалтера КП «Гайворонський комунальник» ОСОБА_15 , розташованого за адресою: Кіровоградська область м. Гайворон вул. Запотоцького, б. 3, де передав на вимогу ОСОБА_9 вказану суму коштів, яка складала 5000 гривень. Після передання грошових коштів, на місці злочину проведено обшук, у ході якого у верхній шухляді столу у приміщенні службового кабінету головного бухгалтера ОСОБА_15 , виявлено та вилучено кошти в сумі 5000 грн.

Допитавши обвинуваченого, свідків, дослідивши надані сторонами судового провадження письмові докази, аудіо та відео записи, суд першої інстанції виправдав ОСОБА_9 за ч.1 ст.368 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним даного злочину.

Обґрунтовуючи такий висновок, суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, не доведена шляхом надання допустимих та належних згідно діючого кримінально-процесуального законодавства доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням владних, організаційно розпорядчих та адміністративно господарчих функцій на 2 роки, а також стягнути з ОСОБА_9 процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 5388,34 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що вирок суду є незаконним та не обґрунтованим через невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло за собою безпідставне виправдання ОСОБА_9 у вчинені злочину.

Так, посилаючись на положення статей 2, 22, 26, 214 КПК України прокурор вважає, що доводи суду щодо недопустимості доказу - Витягу з ЄРДР не відповідають дійсності, оскільки відповідно до Положення про ЄРДР, до Реєстру вноситься короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела. Разом з цим ні в ст.214 КПК України, ні в Положенні про ЄРДР не передбачено вимог до заяви про вчинення злочину в частині зазначення дати її складання, у зв`язку з чим доводи суду щодо визнання заяви ОСОБА_13 про вчинений злочин недопустимим доказом не знаходить свого підтвердження.

Щодо показів свідка ОСОБА_13 , які на думку суду вказують на ознаки провокації, то дані доводи нічим не підтверджені та не містять таких ознак, оскільки ОСОБА_13 під час судового допиту повідомив, що до нього додому приїхав ОСОБА_9 та запропонував укласти договір по зрізу дерев, а по закінченню роботи він повинен віддати ОСОБА_9 30% від суми договору, про що він в подальшому повідомив працівників СБУ.

Також, вважає безпідставними висновок суду про те, що протоколи НСРД (зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та аудіо, відео контролю особи, аудіо записів та інформацій на DYD-R дисках №№ 2752т, 2767т, 2769т, 2773т) є недопустимими доказами, оскільки в діях свідка ОСОБА_13 встановлено ознаки провокації на вчинення злочину. Так суд, в порушення вимог статей 86, 89, 370, 374 КПК України, визнаючи недопустимими зазначені матеріали НСРД не вказав, які саме порушення вимог кримінального процесуального закону допущені органом досудового розслідування та в чому саме полягає істотність цих порушень з огляду на обставини даного кримінального провадження.

Заслухавши доповідача, в дебатах прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_10 , які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни, провівши судове слідство в межах заявленого прокурором клопотання, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до положень статті 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (частина 1 статті 409 КПК України).

При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 410-414 КПК України.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

У поданій апеляційній скарзі прокурор оскаржує висновки суду про недоведеність вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, оскільки вважає, що його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена матеріалами кримінального провадження, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки, а також безпідставно визнав низку зібраних доказів недопустимими.

Колегія суддів частково погоджується з такими доводами апеляційної скарги прокурора, з наступних підстав.

Виправдовуючи ОСОБА_9 суд першої інстанції зазначив про те, що докази наявні у матеріалах кримінального провадження свідчать про недоведеність винуватості ОСОБА_9 у висунутому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 368 КК України. Окрім того, за висновком суду першої інстанції, самі докази під час їх дослідження об`єктивно та неупереджено доводили факт створення правопорушення у відношенні обвинуваченого штучним шляхом. Також за висновком районного суду, не існувало достатніх причин і підстав для початку проведення правоохоронним органом таємної операції по викриттю ОСОБА_9 . Дії свідка ОСОБА_13 були спрямовані на підбурювання злочину, який передбачено ч. 1 ст. 368 КК України, а тому у суду виникає непереборний сумнів у тому, що дане кримінальне провадження існувало б без дій свідка ОСОБА_13 , а тому дії свідка ОСОБА_13 суд вважає провокацією, а докази, здобуті в результаті проведення НСРД, є недопустимими, якщо отримані за допомогою провокації злочину.

Тобто, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок послався на ті ж самі докази, які покладені в основу обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_9 . Між тим, суд першої інстанції виклавши у вироку покази обвинуваченого, свідка ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_13 та письмові докази надані стороною обвинувачення не навів обґрунтованих доводів на підтвердження своїх висновків, та не навів доводів на спростування доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_9 .

Більш того, суд зазначив про неврахування показів свідка ОСОБА_15 , оскільки такі показання жодним чином не підтверджують винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.368 КК України. При цьому, суд першої інстанції не надав належну оцінку показам свідка ОСОБА_15 у контексті показань свідка ОСОБА_13 та письмовим доказам у їх сукупності та взаємозв`язку з обставинами, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Також суд першої інстанції стверджуючи про провокацію злочину щодо ОСОБА_9 не провів належного аналізу обставин кримінального провадження, зокрема належним чином не встановив: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особа була втягнута у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою.

Виходячи з обставин цього кримінального провадження, колегія суддів зазначає, що відомості про імовірну злочинну діяльність ОСОБА_9 , пов`язану із одержанням службовою особою, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням службового становища, були відомі органу досудового розслідування ще до початку проведення НСРД. Зокрема, органом досудового розслідування було прийнято заяву від ОСОБА_13 , що підтверджував останній у судовому засіданні про таке звернення до правоохоронного органу, та внесено до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 .

Тобто, у органу досудового розслідування були достатні підстави для того, щоб розпочати проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_9 та спираючись на отримані відомості, органом досудового розслідування і було здійснено відповідні заходи щодо організації та проведення слідчих розшукових дій стосовно викриття злочинної діяльності.

В той же час, судом першої інстанції належним чином не враховано існування відносини між надавачем і одержувачем неправомірної вигоди безвідносно до правоохоронних органів, чи існували питання, у вирішенні яких був зацікавлений надавач неправомірної вигоди і які міг або обіцяв вирішити одержувач неправомірної вигоди до того, як правоохоронним органам стало відомо про ці факти. Між тим, така інформація у сукупності з іншими доказами у справі дозволить зробити висновок про вплив правоохоронних органів на хід подій і, як наслідок, про наявність або відсутність ознак провокації злочину.

При цьому колегія суддів зауважує, що вплив правоохоронного органу на хід подій з використанням НСРД у вигляді контролю за вчиненням злочину, коли цей орган лише приєднується до протиправної діяльності, а не ініціює її, повинен розцінюватися не як провокація, а як таємна робота, що не містить ознак зловживань з огляду на обов`язок правоохоронних органів протидіяти злочинам. За відсутності ознак послідовного цілеспрямованого схиляння до кримінального правопорушення та наявності інформації про самостійну попередню підготовку винного до його вчинення сам по собі факт відповідної пропозиції не дає достатніх підстав для висновку, що звернення конкретної особи мало вирішальний вплив на формування злочинного наміру та що в іншому випадку злочин не було би вчинено.

Таким чином, висновок суду першої інстанції з приводу того, що дії свідка ОСОБА_13 були спрямовані на підбурювання злочину є передчасними та не ґрунтуються на досліджених доказах у їх сукупності.

Також колегія суддів зауважує, що визнаючи недопустимими зазначені матеріали НСРД, суд першої інстанції не вказав, які саме порушення вимог кримінального процесуального закону допущені органом досудового розслідування та в чому саме полягає істотність цих порушень.

Між тим, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що не будь-яке порушення вимог кримінального процесуального закону допущене органом досудового розслідування при збиранні доказів у кримінальному провадженні автоматично тягне за собою визнання цих доказів недопустимими. Вирішуючи питання про допустимість таких доказів суду насамперед необхідно з`ясувати чи є це порушення істотним та яким чином воно вплинуло на забезпечення і реалізації прав та свобод особи у кримінальному провадженні.

Якщо якийсь доказ суд визнає недопустимим з урахуванням положень ст. 87 КПК, він має вказати у своєму рішенні наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи та, за потреби, на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми, і має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання такого доказу недопустимим. За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Наведене кореспондується і з висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження №13-3кс22).

Проте, районний суд визнаючи письмові докази у вказаному кримінальному провадженні не дотримався наведених вимог, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно зі статтею 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Аналіз судової практики свідчить, що доказування тих чи інших обставин кримінального правопорушення досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою (постанова Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19).

Вказаних вимог закону суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_9 не дотримався, а тому колегія суддів вважає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тобто суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, чим істотно порушено кримінальний процесуальний закон, що відповідно до вимог ч.1 ст.409 КПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п. 16,17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29 червня 1990 року, при обґрунтуванні висновків суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

За змістом цих норм закону суд має викласти у мотивувальній частині обвинувального вироку результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні, зазначити джерело доказу, фактичні данні, що стосуються доказуваної обставини, а також зазначити, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються. Остаточну оцінку доказам суд дає з точки зору їх належності, допустимості, достовірності й достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК, а висновки суду щодо оцінки доказів повинні викладені в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви в їх достовірності.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод).

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції наведених вимог закону не дотримався, оскільки дійшовши до висновку про виправдання ОСОБА_9 за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, в мотивувальній частині вироку лише перерахував докази, не розкривши їх суть та не надавши їм належної оцінки, що призвело до порушення такої засади кримінального провадження, як забезпечення доведеності вини

З огляду на це, висновок суду про недоведеність вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, є передчасним та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки він зроблений без належної перевірки всіх обставин кримінального провадження і оцінки всієї сукупності доказів щодо їх належності, допустимості, достовірності і достатності, що є порушенням вимог ст.ст. 368, 374 КПК.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, тягнуть за собою повторне дослідження усіх доказів, що не є завданням апеляційного провадження, тому апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

Згідно ч.1 ст.412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК. Колегія суддів вважає, що такими загальними засадами кримінального провадження у цьому випадку є верховенство права та законність, дотримання яких не було забезпечено судом під час розгляду кримінального провадження.

З огляду на вказані вище обставини, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, частково задовольнивши таким чином апеляційну скаргу прокурора.

Водночас, згідно з положеннями ч.2 ст.415 КПК, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, перевірити інші доводи апеляційних скарг, дати на них вичерпну відповідь, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок щодо ОСОБА_9 слід скасувати, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 7, ч.6, ст. 9, ч.2 ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Благовіщенського відділу Голованівської окружної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2022 року, стосовно ОСОБА_9 - скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження № 0000254 щодо ОСОБА_9 в суді першої інстанції.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4