Справа № 462/7109/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/5/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сокаль Львівської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України, та обрано йому покарання у виді штрафу в розмірі 500 /неоподаткованих мінімумів доходів громадян/, що становить 8 500 /вісім тисяч п`ятсот/ гривень.

Відповідно до ст. 70 ч. 4 КК України за сукупністю злочинів за цим вироком та вироком Франківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року, остаточно обрано ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 500 /неоподаткованих мінімумів доходів громадян/, що становить 8 500 /вісім тисяч п`ятсот/ гривень та 2 /двох/ років позбавлення волі із застосуванням статті 75 КК України, звільнивши ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання за цим вироком, за умови, що він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину чи кримінального проступку, встановивши іспитовий строк в 1 /один/ рік, та відповідно до ч. 1 ст.76 КК України із покладенням на ОСОБА_7 обов`язків, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України призначене ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 500 /неоподаткованих мінімумів доходів громадян/, що становить 8 500 /вісім тисяч п`ятсот/ гривень, - виконувати самостійно.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , будучи неодноразово притягнутим упродовж 2023-2024 років до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 130 КУпАП, ст.126 КУпАП, достовірно знаючи про наявність постанови Залізничного районного суду м. Львова від 19 січня 2024 року про накладення штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 10 років, яка набрала законної сили та скерована ОСОБА_7 у визначений законом спосіб, усвідомлюючи протиправність своїх дій, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими для виконання всіма фізичними особами на всій території України, діючи умисно, з метою невиконання вказаної вище постанови суду, 27 січня 2024 року, о 20:34 год. На вул. Виговського, 89 у м. Львові керував автомобілем марки «Honda Accord», д.н.з. НОМЕР_1 та був зупинений працівниками УПП ДПП у Львівській області за порушення правил користування ременем безпеки, тобто за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП, окрім цього в ході спілкування з ОСОБА_7 було виявлено ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: неприродна блідість, звужені зіниці, які не реагують на світло, внаслідок чого працівниками УПП ДПП у Львівській області на ОСОБА_7 було складено протокол за ч.3 ст.130 КУпАП та протокол за ч.5 ст.126 КУпАП, постанову за ч.5 ст.121 КУпАП, які було скеровано до Залізничного районного суду м. Львова на виконання.

Не погоджуючись із цим вироком, заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України. Виключити із мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання на застосування ч. 4 ст. 70 КК України та врахування вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання. Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень. Вирок Львівського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 389 КК України призначено 2 роки обмеження волі, на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 71 КК України, з урахуванням вироку Жовківського районного суду Львівської області від 6 липня 2017 року, визначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком 1 рік, виконувати самостійно.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що оскаржений вирок є незаконним і підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання. Зокрема, вказує, що з роз`яснення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» слідує, що призначене реальне покарання та покарання з випробуванням не складаються та не поглинаються, а кожне з них виконується самостійно. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі №760/26543/17, згідно з якою положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожним вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, а яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконуються самостійно.

Як зазначає апелянт, указаних вимог суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не дотримався; не врахував, що вирок Франківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року скасовано Львівським апеляційним судом 17 квітня 2024 року в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 389 КК України призначено 2 роки обмеження волі, на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 71 КК України, з урахуванням вироку Жовківського районного суду Львівської області від 6 липня 2017 року, визначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання за цим вироком з іспитовим строком 1 рік. Таким чином, суд першої інстанції необґрунтовано на підставі ч. 4 ст. 70 КК України врахував вирок від 13 лютого 2024 року, який скасований Львівським апеляційним судом 17 квітня 2024 року з ухваленням нового вироку. Окрім цього, суд безпідставно застосував положення ч. 4 ст. 70 КК України, призначивши ОСОБА_7 покарання до самостійного виконання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Наведене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечив проти задоволення апеляційних вимог.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, та ці обставини ніким не оспорюються.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, не є предметом апеляційного розгляду, з огляду на що суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом вимог кримінального закону при призначені покарання, зокрема в частині безпідставного застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України при визначені остаточного покарання, то такі, на переконання колегії суддів, є слушними.

Так, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких обставин кожен вирок виконується самостійно.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, вироком Львівського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 389 КК України призначено 2 роки обмеження волі, на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 71 КК України, з урахуванням вироку Жовківського районного суду Львівської області від 6 липня 2017 року, визначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком 1 рік

Водночас, у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_7 визнано винним за ч. 1 ст. 382 КК України, з призначенням йому покарання у виді штрафу.

За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно застосував положення ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки у цьому випадку вирок Львівського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 підлягає самостійному виконанню.

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується із правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 лютого 2021 року у справі №760/26543/17, відповідно до якого у випадку, коли попередній вирок і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.

Втім, суд першої інстанції не дотримався вищевказаних вимог кримінального закону та безпідставно застосував при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 положення ч. 4 ст. 70 КК України, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Крім цього, суд при призначенні обвинуваченому покарання безпідставно врахував вирок Франківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року, який скасований Львівським апеляційним судом 17 квітня 2024 року з ухваленням нового вироку

Відтак, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання на застосування ч. 4 ст. 70 КК України та врахування вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосування.

З урахуванням встановлених колегією суддів обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині призначеного покарання, шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання суду на призначення обвинуваченому покарання за правилами ч. 4 ст.70 КК України та врахування вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Виключити із мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання на застосування ч. 4 ст. 70 КК України та врахування вироку Франківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2024 року при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.

Вирок Львівського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 389 КК України призначено 2 роки обмеження волі, на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 71 КК України, з урахуванням вироку Жовківського районного суду Львівської області від 6 липня 2017 року, визначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком 1 рік, виконувати самостійно.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4