ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України ОСОБА_8 строком на 60 діб, тобто до 29 грудня 2024 року, без визначення розміру застави,

встановила:

У провадженні Ленінського районного суду міста Дніпропетровська на розгляді перебуває кримінальне провадження № 0000781 від 10 жовтня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Із змісту пред`явленого обвинувачення убачається, що 10 жовтня 2021 року близько 10:00 години ОСОБА_8 знаходячись у кімнаті квартири АДРЕСА_1 , на грунті особистих неприязних стосунків, в ході сварки між ним та колишньою дружиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи умисно, з метою умисного протиправного заподіяння смерті, передбачаючи, що в результаті його дій наступить смерть та бажаючи цього, використовуючи ніж,наніс ОСОБА_9 шість ударів ножем в область шиї зліва, спричинивши тим самим останній тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних поранень шиї з пошкодженням загальної сонної артерії та яремної вени зліва, стінок глотки, поперечного відростку 5-го шийного хребця зліва, лівої хребтової артерії, речовини спинного мозку, які по ступеню тяжкості в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, від яких настала смерть потерпілої.

Під час судового засідання ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України ОСОБА_8 строком на 60 діб, тобто до 29 грудня 2024 року, без визначення розміру застави.

Суд вважав необхідним продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 ще на 60 днів, виходячи з мети і підстав застосування такого виду запобіжного заходу, а також з урахуванням ризиків, що були підставою для обрання такого запобіжного заходу під час досудового розслідування, які не відпали і не зменшилися на момент винесення оскаржуваної ухвали, а саме ризиків, передбачених п.п.1,3, ч.1 ст.177 КПК України: можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від органів досудового розслідування та суду, здійснення ним впливу на свідків у кримінальному провадженні.

Крім того, судом враховано відповідно до ст. 178 КПК України, усі обставини, а саме: вік обвинуваченого, стан його здоров`я, відсутність у нього соціальних зв`язків.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з використанням електронних засобів контролю.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що у судовому засіданні не досліджувалось жодної обставини, яка б свідчила про намір обвинуваченого переховуватись від досудового розслідування

Крім того, сторона захисту була позбавлена можливості дослідити вказані судом документи, щоб надати заперечення на спростування доводів прокурора, що порушувало ч. 2, 4 ст. 193 КПК України.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що прокурор усвідомлюючи ризик тиску на свідків, не клопотав про їх допит суддею на стадії досудового слідства для надання ними показань, які будуть вважатися допустимими доказами під час судового розгляду, що передбачено ст. 225 КПК України.

Стверджує, що судом першої інстанції не була розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Зауважає, що прокурором систематично подається клопотання про продовження тримання під вартою обвинуваченого, посилаючись на тяжкість злочину та одні й ті сами ризики, які можливо існували на початку розслідування, але після його завершення та з плином часу зменшились, зникли.

Звертає увагу, що усіх свідків допитано,їх покази зафіксовано, письмові докази зберігаються в матеріалах кримінального провадження.

Крім того, обвинувачений має сім`ю та фактичне місце мешкання, є учасником бойових дій.

Під час апеляційного перегляду:

- захисник ОСОБА_7 підтримав доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з-під варти;

- прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є особливо тяжким кримінальним правопорушенням, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років, а також продовження існування, передбачених п.п.1, 3, ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування і суду, впливати на свідків та потерпілого у межах даного кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для задоволення клопотання прокурора, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 щодо можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, слід визнати безпідставними.

Із матеріалів провадження убачається, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, врахував те, що ОСОБА_8 обвинувачується, у вчинені умисного особливого тяжкого злочину, пов`язаного з правопорушенням проти життя та здоров?я особи, що у разі доведеності вини йому загрожує реальне покарання, а тому останній може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання.

Суд першої інстанції встановив наявність достатніх підстав вважати, що ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшився і не припинив існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування щодо останнього іншого, менш суворого, виду запобіжного заходу.

Покарання, передбачене санкцією інкримінованої ОСОБА_8 статті позбавлення волі стоком від восьми до п`ятнадцяти років. Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу, проте, як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України), так і за практикою Європейського суду з прав людини, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує, ведення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, на застосуванні якого наполягає захисник.

Крім того, доведено продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, оскільки їм відомі обставини скоєння злочину. В разі здійснення на них впливу з боку обвинуваченого ОСОБА_8 останні можуть змінити свої покази, чим ввести орган досудового розслідування в оману та перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд наголошує, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом. Таким чином, ризик незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні підтверджується тим, що свідки у межах даного кримінального провадження судом першої інстанції допитані не були, що вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_8 може здійснювати на них незаконний вплив, шляхом вмовлянь або погроз, з метою зміни їх показів задля уникнення кримінальної відповідальності.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Доводи захисника в частині недоведеності ризиків, передбачених п.п.1,3, ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризиків переховування обвинуваченого від суду, здійснення впливу на свідків у даному кримінальному провадженні не заслуговують на увагу суду, оскільки сукупність даних про тяжкість злочину у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 покарання, яке загрожує останньому у разі визнання винуватим, а також відомості про особу обвинуваченого доводить факт продовження існування даних ризиків та доведеність їх стороною обвинувачення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішені питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, продовження існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України ОСОБА_8 . На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу або незастосування щодо нього запобіжного заходу взагалі.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2024 року, якою продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України ОСОБА_8 строком на 60 діб, тобто до 29 грудня 2024 року, без визначення розміру застави, - залишити без змін, а апеляційну скаргу - захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4