Провадження №: 1-кс/752/89/25
У Х В А Л А

08 січня 2025 року слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого СУ УГНП в АР Крим та м. Севастополя ОСОБА_5 , погоджене прокурором відділу прокуратури АРК та м. Севастополя ОСОБА_6 , подане в межах кримінального провадження № 0000163 від 29.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України про арешт майна,

встановив:

До слідчого судді надійшло клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000163 від 29.10.2024, яке обґрунтовується наступним.

СУ ГУНП в АР Крим та м. Севастополі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000163 від 29.10.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, процесуальне керівництво здійснюється прокуратурою АР Крим та міста Севастополя.

В рамках вказаного провадження, ОСОБА_7 підозрюється у сприянні в організації незаконного переправлення особи через державний кордон України, усунення перешкод, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 , являється фактичним власником на підставі свідоцтва про право власності, серії та номер 21226946, виданого 05.05.2014, однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36 кв. м, житлова площа 17,3 кв. м.

Відповідно до реєстраційної картки транспортних засобів автомобіль марки AUDI A6, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN: НОМЕР_2 , 2006 року випуску, на праві власності належить ОСОБА_7 .

З метою досягнення повноти, всебічності та неупередженості розслідування вищезазначеного факту, а також з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання у кримінальному провадженні та запобігання можливості здійснити приховування, використання, передачі, відчуження вказаного майна, наявна необхідність у застосуванні арешту нерухомого майна належного підозрюваному ОСОБА_7 із забороною розпоряджатись вказаним майном, яке являється предметом заходу кримінально-правового характеру.

На підставі викладеного, а також того, що не обрання арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36 кв. м, житлова площа 17, 3 кв. м, що на праві власності належать ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також на автомобіль марки AUDI A6, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , WIN: НОМЕР_2 , 2006 року випуску, на праві власності належить ОСОБА_7 , може призвести до перепродажу просять накласти арешт.

Захисник заперечила щодо задоволення клопотання про арешт майна ОСОБА_7 . Так, захисник вказує про те, що повідомлення про підозру не відповідає вимогам ст. 277 КПК України, воно не містить значення жодних обставин, що свідчили б про наявність змови групою осіб та спільного злочинного умислу, жодного зазначення дат та часу, обставин зустрічей з громадянином ОСОБА_8 начебто з метою вирішення питання щодо ухилення від проходження військової служби під час мобілізації та оформлення документів, встановлення через МСЕК інвалідності, яке начебто в подальшому дає право на повне зняття з військового обліку за рішенням ВЛК, внесення відповідних відомостей до системи «Оберіг», що начебто надає право виїзду через державний кордон України та начебто, що грошова винагорода становить саме 39 тисяч доларів США. Єдине зазначення лати та часу обставин начебто зустрічі з громадянином ОСОБА_8 , що вказана в повідомленні про підозру - це 19.11.2024 о 17-30 год. за адресою: пл. Деміївська, 1, м. Київ. При цьому доказами мета такої зустрічі та мета передачі грошових коштів не підтверджена, протокол за результатами здійснення контролю за вчиненням злочину не долучено. З огляду на обставини, викладені у повідомленні про підозру, надані стороною обвинувачення докази під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, фактично повідомлення про підозру не містить неналежну правову кваліфікацію начебто вчиненого кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 332 КК України, оскільки така кваліфікацій не відповідає ст. 13-15 КК України, що в свою чергу впливає на можливий рівень покарання, зокрема з врахуванням ст. 68 КК України. Таким чином, повідомлення про підозру не може вважатись обґрунтованим.

Посилалась на порушення вимог ст. 271 КПК України, оскільки сторона захисту вважає, що мала місце провокація (підбурювання) до вчинення злочину, про це свідчить зокрема те, що заява ОСОБА_8 , за формою оформлення є притаманною правоохоронним органам, при перевірці номеру заявника вибиває теги ОСОБА_9 , ОСОБА_8 Заявник, Заявник ОСОБА_10 , ОСОБА_11 б. ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , із чого убачається, що заявник має відношення до правоохоронних органів - СБУ (без конкретизації) - як працівник або агент. Із вилученого тимчасового посвідчення ОСОБА_8 міститься значення, що ОСОБА_16 не є військовозобов`язаним, знятий з військобліку на підставі пп. 2 ч. 5 ст. 37 ЗУ, зважаючи на те, що він не змінював місце проживання з 2007, підставою для внесення такого запису в 2010 могло бути прийняття на службу в органи внутрішніх справ, податкової міліції та в Державну кримінально-виконавчу службу України, тому достатньо підстав вважати що особа ОСОБА_8 , що є заявником та свідком у кримінальному провадженні є працівником ГУ СБУ у м. Києві та Київській області або агентом такого правоохоронного органу. Згідно протоколів огляду мобільного телефону ОСОБА_8 , вбачається що ініціатором спілкування із підозрюваним є саме ОСОБА_8 .. Крім того, ще однією ознакою провокації є підвищення ціни, що було вчинено самим правоохоронним органом та особою ОСОБА_8 .

Вважала, що майно на яке просять накласти арешт не відповідає критеріям ч. 2 ст. 167 КПК України. Так, предметом досудового розслідування стосується періоду часу з 18.10.2024 по 19.11.2024, обставини можливого вчинення кримінального правопорушення, згідно повідомлення про підозру пов`язано із введеним на території України воєнним станом з 24.02.2022 у зв`яку із широкомасштабним вторгненням на території України рф.

Разом із тим, квартира була набута у власність підозрюваним ще в 2014 році, транспортний засіб набутий у власність та зареєстрований 01.07.2022, оскільки майно було набуте у власність до обставин, що є предметом кримінального правопорушення, тому посилання слідчого є безпідставним.

Щодо можливої конфіскації майна.

Зауважувала, що як було вказано вище, повідомлення про підозру в частині кваліфікації не відповідає п.п. 5,6 ч. 1 ст. 277 КПК України та положенням ККУ, а отже не може бути підставою для арешту майна.

Вказувала, що відповідно до ч. 2 ст. 49 КВК України визначено, що не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Разом із тим такий закон відсутній.

Зазначала, що ОСОБА_7 має на утримані осіб - дружину, з якою перебуває у шлюбі з 17.07.2015 та спільну малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживають у квартирі щодо якої подано клопотання про арешт, тобто така квартира є необхідною для проживання осіб, що перебувають на утриманні підозрюваного, оскільки підозрюваний та його дружина не володіють іншим нерухомим майном.

Крім того, дружина ОСОБА_17 має вади здоров`я - занижений слух, що також підтверджує потребу в утриманні малолітньої дитини, так і дружини з боку підозрюваного.

Посилаючись на практику ЄСПЛ стверджувала, що можливість застосування міри покарання - конфіскація майна є невідповідність такої міри покарання встановленим правам людини, визначених у ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, оскільки ст. 59 ККУ щодо можливості застосування конфіскації майна як міри покарання за змістом є нечіткою, не забезпечує необхідних процесуальних гарантій і не гарантує захисту від свавілля. Наведена стаття не визначає ані критерії, ані міри такого покарання. Про невідповідність правам людини такої норми в тому числі свідчить відсутність закону, що визначало б перелік майна, що підлягає конфіскації.

Дослідивши надані матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів кримінального провадження є арешт майна.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п.3, ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

На підставі ч.5 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч.10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до частини другої статті 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу) , розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Так, матеріали містять постанову про визнання авто та квартири речовими доказами, однак не доведено, що вказане майно відповідає критеріям визначеним у ст. 98 КПК України, що воно було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що воно було об`єктом кримінально протиправних дій, набуто кримінально протиправним шляхом.

ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, санкція вказаної статті передбачає конфіскацію майна.

В свою чергу, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Проте, на переконання слідчого судді, сам по собі факт підозри у вчиненні кримінального правопорушення, санкція статей якого передбачає конфіскацію майна як вид покарання, та припущення органу досудового розслідування щодо того, що не застосування арешту майна може призвести до перепродажу не є безумовною необхідністю застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Подане органом досудового розслідування клопотання про арешт майна та додатки до нього, не містять підтверджень того, що існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Крім того, як встановлено в ході розгляду, підозрюваний має на утриманні дружину із вадами слуху та малолітню дитину, які проживають у квартирі, на яку просять накласти арешт, а авто на яке просять накласти арешт, придбано у шлюбі, відповідно є спільною сумісною власністю подружжя, хоча і зареєстроване на підозрюваного.

Отже, накладення арешту на рухоме та нерухоме майно підозрюваного та обмеження права власності є нерозумним та неспіввісним із завданнями кримінального провадження, а наслідки арешту майна для підозрюваного та третіх осіб (дитини і дружини) є негативними.

За таких обставин клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 132, 170-173, 175, 309, 395, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

постановив:

у задоволенні клопотання старшого слідчого СУ УГНП в АР Крим та м. Севастополя ОСОБА_5 , погоджене прокурором відділу прокуратури АРК та м. Севастополя ОСОБА_6 , подане в межах кримінального провадження № 0000163 від 29.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України про арешт майна - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1