Справа № 943/42/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1262/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року про продовження останньому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

з участю обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відмовлено в задоволенні усного зустрічного клопотання сторони захисту.

Продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 з утриманням у ДУ «Львівська установа виконання покарання № 19» на 60 діб, який починати рахувати з дня проголошення ухвали.

Строк дії ухвали становить з 16 грудня 2024 року до 13 лютого 2025 року включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Буського районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року та постановити нову ухвалу про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 не відповідає вимогам ч. 3 ст. 184, ч. 3 ст. 199 КПК України. Вказує, що після ДТП ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, однак його затримали і помістили в СІЗО №19 м. Львів, де відсутні умови для лікування людини після отриманих травм та накладених швів. Протягом часу перебування ОСОБА_7 у цій установі ніхто не надавав йому медичної допомоги та не реагував на його скарги про погане самопочуття.

Як стверджує апелянт, саме ОСОБА_9 , котрий загинув у результаті ДТП, приніс ОСОБА_7 спиртовмісну речовину сумнівної якості. Після прийому технічного спирту ОСОБА_7 стало погано і він втратив свідомість, за кермом не був, як сталося ДТП не знає. Втім, доводи обвинуваченого до уваги не бралися і не досліджувалися. Лише задокументували у пасажира-свідка ОСОБА_10 стан сп`яніння 3,8 проміле. Об`єктивне розслідування органом обвинувачення щодо ОСОБА_10 не проводилось з невідомих причин. Версія перебування ОСОБА_10 за кермом автомобіля у момент ДТП не досліджувалася.

Покликається на поверхневість огляду місця ДТП; те, що згідно з відеозаписом бодікамери поліцейського, працівник поліції наполегливо запропонував ОСОБА_7 надати документи на автомобіль, після чого він сів за кермо і шукав документи в бардачку, тобто залишив відбитки свого перебування за кермом автомобіля. Вважає, що наявні у ОСОБА_7 тілесні ушкодження не могли утворитися під час перебування за кермом автомобіля.

Зазначає, що за станом здоров`я і отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_7 не ознайомився зі всіма матеріалами справи і був позбавлений права ознайомлення у повному обсязі щ матеріалами справи, був обмежений у праві оскарження заявлених клопотань, що є грубим порушенням права людини на справедливий суд.

Захисник вказує на грубе порушення принципу невинуватості та забезпечення доведеності вини, а також принципи верховенства права, законність, рівність перед законом, забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.

На думку апелянта, наведений факт незаконного впливу ОСОБА_7 на учасників кримінального провадження є безпідставний і явно упереджений з боку прокурора. На похоронах ОСОБА_9 священник оголосив, що він сам собі це зробив і ніхто його не зупинив з односельчан.

Вважає, що є об`єктивні підстави для зміни запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. ОСОБА_7 раніше несудимий, має стійкі соціальні зв`язки, за місцем проживання характеризується позитивно, злочин ненавмисний та слідством не встановлена його вина обрання за таких обставин запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є безпідставним.

Апелянт також покликається на практику Європейського суду з прав людини, зокрема висловлену у справах «Клішин проти України» від 23 лютого 2012 року, «Єлоєв проти України» від 6 листопада 2008 року, «Алєксандер Макаров проти Росії» від 12 березня 2009 року, «Бойченко проти Молдови» від 11 липня 2006 року.

Вказує, що у матеріалах справи немає жодних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Матеріали справи не містять доказів переховування обвинуваченого від органу досудового розслідування.

Крім цього, захисник зазначає, що 13 березня 2024 року у зв`язку з погрозами головуючого судді про максимальне покарання ОСОБА_7 стороною захисту були заявлені відводи головуючому судді. У судовому засіданні 14 березня 2024 року ОСОБА_7 заявив відвід прокурору, оскільки він не затверджував обвинувальний акт та не знає справи, однак суд на вказаний відвід законно не відреагував та розглянув справу за участю прокурора Золочівської окружної прокуратури.

Як зазнає захисник в апеляційній скарзі, при виході у нарадчу кімнату головуючий суддя виходив, і прокурор за ним, вони перебували в голови суду, якій заявлений відвід, та обговорювали прийняте рішення. Після відмови у відводі головуючого судді і оголошенні рішення почалася сирена повітряної тривоги, ніхто не оголосив і належно не вручив відповідних документів про слухання справи, тому захисник, поспішаючи, поїхав у Пустомитівський районний суд Львівської області, де слухалась конвойна справа щодо Правдіна. Без його участі головуюча суддя Буського районного суду Львівської області ОСОБА_1 провела судове засідання і строк тримання ОСОБА_7 під вартою був незаконно продовжений, з порушенням права на захист, оскільки ОСОБА_7 відмовився від наданого захисника та прокурора.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 не визнає своєї вини та наводить свої пояснення, однак у цьому ніхто не хоче розбиратися, не зважаючи на критичний стан здоров`я обвинуваченого. Таким чином, суд упереджено позбавляє ОСОБА_7 гарантованого Конституцією України належного права медичного лікування.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився, 16 січня 2025 року скерував на адресу суду клопотання про розгляд апеляційної скарги у його відсутності, просив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Буського районного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000951 про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

У межах цього кримінального провадження ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 4 серпня 2023 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, який неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою Буського районного суду Львівської області від 16 січня 2025 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності; незаконно впливати на потерпілого, свідків, експертів у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки такі станом на сьогодні судом не допитані. Крім цього, враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 зокрема те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, до затримання працював на посаді охоронця у ТОВ «Львівська варта». При цьому будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі немає.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, про що просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Стосовно апеляційних доводів захисника про відсутність доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, невстановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, то такі не беруться до уваги колегією суддів, оскільки питання щодо доведеності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, яка ґрунтується на належних, допустимих та достатніх доказах, вирішується в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення у справі, а не на стадії її розгляду, зокрема і під час вирішення питання про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До того ж, на цій стадії колегією суддів не може бути надана оцінка і тому факту, що ОСОБА_7 повністю заперечує вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки ставлення обвинуваченого до вчиненого є обставиною, яка враховується судом, що розглядає справу, при призначенні покарання. Визнання чи невизнання обвинуваченим вини не належить до переліку обставин, які враховуються під час обрання запобіжного заходу чи продовженні строку його дії.

Одночасно, у ході апеляційного перегляду підставності продовження обвинуваченому запобіжного заходу не може бути і перевірена версія сторони захисту щодо, зокрема, факту перебування свідка ОСОБА_10 за кермом автомобіля у момент ДТП.

Враховуючи те, що у провину ОСОБА_7 ставиться вчинення злочину, який спричинив загибель людини, а стороною захисту не надано підтвердження наявності медичних застережень щодо перебування обвинуваченого в умовах несвободи, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

При цьому апеляційні вимоги сторони захисту щодо надання оцінки діям загиблого ОСОБА_9 , які передували дорожньо-транспортній пригоді, не ґрунтуються на вимогах закону.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто особам, котрі утримуються у слідчому ізоляторі, забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Колегія суддів роз`яснює право обвинуваченого подавати клопотання про проведення відповідних судово-медичних експертиз і, за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу.

Стосовно покликання апелянта на порушення права на захист ОСОБА_7 під час вирішення клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, то, як слідує з матеріалів справи, вказане клопотання прокурора вирішувалось 16 грудня 2024 року за участі, зокрема, захисника ОСОБА_6 . Дотримання вимог кримінального процесуального закону під час вирішення клопотання прокурора, що мало місце 13 березня 2024 року, не є предметом цього апеляційного перегляду.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не пов`язані з триманням під вартою, про що просить сторона захисту, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Буського районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4