Номер провадження: 11-кп/813/1283/25
Справа № 522/5758/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Суворовського райсуду м. Одеси від 17.01.2025, якою під час судового розгляду к/п №0000039 від 26.01.2023 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Железнодорожне респ. Комі рф, громадянина України, пенсіонера, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 17.01.2025 в процесі судового розгляду к/п №0000039 від 26.01.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18.03.2025 включно, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд зауважив, що в зазначеному кримінальному провадженні продовжують існувати заявлені стороною обвинувачення ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, при цьому врахував особу обвинуваченого, наявність у нього певних хвороб, а також двох неповнолітніх дітей на утриманні, водночас, не знайшов підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Окрім того, керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, з огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України під час дії воєнного стану, суд дійшов висновку про можливість не визначати обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на наступні обставини:

- жодного документу із матеріалів кримінального провадження потягом півроку судом досліджено не було, що свідчить про затягування судового розгляду справи прокурором, а всі докази були здобуті з порушенням вимог статей КПК України;

- тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, при цьому висновки суду щодо цього, містять істотні суперечності.

Посилаючись на викладені обставини обвинувачений ОСОБА_6 просить постановити ухвалу, якою обрати відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , підтримали доводи апеляційної скарги, натомість представник Одеської обласної прокуратури в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про апеляційний розгляд повідомлявся належним чином, будь-яких клопотань до апеляційного суду не подавав.

Враховуючи неявку прокурора в судове засідання, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК України та з`ясувавши думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Суворовському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0000039 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Колегія суддів, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_6 особливо тяжкого злочину, пов`язаного із державною зрадою, тобто надання іноземній державі, іноземній організації та їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненого в умовах воєнного стану, його тяжкості та можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі строком на 15 років або довічне позбавленням волі, з конфіскацію майна), враховуючи характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_6 , а також те, що наразі судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершений, вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, наразі судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершено, свідки підлягають допиту в судовому засіданні, внаслідок чого продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_6 на свідків у провадженні з метою зміни наданих ними показань.

Водночас, апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, зауважує також на продовженні існування в зазначеному провадженні ризику вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, зокрема, ризику того, що опинившись на волі, продовжить вчиняти діяння на шкоду суверенітету, територіальній цілісності, недоторканості та обороноздатності України.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 та передбачений ч. 2 ст. 111 КК України прямо посягає на основи національної безпеки України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, посягання на суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність, обороноздатність, державну, економічну чи інформаційну безпеку України шляхом допомоги представникам іноземної держави в проведенні підривної діяльності проти України завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до праці працівників органів державної влади та створює сумніви у патріотичності та служінню народові України.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

За встановлених обставин, колегія суддів визнає необгрунтованими доводи скарги обвинуваченого щодо недоведеності прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти існуючим ризикам.

Окремо суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на тому, що положеннями ч. 6 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, тобто запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відтак, з урахуванням того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, єдиним запобіжним заходом, який може бути застосовано стосовно нього, з огляду на зазначені вище імперативні приписи кримінального процесуального закону України, є тримання під вартою.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, його тяжкості та характеристики особи обвинуваченого, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 залишенню без змін.

Водночас, заслуговують на увагу твердження обвинуваченого ОСОБА_6 з приводу того, що розгляд зазначеного кримінального провадження відбувається на протязі значного часу, в той же час вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

За приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а також відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, а саме з березня 2023 року, протягом якого обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Водночас, неодноразово ухвалами Одеського апеляційного суду вже зверталась увага суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне в черговий раз звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Окрім того, колегія суддів також звертає увагу на доводи обвинуваченого стосовно того, що протягом тривалого часу сторона обвинувачення не забезпечує належне підтримання публічного обвинувачення в суді, а обмежується лише зверненням із клопотаннями про продовження йому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що призводить до невиправної тривалості розгляду кримінального провадження та тримання під вартою особи без вироку суду.

На переконання апеляційного суду, існуюча в даному кримінальному провадженні пасивна позиція прокурора щодо забезпечити надання суду доказів обвинувачення, протягом тривалого часу розгляду кримінального провадження, а також нездатність колегії суддів місцевого суду організувати судовий процес, не слугує забезпеченню виконання завдань кримінального провадження, зокрема приписів ст. 28 КПК.

Таким чином, викладені обставини можуть свідчити про неналежний рівень забезпечення підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в даному кримінальному провадженні, що не відповідає приписам ст.ст. 2, 7, 36 КПК та потребує відповідного реагування суду.

При цьому, колегія суддів зауважує, що зазначені доводи обвинуваченого стороною обвинувачення не були спростовані, водночас апляційний суд також не мав можливості їх перевірити у зв`язку із відсутністю прокурора під час апеляційного розгляду.

Отже, з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати ККС у складі Верховного Суду від 14.06.2021 (справа №686/9636/18), апеляційний суд, керуючись приписами ст.ст. 369, 418 КПК України, вважає за необхідне довести до відома голову Суворовського районного суду м. Одеси та керівника Одеської обласної прокуратури про необхідність перевірки наведених обвинуваченим обставин та вжиття дієвих заходів для забезпечення належного підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17.01.2025, якою продовжено ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 18.03.2025 включно, без визначення застави залишити без змін.

Довести до відома голови Суворовського районного суду м. Одеси про необхідність вжиття термінових та дієвих заходів задля дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді к/п №0000039 від 26.01.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Довести до відома керівника Одеської обласної прокуратури на необхідність вжиття заходів реагування щодо належного забезпечення підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в к/п №0000039 від 26.01.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України з метою дотримання виконання вимог ст.ст. 28, 318 КПК України.

Копію ухвали апеляційного суду надіслати керівнику Одеської обласної прокуратури для відома та виконання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4