Дата документу 07.04.2025 Справа № 333/6438/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/6438/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/318/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою (з доповненням) засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 2 жовтня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 23 липня 2024 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що матеріали провадження не містять даних щодо праці засудженого, не доведено факту каяття ОСОБА_7 у вчиненні злочину, а наявність лише формально позитивних характеристик не є достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі (з доповненням) засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не врахував надану представником органу пробації характеристику, дипломи та подяки, наявність дружини та трьох неповнолітніх дітей на утриманні, а також те, що він займається їх доглядом та вихованням.

Крім того, він не працевлаштований, перебував на обліку у центрі зайнятості, веде домашнє господарство, оскільки не має можливості працевлаштуватись у зв`язку з наявною судимістю.

Звертає увагу, що його родина утримається за рахунок дружини, у нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, він організовує відвідання та навчання дітей.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, зазначив, що не може влаштуватись на роботу в державні органи, а приватні не оформлюють офіційне працевлаштування, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та рішення суду просила залишити без змін, зазначила, що засуджений не довів факту неможливості працевлаштування, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України та засуджений до покарання у вигляді штрафу в розмірі 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 гривень, з позбавлення права обіймати посади у державних органах на 3 роки.

У відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2019 року набрав законної сили 23 червня 2022 року, і саме з цього моменту обчислюється трирічний строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади у державних органах.

Разом з тим, на підтвердження факту сумлінної поведінки засуджений ОСОБА_7 надав лише подяку та диплом, які датовані 2020 роком, тобто він їх отримав задовго до початку відбуття покарання у виді позбавлення права обіймати посади у державних органах.

На переконання колегія суддів, наявність лише двох документів, які характеризують його особу з позитивного боку, а також відсутність будь-яких інших заохочень/подяк/характеристик протягом більш ніж чотирьох років з січня 2021 року по теперішній час, жодним чином не свідчать про сумлінну поведінку ОСОБА_7 .

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, матеріали провадження не містять інформації про те, що засуджений ОСОБА_7 був працевлаштований, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці.

До того ж, з доданих засудженим ОСОБА_7 до апеляційної скарги довідок вбачається, що з травня 2022 року по вересень 2023 року він працевлаштований не був, а з січня 2024 року перебуває на обліку як безробітний.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження неможливості працевлаштуватись за весь вищевказаний період, засуджений ОСОБА_7 не надав.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах провадження.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що засуджений ОСОБА_7 має дружину та трьох неповнолітніх дітей, займається їх доглядом та вихованням, веде домашнє господарство, не має заборгованості по сплаті аліментів, організовує навчання дітей, а його родина утримується за рахунок дружини, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не є тими підставами, які дають засудженому право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу (з доповненням) засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 2 жовтня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4