ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/736/25 Справа № 205/2730/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження №0000279 за апеляційними скаргами прокурора Західної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_9 та заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, громадянки України, не заміжньої, не маючої на утриманні малолітніх дітей та непрацездатних осіб, із середньо - технічною освітою, зареєстрована в АДРЕСА_1 , проживаючої в АДРЕСА_2 , раніше судимої:

- 30 січня 2024 року, вироком Ленінського районного суду міста Дніпропетровська за ст. 190 ч.1 КК України до штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 34 000 гривень.

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК України

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватою та призначено покарання за ч. 1 ст. 383 КК України у виді позбавлення волі волі строком на 1 рік; за ч. 2 ст. 384 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України, вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2024 року за яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в розмірі 34000 гривень виконувати окремо.

Цим вироком дії обвинуваченої ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст. 383 КК України, як завідомо неправдиве повідомлення слідчому про вчинення злочину; за ч. 2 ст. 384 КК України, як наданя потерпілою завідомо неправдивих показань поєднані з обвинуваченням у тяжкому злочині.

За встановлених судом обставин 06 лютого 2024 року близько 16 годин 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні ВП № № ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській обалсті, за адресою місто Дніпро, вулиця Павлова, 3/5, діючи умисно, з метою завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину, достовірно знаючи, що факт злочину не мав місця, і розуміючи, що чинить протиправно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, звернулася до органів Національної поліції України із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме остання повідомила, що 4 лютого 2024 року близько 19 годин 00 хвилин гр. ОСОБА_11 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_3 , таємно, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон ОСОБА_7 , чим спричинив останній матеріальні збитки, на загальну суму 1601, 25 гривень.

07 лютого 2024 року, постановою слідчого СВ ВП №3 ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_12 в рамках кримінального провадження №0000206 від 07.02.2024 за частиною 4 статтею 185 КК України, ОСОБА_7 визнано потерпілою.

Того ж дня в період часу з 16 години 00 хвилин до 16 години 40 хвилин слідчим СВ ВП №3 ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області під час її допиту як потерпілої в рамках кримінального провадження №0000206 від 07.02.2024 за частиною 4 статтею 185 КК України в приміщенні ВП № 3 ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області, ОСОБА_7 , повідомлено про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, про що остання поставила свій власний підпис у протоколі допиту.

В подальшому, під час допиту ОСОБА_7 будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, а саме за надання завідомо неправдивих показань, усвідомлюючи неправдивість своїх показань та бажаючи, щоб їх сприйняли як правдиві, надала слідчому СВ ВП № 3 ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області, покази котрі не відповідають дійсності. Так, ОСОБА_7 розповіла, що гр. ОСОБА_11 04 лютого 2024 року близько 19 години 00 хвилин, перебуваючи в будинку АДРЕСА_3 , просив у неї мобільний телефон, на що вона відмовила. Реакція ОСОБА_11 на відмову була агресивною, що спонукало ОСОБА_7 припинити з ним бесіду. Як зазначила ОСОБА_7 , під час руху додому, ОСОБА_11 наздогнав її ззаду, повалив на землю та наніс декілька ударів в область обличчя, після чого залишив її. Зі слів ОСОБА_7 , оговтавшись від побиття вона виявила відсутність свого мобільного телефону. Тим самим ОСОБА_7 обвинуватила ОСОБА_11 у таємному викрадені чужого майна в період військового стану, тобто у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

5 лютого 2024 року в період часу з 10 години 00 хвилин по 10 години 40 хвилин, перебуваючи у ВП №3 ДРУП ГУ НП в Дніпропетровській області, ОСОБА_7 , під час проведення слідчого експерименту у статусі потерпілої, в присутності двох понятих, із застосуванням фото-фіксації, усвідомлюючи неправдивість своїх показів та бажаючи, щоб їх сприйняли як правдиві, підтвердила надані раніше покази та продемонструвала всі зазначені нею покази на манекені. Тим самим ОСОБА_7 обвинуватила ОСОБА_11 у таємному викрадені чужого майна в період військового стану.

В подальшому, під час проведення досудового розслідування здійснено додатковий допит ОСОБА_7 , в ході якого вона повідомила, що зазначеного нею у заяві кримінального правопорушення не було, мобільний телефон вона добровільно віддала ОСОБА_11 , із заявою звернулася через особисту неприязнь до ОСОБА_11 , викликану його принизливими, образливими словами та діями відносно неї.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі заступник керівника обласної прокуратури просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 383 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік; за ч. 2 ст. 384 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч.ч 1, 4ст. 71 КК України, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 72 КК України, до покарання за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2024 року та призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 року та штрафу в розмірі 2000 нмдг, що становить 34000 грн. й вказані покарання виконувати самостійно.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги заступник керівника окружної прокуратури посилається на неправильного застосування судом положень ст. 71, 72 КК України. З огляду на те, що 3 ст. 72 КК України передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома, з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань, а відтак, виходячи з того, що ОСОБА_7 вчинила інкриміновані їй кримінальні правопорушення в період відбуття основного покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2024, яким її було засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 2000 нмдг, що становить 34000 грн., суд першої інстанції мав призначити обвинувачений остаточне покарання, зокрема, із врахуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України, й після цього визначити окремо виконання покарань, на підставі ч. 3 ст. 72 КК України.

Разом з цим, заступник керівника обласної прокуратури не погоджується з вироком суду першої інстанції в частині застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України до обвинуваченої ОСОБА_7 та вважає, що суд призначивши обвинуваченій остаточне покарання лише на підставі ч. 1 ст. 70 КК України та звільнивши її від відбування покарання з випробуванням, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Прокурор окружної прокуратури також оскаржив вирок суду першої інстанції, однак 14.01.2025 на електрону адресу суду від прокурора ОСОБА_9 надійшла заява про відмову від поданої ним апеляційної скарги, внаслідок чого, враховуючи думку учасників провадження, керуючись положеннями ст. 403 КПК України, апеляційний суд не переглядає рішення суду за вказаною апеляційною скаргою.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримала вимоги апеляційної скарги заступника керівника обласної прокуратури та просила вирок суду скасувати в частині призначення покарання обвинуваченій та ухвалити новий вирок в цій частині.

Обвинувачена та її заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, а вирок суду вважала законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просила залишити його без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, в апеляцій скарзі не оскаржуються й апеляційним судом не переглядається.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги заступника керівника обласної прокуратури про неправильне застосування судом вимог закону України про кримінальну відповідальність, суд вважає, що вони заслуговують на увагу.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення вказаної норми, як уже було зазначено, є імперативними, тобто обов`язковими для застосування.

Таким чином, приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

За правилами ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

При цьому, положення ч. 3 ст. 72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень ст. ст. 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК України передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Також, відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, звільнення від відбування призначеного судом покарання у виді штрафу з випробуванням за цією нормою закону не допускається.

Отже, у вказаному вище випадку суд призначає остаточне покарання за сукупністю вироків, яке складається з поєднання (сукупності) невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком, та ухвалює рішення про самостійне виконання покарань, що не підлягають складанню одне з одним.

Цих вимог закону судом дотримано не в повному обсязі.

З матеріалів провадження видно, що ОСОБА_7 раніше судима за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2024 за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 2000 нмдг, що становить 34000 грн.

В межах кримінального провадження, яке переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК України, які вона вчинила 06.02.2024 та 07.02.2024, тобто у період відбуття основного покарання за попереднім вироком.

Між тим, суд в порушення вимог ст. 71 КК України, не призначив обвинуваченій ОСОБА_7 остаточне покарання, за сукупністю вироків, а ухвалив рішення про окреме виконання вироків.

Згідно п. 4 ч. 1, ст. 409, п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України підставою для зміни або скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту;

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого помилково не призначив обвинуваченій ОСОБА_7 остаточного покарання, на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, із застосуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в цій частині.

Колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного судом першої інстанції покарання за ч. 1 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК України, вид та міра якого не оскаржується і прокурорами в апеляційних скаргах, при цьому вважає необґрунтованим рішення суду в частині визначення обвинуваченій остаточного покарання.

За цих обставин, колегія суддів вважає за необхідне, із застосуванням положень ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутого покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2024 призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн., які у відповідності до ч. 3 ст. 72 КК України, слід виконувати самостійно.

Разом з цим, з урахуванням того, що ОСОБА_7 вчинила нові кримінальні правопорушення до відбуття покарання за попереднім вироком, при застосуванні ст. 71 КК та призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі та штрафу, рішення про звільнення обвинуваченої від відбування лише частини покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України є неприпустимим, а звільнення від відбування покарання у виді штрафу статтею 75 КК не передбачено.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги першого заступника керівника обласної прокуратури та приходить до висновку про скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку в цій частині, у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок в цій частині, яким ОСОБА_7 призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 383 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік;

- за ч. 2 ст. 384 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.ч 1, 4 ст. 71 КК України, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 72 КК України, до покарання за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2024 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки та штраф в розмірі 2000 нмдг, що становить 34000 грн. й вказані покарання виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання на виконання вироку.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його оголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4