Справа №592/1278/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/195/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне заволодіння транспортним засобом
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, Сумської області, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , раніше судимого останній раз вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2022 року за ч. 1 ст.309, ч.1 ст.317, ч.1,4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій останній просить вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2023 року відносно нього - змінити, призначити більш м`яке покарання та перерахувати термін його ув`язнення у повному обсязі.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.289 КК України та призначено йому покарання:

-за ч.2 ст.185 КК України у виді 2 років позбавлення волі;

-за ч.2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, за які ОСОБА_7 засуджений цим вироком і вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2022 року у виді трьох років позбавлення волі, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено останньому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з 30 червня 2022 року, зарахувавши у строк відбування покарання два дні затримання з 18 березня 2020 року по 19 березня 2020 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати, пов`язані із залучення експертів у розмірі 1797 грн. 95 коп.

Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 січня 2021 року та від 27 січня 2021 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, що суд першої інстанції призначив йому покарання, яке є явно несправедливим, внаслідок суворості, крім того, у судовому засіданні не був присутній потерпілий та не був допитаний головний свідок - водій евакуатора, який міг би підтвердити, що під час транспортування транспортного засобу усі документи були у нього ( ОСОБА_7 ) та що цей автомобіль він переганяв за проханням власника і не мав на думці вчинення кримінального правопорушення.

Також, апелянт вказує і на те, що він знаходиться у місцях позбавлення волі з 29 травня 2022 року і на час ухвалення оскаржуваного вироку, вже відбув покарання більше року. При цьому, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за даним вироком та вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2022 року, суд зарахував йому у строк призначеного покарання відбуте ним покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року у виді одного року позбавлення волі та частину відбутого покарання за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 березня 2021 року з 27 травня 2022 року по 29 червня 2022 року і два дні затримання - з 18 березня 2020 року по 19 березня 2020 року. Проте, за вироком Київського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року до нього не був застосований ОСОБА_9 , що, на його думку, є підставою для зміни ухваленого відносно нього вироку Ковпаківським районним судом м. Суми від 01 грудня 2020 року.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений повторно вказує на те, що злочин, передбачений ч.2 ст. 289 КК України, він не вчиняв, прямих свідків цього не було, а транспортуючи автомобіль, він виконував прохання його власника - ОСОБА_10 .

Крім того обвинувачений вказує, що при призначенні йому покарання, суд не врахував наявність у нього неповнолітньої доньки 2020 року народження.

Інші учасники даного кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Згідно з вироком, 09 жовтня 2020 року, близько 14 год. 00 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. 1-ша Набережна річки Стрілки, побачив ОСОБА_11 , яка у руках тримала свій мобільний телефон, який, у послідуючому, поклала до зовнішньої кишені своєї куртки. У цей час у ОСОБА_7 виник умисел, спрямований на умисне, таємне, повторне викрадення чужого майна ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, протиправно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистої наживи та самозбагачення, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення матеріальної шкоди ОСОБА_11 , ввпевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, в тому числі і остання, ОСОБА_7 , підійшовши до неї ззаду і із зовнішньої кишені куртки, яка знаходилась на потерпілій, таємно, викрав мобільний телефон «Meizu M6 Note 3/16» з карткою пам`яті «Kingston» об`ємом пам`яті 32 Gb, яка знаходилась в телефоні, а також сім-картки «ВФ Україна» з певним номером, вартість яких відповідно до висновку товарознавчої експертизи, складає у загальному розмірі 2128 грн.

З місця правопорушення ОСОБА_12 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 20 грудня 2020 року, ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку №38 по вул. Металургів у м. Суми, у невстановлений досудовим слідством час, вирішив заволодіти транспортним засобом «BMW 323 CI», 2000 року випуску, номерний знак « НОМЕР_1 », що фактично належить ОСОБА_10 та знаходився біля вказаного будинку. Так, реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , 20 грудня 2020 року, близько 15 год. 30 хв., шляхом використання мобільного телефону та сім-картки ПрАТ «ВФ Україна» з номером « НОМЕР_2 » викликав евакуатор.

В подальшому, 20 грудня 2020 року, близько 16 годин, водій евакуатора, не довідуючись про злочинний намір ОСОБА_7 , виконуючи вказівку останнього, завантажив автомобіль «BMW 323 CI», 2000 року випуску, номерний знак « НОМЕР_1 » на евакуатор та перевіз його до автогаражного кооперативу «Вікторія», що зареєстрований та фактично знаходиться по вул. Лисенка, 18 у м. Суми. З місця скоєного кримінального правопорушення ОСОБА_7 зник та автомобілем «BMW 323 CI», 2000 року випуску, номерний знак « НОМЕР_1 » розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди у розмірі 63 199 грн.

Вказані дії ОСОБА_7 було кваліфіковано за ч. 2 ст.289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку апеляційних доводів та вимог, думку прокурора, яка вважала рішення суду законним та обґрунтованим, просила залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повному обсязі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З матеріалів даного провадження вбачається, що судом першої інстанції, дії обвинуваченого ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.289 КК України.

При цьому, в апеляційній скарзі правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 185 КК України обвинуваченим не оскаржується, а тому, в цій частині законність вироку суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Що стосується незгоди обвинуваченого з кваліфікаціє його дій за ч.2 ст.289 КК України, з посилання на те, що вказаного злочину він не вчиняв, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 заперечував свою провину у незаконному заволодінні автомобілем «BMW 323 CI» та повідомив, що знайомий з його власником ОСОБА_13 , який 20 грудня 2020 року попрохав його перегнати вказаний на евакуаторі, що і було зроблено, і якби потерпілий його не попрохав, то автомобіль на евакуаторі він би не забирав.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що вона добре знає ОСОБА_7 , мала з ним стосунки і 20 грудня 2020 року він брав у неї телефон і з її картки перераховував гроші за послуги евакуатора. Пізніше вона дізналась, що ОСОБА_7 був здійснений угон автомобіля з вул. Металургів у м. Суми, а тому він і розраховувався її карткою, якою користувався, як і її мобільним телефоном.

Також, в якості свідка в судовому засіданні був допитаний ОСОБА_15 який пояснював, що був здійснений виклик евакуатора у грудні 2020 року з вул. Металургів у м. Суми, телефонував чоловік, а гроші сплачувала жінка з картки десь приблизно 800 грн. Водій ОСОБА_16 перевіз автомобіль за допомогою евакуатора до автогаражу на вул. Роменську, і як було повідомлено, у автомобіля щось сталося з кермом.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що 19-20 грудня 2020 року перебував разом з товаришем у автогаражах по АДРЕСА_3, де вони розпивали спиртні напої. Десь у темну пору доби, коли вже вони збиралися до дому, до них підійшли двоє чоловіків і попрохали залишити автомобіль біля його гаражу. Чи був автомобіль на евакуаторі, чи ні, він не пам`ятає, але сказали, що десь через дві-три доби заберуть і за це розрахуються, на що він погодився, а на наступний день прийшли працівники поліції і розповіли про угон автомобіля.

Крім вказаних пояснень обвинуваченого та свідків, судом було досліджено і зібрані у справі письмові докази, а саме:

- протокол проведення слідчого експерименту від 18 січня 2021 року з оптичним диском, під час перегляду якого було встановлено, що ОСОБА_7 , перебуваючи у статусі підозрюваного, чітко зазначав про знаходження автомобіля «BMW 323 CI» за адресою: м. Суми по вул. Металургів біля будинку 38, показував, як був розташований автомобіль та повідомив, що був викликаний евакуатор і під відео запис показав маршрут прямування евакуатора з автомобілем «BMW», а саме, до відкритої місцевості між гаражами за № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 автогаражного кооперативу «Вікторія» по вул. Лисенко,18 та показав місце відвантаження даного автомобіля;

- протокол огляду місця події від 21 грудня 2020 року - ділянки місцевості, а саме перехрестя вулиць Металургів та Реміснича у м. Суми, під час якого потерпілий ОСОБА_18 показав де знаходився автомобіль «BMW 323 CI» чорного кольору з державними номерами « НОМЕР_1 », та при цьому видав працівникам поліції ключі від автомобіля та технічний паспорт;

- протокол огляду місця події від 23 грудня 2020 року, в якому зафіксований огляд автогаражу кооперативу «Вікторія» за адресою: вул. Лисенко, 18 у м. Суми біля гаражу під №559, де знаходиться транспортний засіб «BMW 323 CI» чорного кольору, на якому відсутні державні номера та вказані особливості даного автомобіля.

- протокол огляду предмету від 22 грудня 2020, а саме, мобільного телефону Apple iPhone 7, чорного кольору, який належить ОСОБА_19 , в якому міститься інформація про вхідні, вихідні та пропущені дзвінки, а також про те, що 20 грудня 2020 року о 16 год.25 хв. через додаток «Приват» від громадянки ОСОБА_14 була здійснена оплата послуг безготівковим переказом;

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 11 січня 2021 року, під час якого водій ОСОБА_19 впізнав ОСОБА_7 , який замовляв перевезення транспортного засобу «BMW 323 CI» чорного кольору до кооперативу «Вікторія» 20 грудня 2020 року близько 16 год. біля будинку 38 по вул. Металургів в м. Суми;

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 13 січня 2021 року, під час якого свідок ОСОБА_20 впізнав ОСОБА_7 , як особу, який 20 грудня 2020 року близько 16 год. 30 хв. просив поставити автомобіль «BMW 323 CI» чорного кольору в гаражному кооперативі «Вікторія».

Усі вищезазначені докази зібрані у передбаченому законом порядку, сумнівів щодо належності та допустимості у колегії суддів не викликають, і саме після їх повного та всебічного дослідження, з наданням певної правової оцінки, суд і дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

З вказаною кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів погоджується в повному обсязі та, на спростування доводів апелянта, вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини останнього у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, в повному обсязі відповідає фактичним обставинам справи.

При цьому, посилання апелянта під час апеляційного розгляду на те, що в судове засідання потерпілий по вказаному епізоду не викликався і його думка щодо цього з`ясована не була, то на їх спростовування, колегія суддів зауважує, що в матеріалах даного провадження міститься заява ОСОБА_10 від 24 лютого 2022 року з проханням проводити усі судові засідання без його участі. Додатково потерпілий у заяві вказував, що стосовно міри покарання, яка має бути призначена ОСОБА_7 , покладається на розсуд суду.

Крім того, колегія суддів зауважує, що посилання обвинуваченого на те, що під час проведення слідчого експерименту він перебував у стані наркотичного сп`яніння, у нього була «ломка» і свої визнавальні показання він надав, тому що йому було зле і він хотів, щоб його скоріш відпустили, на що він, також, вказував і під час апеляційного розгляду, були предметом розгляду суду першої інстанції, і їм була надана належна правова оцінка з зазначенням того, що у такий спосіб останній намагається уникнути покарання за більш тяжкий злочин, оскільки визнаючи свої вину під час вказаного слідчого експерименту по епізоду крадіжки майна у потерпілої ОСОБА_11 , на перебування у стані наркотичного сп`яніння не наголошував.

Також, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений вказував, що під час досудового розслідування з боку працівників поліції на нього було здійснено психологічний тиск. При цьому, на запитання колегії судді чи звертався обвинувачений з цього приводу з відповідними заявами чи скаргами, ОСОБА_7 відповів відмовою.

З врахуванням такої позиції обвинуваченого, прокурором було запропоновано відкласти розгляд даної справи з метою перевірки повідомлених обвинуваченим обставин, і під час з`ясування думки, обвинувачений відповів, що заперечує щодо ініціювання такої перевірки, оскільки це потребує значного часу, а він бажає, щоб його кримінальне провадження було розглянуто у даному судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України доведена «поза розумним сумнівом», і під час апеляційного розгляду не було здобуто доказів та не встановлено обставин, за яких би дане провадження підлягало б закриттю, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу вказаного кримінального правопорушення, чи у зв`язку недоведеністю його вини, про що просили обвинувачений та його захисник у судовому засіданні.

При цьому, вважати, що обвинуваченому судом першої інстанції було призначено суворе покарання, на що посилається апелянт у своїх доводах, у колегії суддів підстави відсутні, з врахуванням наступного.

Так, ст.50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції, при визначенні розміру та міри покарання, яке слід призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.289 КК України, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім злочинів, які, згідно ст. 12 КК України, відносяться до категорії нетяжкого та тяжкого злочинів, особу винного, який на обліку у психіатричному та наркологічному диспансері не перебуває, є раніше неодноразово судимим, відсутність у нього постійного місця проживання та офіційного працевлаштування, наявність неповнолітньої дитини, а також, відсутність цивільних позовів.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом визнано часткове визнання ним своєї вини, щире каяття по епізоду викрадення мобільного телефону та повне відшкодування завданих збитків. Обставин, що обтяжують покарання судом встановлено не було.

Саме з врахуванням зазначеного, а також того, що покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, суд призначив ОСОБА_7 покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі, а за ч.2 ст. 289 КК України - у виді 5 років позбавлення волі.

Таке покарання, на спростовування доводів апелянта, колегія суддів вважає справедливим, та таким, що сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що наявність у ОСОБА_7 малолітньої дитини, на що вказує апелянт, не є безумовною та достатньою обставиною для призначення останньому більш м`якого покарання, оскільки істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, в апеляційній скарзі останнім не наведено.

Крім того, колегія суддів зауважує, що покарання за ч. 2 ст. 289 КК України було призначено ОСОБА_7 у мінімальному розмірі, при тому, що санкцією вказаної статті передбачено покарання за вчинення вказаного злочину у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі було призначено на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, за які ОСОБА_7 засуджений цим вироком і вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2022 року у виді трьох років позбавлення волі, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а тому, посилання апелянта на те, що при цьому суд не врахував, що він був засуджений вироком Київського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року і до нього не був застосований ОСОБА_9 , який слід застосувати у даному провадженні, є надуманими та безпідставними.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції відносно ОСОБА_7 було ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2023 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а обвинуваченим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання копії даної ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4