ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/125/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.382 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2025 року, в кримінальному провадженні № 0000218,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Курівці Тернопільського району Тернопільської області, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахується з моменту його затримання на виконання цього вироку.

Згідно вироку, постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.09.2023 (справа № 607/16932/23), яка набрала законної сили 22.09.2023, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

ОСОБА_7 , достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду та будучи ознайомлений з нею, діючи умисно, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.1291 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, вчинив дії щодо умисного невиконання постанови суду.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , будучи позбавленим права керування транспортним засобом, усвідомлюючи протиправний характер та значення своїх дій, діючи умисно, 09.03.2024 о 23:47 год, керуючи транспортним засобом марки «Mercedes Bens» моделі «190», номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Мазепи, 1, в м. Тернопіль Тернопільської області, був зупинений працівниками УПП в Тернопільській області ДПП.

09.03.2024 працівниками УПП в Тернопільській області ДПП відносно ОСОБА_7 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 630842 за ч.2 ст.130 КУпАП та винесено постанову серії БАВ №217381 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого ч.2 ст.122, ч.4 ст.126 КУпАП, тобто керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Таким чином, ОСОБА_7 не було добровільно виконано постанову суду, яка набрала законної сили, чим порушено один із основних принципів судочинства - обов`язковість судових рішень.

Крім того, постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.03.2024 (справа № 607/6438/24), яка набрала законної сили 02.04.2024, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

ОСОБА_7 , достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду та будучи ознайомлений з нею, діючи умисно, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.1291 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, вчинив дії щодо умисного невиконання постанови суду.

Реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , будучи позбавленим права керування транспортним засобом, усвідомлюючи протиправний характер та значення своїх дій, діючи умисно, 02.05.2024 о 18:32 год, керуючи транспортним засобом марки «Mercedes Bens» моделі «190», номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Тернопільській в с. Великий Глибочок Тернопільського району Тернопільської області, був зупинений працівниками СРПП відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області.

02.05.2024 працівниками СРПП відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області відносно ОСОБА_7 складено протоколи про адміністративне правопорушення серії ААД № 452705 за ч. 3 ст. 130 КУпАП та серії ААД № 452748 за ч.5 ст.126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, вчинене повторно протягом року), а також винесено постанову серії ББА №339367 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого ч.5 ст.121, ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП.

Таким чином, ОСОБА_7 , не було добровільно виконано постанову суду, яка набрала законної сили, чим порушено один із основних принципів судочинства - обов`язковість судових рішень.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2025 року змінити, та призначити йому покарання із застосуванням ст.75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням на 1 рік, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої вимоги мотивує тим, що вирок суду є надто суворим та таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого. Зазначає, що: судом необґрунтовано призначення найбільш суворого виду покарання, хоча санкція статті передбачає більш м`які види покарання; неодноразове притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, не може свідчити про підвищену суспільну небезпеку скоєного ним кримінального правопорушення, оскільки диспозиція ст.382 КК, за якою його засуджено, охоплює неодноразове притягнення винного до адміністративної відповідальності. За правопорушення, які передбачені ст.130 КУпАП він уже поніс відповідальність і саме невиконання рішень суду по ст.130 КУпАП призвели до кримінальної відповідальності за ст.382 КК; суд першої інстанції врахував лише визнання обвинуваченим вини, але не взяв до уваги його щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, як обставини, що пом`якшують покарання; щодо обставин, які характеризують його особу, обвинувачений просить врахувати, що відповідно до ст.89 КК України він раніше не судимий, має постійне місце роботи, де характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання, де проживає разом із матір`ю, яка є пенсіонером та частково перебуває на його утриманні. Також, наголошує, що має незадовільних стан здоров`я через хронічні захворювання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора, який заперечив проти доводів обвинуваченого та його захисника і просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і кваліфікація його дій за ч.1 ст.382 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому перевірці в ході апеляційного розгляду не підлягають.

Крім того, як слідує зі змісту вироку, він постановлений із застосуванням ч.3 ст.349 КПК України, а тому правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин вчинення інкримінованих обвинуваченому правопорушень не підлягає перевірці в ході апеляційного розгляду, оскільки вони ніким не оспорювалися під час судового розгляду.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про надмірну суворість призначеного покарання колегія суддів погоджується з ними частково з таких мотивів.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та правових позицій Верховного Суду України, що містяться у п. 1, 2 постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Покарання згідно ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, і має бути необхідним та достатнім для досягнення цієї мети. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

В своїй апеляційній скарзі стверджується, що вирок є надто суворим та таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принципі пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при визначенні виду покарання суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який не судимий в порядку ст.89 КК України, однак неодноразово вчиняв адміністративні правопорушення за ст.130 КУпАП, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку скоєного ним кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а тому обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для призначення покарання у виді позбавлення волі.

На переконання колегії суддів призначення обвинуваченому передбаченого санкцією ч.1 ст.382 КК України покарання у виді штрафу в розмірі від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян не буде достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст.50 КК України, а саме - виправлення засудженого і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Такий висновок підтверджується тим, що на обвинуваченого ОСОБА_7 раніше вже було накладено штрафи більшого розміру постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2023 року (справа №607/16932/23), та від 22 березня 2024 року (справа №607/6438/24), однак не зважаючи на ці стягнення ОСОБА_7 знову керував транспортним засобом 02 травня 2024 року, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.382 КК.

При цьому, окрім невиконання постанови суду про позбавлення його права керування всіма видами транспортних засобів на строк до 10 вересня 2024 року, ОСОБА_7 також допустив 02 травня 2024 року грубі порушення Правил дорожнього руху, в тому числі керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, за що працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 452705 за ч. 3 ст. 130 КУпАП та винесено постанову серії ББА №339367 про накладення на ОСОБА_7 адміністративного стягнення за ч.5 ст.121, ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що застосований судом першої інстанції вид покарання є обґрунтованим і повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення і даним про особу винного.

Разом з тим, при визначенні строку такого покарання суд першої інстанції не навів переконливих мотивів свого рішення в цій частині.

В даному випадку обвинуваченому, який вчинив кримінальне правопорушення та визнав свою вину, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, хоча санкція ч.1 ст.382 КК передбачає призначення покарання у виді позбавлення волі від одного до трьох років.

Таким чином, суд першої інстанції хоча і вказав про наявність обставин, які пом`якшують покарання, однак не дав їм належної оцінки при визначенні строку покарання.

Беручи до уваги зазначені обставини і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, а також дані про особу винного, який має незадовільний стан здоров`я через хронічні захворювання, постійне місце роботи, де характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання, де проживає разом із матір`ю, яка є пенсіонером та частково перебуває на його утриманні, враховуючи як обставину, що пом`якшує покарання визнання вини і щире каяття обвинуваченого, колегія суддів приходить до переконання, що строк призначеного судом першої інстанції покарання за своєю суворістю явно не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 408, ст. 414 КПК України є законні підстави для зміни вироку в цій частині і зменшення строку покарання у виді позбавлення волі до мінімального розміру, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню частково.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування ст.75 КК України, колегія суддів приходить до висновку, що вони є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах закону.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст.75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На переконання колегії суддів, в даному випадку відсутні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання, так як при постановленні вироку суд першої інстанції правильно врахував конкретні обставини справи і відомості про особу винного, який не судимий в порядку ст.89 КК України, однак неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за повторне керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність врахування судом першої інстанції таких обставин колегія суддів відхиляє, оскільки неодноразове вчинення обвинуваченим адміністративних правопорушень, передбачених ст. 130 КУпАП, тобто керування джерелом підвищеної небезпеки в стані алкогольного сп`яніння свідчить про систематичне ігнорування ним вимог закону і демонструє стійку протиправну поведінку обвинуваченого, який не зробив для себе правильних висновків.

Доводи апеляційної скарги про те, що диспозиція ст.382 КК, за якою засуджено ОСОБА_7 , охоплює неодноразове притягнення винного до адміністративної відповідальності є неналежними, оскільки в цій справі при призначенні покарання враховано не сам факт керування автомобілем і таким чином невиконання постанови суду про позбавлення права керування транспортними засобами, а взято до уваги те, що обвинувачений окрім того вчиняв інші грубі порушення Правил дорожнього руху керував джерелом підвищеної небезпеки в стані алкогольного сп`яніння, чим наражав на небезпеку життя і здоров`я інших учасників дорожнього руху.

Доводи апеляційної скарги про те, що за вказані діяння на обвинуваченого вже накладено стягнення за частинами другою і третьою ст.130 КУпАП (за те, що керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння 22 березня 2024 року і 02 травня 2024 року), наведених обставин не спростовує і жодним чином не свідчить про можливість його виправлення без відбування покарання

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, виправлення обвинуваченого і досягнення мети покарання та попередження нових кримінальних правопорушень не можливе без ізоляції від суспільства, а тому відсутні визначені ст.75 КК умови для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 звільнення від відбування основного покарання з іспитовим строком.

Керуючись ст.404, 405, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2025 року відносно ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

В решті вказаний вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді