ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/802/25 Справа № 201/3889/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисників ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 лютого 2025 року.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції послався на те, що доведеним є ризик переховування від суду обвинуваченого, так як ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину за який передбачена найсуворіше покарання з передбачених кримінальним кодексом і, розуміючи наслідки розгляду кримінального провадження, обвинувачений очевидно може спробувати уникнути суду.

Цей ризик підтверджується і тим, що обвинувачений на стадії досудового слідства був звільнений з під варти 29.12.2021 в зв`язку з закінченням строку дії запобіжного заходу і не проявив в подальшому поведінку яка б свідчила про відсутність наміру переховуватись. Навпаки, змінив місця проживання та уникнув досудового слідства і був затриманий лише внаслідок його розшуку.

Також ступінь ризику підсилюється наявністю воєнного стану на території України, під час якого уникнути суду легше ніж в мирний час.

Зазначає, що не виключений ризик вчинення іншого злочину обвинуваченим, так як останній обвинувачується у цьому кримінальному провадженні у вчиненні двох злочинів, а також обвинувачується у кримінальному проваджені, яке перебуває в Шевченківському районному суді м. Києва у вчиненні особливо тяжкого злочину, що свідчить про наявність ризику продовження протиправної діяльності. І хоча в даний час ОСОБА_7 не визнаний винуватим у вчинені жодного злочину, однак саме по собі обвинувачення вже свідчить про наявність цього ризику.

Вказує, що вирішуючи питання доцільності застосування найсуворішого запобіжного заходу, враховується вік та стан здоров`я обвинуваченого, його соціальні зв`язки, який одружений і має малолітню дитину, не працює, не судимий, однак обвинувачується у вчиненні ряду особливо тяжких злочинів, один з яких посягає на життя. Враховуються обставини злочину, описані в обвинувальному акті, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, яке являється особливо тяжким, ризик повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений з огляду на суть обвинувачення, що в своїй сукупності з ризиками свідчить, що менш суворий запобіжний захід ніж тримання під вартою не здатний забезпечити встановлені ризики, суспільне небезпека в даному випадку превалює над правом особи на свободу, а тому за необхідне є застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченого.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу слідчого судді, відмовити в задоволенні клопотання прокурор повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції, не дослідивши питання вагомості доказів причетності ОСОБА_7 до інкримінованих йому діянь, допустив неповний розгляд клопотання, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Зазначає, що ризики є недоведеними, твердження слідчого судді про неналежну поведінку ОСОБА_7 після звільнення з під варти 29.12.2021 року не відповідає дійсності та не ґрунтується на нормах Закону.

Вказує, що є недоцільним обрання запобіжного заходу оскільки ОСОБА_7 в іншому кримінальному провадженні вже обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Задовольняючи клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на те, що враховуються обставини злочину, описані в обвинувальному акті, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, яке являється особливо тяжким, ризик повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений з огляду на суть обвинувачення, що в своїй сукупності з ризиками свідчить, що менш суворий запобіжний захід ніж тримання під вартою не здатний забезпечити встановлені ризики, суспільне небезпека в даному випадку превалює над правом особи на свободу, а тому за необхідне є застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченого

Із таким рішенням суду першої інстанції апеляційний суд погоджується частково, зважаючи на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

В правовій позиції, викладеній у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» зауважено, що «національні органи жодного разу не розглядали можливість обрання іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою».

Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання прокурора були дотримані не в повному обсязі, оскільки постановлюючи ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому не враховано вимоги, передбачені ч. 4 ст. 182 КПК України, та належним чином не обґрунтовано неможливість визначення застави.

Таким чином, рішення суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, що, відповідно до ст. 412 КПК України, є підставою для скасування ухвали та постановлення нової ухвали судом апеляційної інстанції.

Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст.ст. 194, 331 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є можливим.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що доводи поданого клопотання є обґрунтованими.

Так, колегія суддів вважає, що доведеним є ризик переховування від суду обвинуваченого, так як ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину за який передбачена найсуворіше покарання з передбачених кримінальним кодексом і, розуміючи наслідки розгляду кримінального провадження, обвинувачений очевидно може спробувати уникнути суду.

Цей ризик підтверджується і тим, що обвинувачений на стадії досудового слідства був звільнений з під варти 29.12.2021 в зв`язку з закінченням строку дії запобіжного заходу і не проявив в подальшому поведінку яка б свідчила про відсутність наміру переховуватись. Навпаки, змінив місця проживання та уникнув досудового слідства і був затриманий лише внаслідок його розшуку.

Також ступінь ризику підсилюється наявністю воєнного стану на території України, під час якого уникнути суду легше ніж в мирний час.

Також, не виключений ризик вчинення іншого злочину обвинуваченим, так як останній обвинувачується у цьому кримінальному провадженні у вчиненні двох злочинів, а також обвинувачується у кримінальному проваджені, яке перебуває в Шевченківському районному суді м. Києва у вчиненні особливо тяжкого злочину, що свідчить про наявність ризику продовження протиправної діяльності. І хоча в даний час ОСОБА_7 не визнаний винуватим у вчинені жодного злочину, однак саме по собі обвинувачення вже свідчить про наявність цього ризику.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому для їх запобігання необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При цьому, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленому ризику, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: - особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, та встановлені ризики; - заяв про взяття на поруки обвинуваченого не надходило; - домашній арешт, з огляду на інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки відсутні відомості про міцні соціальні зв`язки за адресою, де буде проживати обвинувачений у разі обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Підстав для застосування судом до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Разом з тим, в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали стосовно ОСОБА_7 суд не навів будь-яких обставин чи фактів, які суд прийняв до уваги та не визначив альтернативний запобіжних захід.

Реалізуючи право суду на визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до переконання, що такий альтернативний запобіжний захід, у разі внесення суми застави, здатний запобігти встановленим ризикам, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на встановлені обставини кримінального провадження, даних про його особу.

Визначаючи розмір застави, колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_7 обвинувачуються в скоєні особливо тяжкого злочину, враховує вік та стан здоров`я обвинуваченого, його майновий стан та приходить до висновку, що застава в розмірі 400 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є достатньою у співставленні з існуючими ризиками та даними про особи обвинуваченого ОСОБА_7 для забезпечення виконання ним обов`язків, передбачених законом.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 лютого 2025 року.

Визначити ОСОБА_7 заставу в розмірі 400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 211 200 (один мільйон двісті одинадцять тисяч двісті) гривень.

Сума застави у національній грошовій одиниці може бути внесена, як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою заставодавцем.

У разі звільнення ОСОБА_7 з-під варти під заставу, покласти на нього обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою суду;

- не відлучатися із населеного пункту, де проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Термін обов`язків у разі внесення застави визначити до 20 лютого 2025 року.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у цій ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави обвинувачений ОСОБА_7 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Попередити обвинуваченого ОСОБА_7 , що в разі невиконання покладених на нього зобов`язань внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4