Провадження №1-кп/523/1636/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 року м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_4

обвинуваченого (підсудного) - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001496 від 30.09.2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Парутине Очаківського району Миколаївської області, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України на посаді машиніста газотурбінної команди газотурбінної групи електромеханічної бойової частини у військовому званні «матрос», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не має судимості в силу ст.89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В період часу з 17:00 годин 29.09.2024 по 03:40 годин 30.09.2024 року, підсудний ОСОБА_5 , перебуваючи біля будинку №25 по вулиці Ярослава Баїса в м.Одесі та побачивши неподалік припаркований належний потерпілому ОСОБА_6 автомобіль марки «ВАЗ» модель «2106» в кузові червоного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ринковою вартістю 26095,49 гривень (за висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи №СЕ-19/116-24/21307-АВ від 15.11.2024), впевнившись у відсутності уваги за його діями з боку сторонніх осіб, діючи умисно і з метою заволодіння транспортним засобом, реалізуючи виниклий у цей час корисливий умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, шляхом пошкодження замку правих передніх дверей, проник до салону зазначеного автомобіля, де вказаний підсудний шляхом замкнення розташованих під кермом автомобіля електричних дротів, запустив двигун і керуючи автомобілем, з місця вчинення злочину зник, заволодівши таким чином означеним транспортним засобом.

В судове засідання потерпілий ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, - не з`явився, надавши до суду заяву щодо розгляду кримінального провадження без його участі, у зв`язку з чим, суд з урахуванням позиції сторін процесу та з метою дотримання розумності строків судового розгляду, вирішив здійснити розгляд кримінального провадження за відсутністю означеного потерпілого.

Підсудний ОСОБА_5 повністю визнав свою провину по пред`явленому й викладеному в обвинувальному акті обвинуваченню у кримінальному провадженні, а будучи допитаним в судовому засіданні, пояснив суду про час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним при вказаних вище обставинах, не оспорюючи при цьому докази, які містяться у матеріалах досудового розслідування та фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України, суд за результатами попереднього обговорення з учасниками судового провадження змісту цієї норми закону та наслідків її застосування, визнав недоцільним за клопотанням прокурора дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, з`ясувавши, що учасники провадження правильно розуміють зміст цих положень закону, а також роз`яснивши їм про відсутність права оскарження фактичних обставин об`єднаного кримінального провадження в апеляційному порядку, суд упевнився в добровільності та істинності їх позиції.

За наведених підстав, суд вважає, що винність підсудного ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, фактичні обставини якого ним та ніким із учасників процесу не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджується наявними у матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не проводилось в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Попри те, органом досудового розслідування в обвинувальному акті і прокурором в суді при кваліфікації дій підсудного ОСОБА_5 за наведеним вище епізодом визначено вчинення ним інкримінованого діяння за ч.2 ст.289 КК України за ознакою повторності, з чим суд не може погодитись виходячи з наступного.

Повторністю кримінальних правопорушень як формою множинності згідно з нормативним приписом ст.32 КК України визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу (ч.1), а повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено чи знято, а також після відбуття покарання за кримінальний проступок (ч.4).

З огляду на п.2 примітки ст.289 КК України, відповідно до частини 2 цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або кримінальне правопорушення, передбачене статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 290, 410 цього Кодексу.

Єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторність» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторності», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів в одному кримінальному провадженні.

Отже, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізодів вчинення тотожних чи однорідних кримінальним правопорушень, для їх повторності не має значення, чи була особа засуджена за раніше вчинене кримінальне правопорушення. Однак, у випадку розгляду кримінальних проваджень стосовно однієї особи така обставина має значення, а тому повторність має місце лише у разі постановлення щодо особи обвинувального вироку за тотожний чи однорідний злочин в іншому кримінальному провадженні.

Аналогічну правову позицію за тотожних обставин провадження зробила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.09.2020 року по справі №591/4366/18 (пров.№51-1122км20), зазначивши про те, що з огляду на конституційний принцип презумпції невинуватості у випадку, коли щодо особи органом досудового розслідування розслідується чи судом розглядаються різні кримінальні провадження, одне з яких - стосовно першого однорідного чи тотожного злочину, існують підстави для кваліфікації наступного епізоду з урахуванням повторності, за відсутності обвинувального вироку суду; наявність іншого кримінального провадження стосовно особи, у тому числі на стадії судового розгляду, не є правовою підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких її обвинувачують, за ознакою «повторність».

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що стосовно підсудного ОСОБА_5 14.05.2021 року був постановлений вирок Очаківського міського суду за ч.2 ст.289, ст.ст.75, 76 КК України, яким призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік, строк випробування по якому закінчився 14.05.2022 року і протягом цього часу випробування питання щодо його скасування судом не вирішувалось, а 10.06.2024 року стосовно вказаного підсудного до іншого суду направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за ч.4 ст.185, ч.1 ст.289 КК, який станом на час розгляду цього кримінального провадження залишається нерозглянутим (з наданої прокурором довідки УІТ ГУНП).

Утім, за ст.89 КК України, такими, що не мають судимість, поміж іншого, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом (п.1).

Як виснував Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 17.09.2020 (по справі №739/1140/18), припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашено або знято, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків попередньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст.62 Конституції України та ч.1 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законом, і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.

З огляду на зазначені правові норми та принцип презумпції невинуватості, за відсутності вироку суду, який набрав законної сили, наявність кримінального провадження, в тому числі на стадії його судового розгляду, не породжує правових наслідків для юридичної оцінки наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких вона обвинувачується, а є лише версією органів досудового розслідування, яку вони доводять на підставі обов`язку доказування відповідно до вимог ч.1 ст.92 КПК України.

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження (ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України).

Таким чином, зважаючи на встановлені в суді обставини розглядуваного кримінального провадження, позиція сторони обвинувачення щодо кваліфікації інкримінованого ОСОБА_5 діяння за ч.2 ст.289 КК за ознакою повторності, незважаючи при цьому на позицію сторони захисту, - є безпідставною і зайвою.

Окрім того, суд зауважує на тому, що визначена органом досудового розслідування у розглядуваному обвинувальному акті вартість належного потерпілому ОСОБА_6 транспортного засобу в розмірі 82332,80 гривень не відповідає фактичним обставинам визнаного доведеним в суді обвинуваченні та висновкам судової транспортно-товарознавчої експертизи №СЕ-19/116-24/21307-АВ від 15.11.2024, за якими ринкова вартість означеного транспортного засобу складає 26095,49 гривень, у зв`язку з чим доведеною у кримінальному провадженні та в суді належить вважати визначену експертним шляхом вартість належного зазначеному потерпілому транспортного засобу, а тому наведена у обвинувальному акті вартість цього транспортного засобу підлягає коригуванню.

Відтак, в порядку ст.337 КПК України суд доходить висновку про помилкову кваліфікацію стороною обвинувачення дій підсудного ОСОБА_5 у розглядуваному кримінальному провадженні за ч.2 ст.289 КК України за ознакою повторності, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого означена ознака підлягає виключенню з визнаного доведеним в суді обвинувачення, а дії вказаного підсудного належить кваліфікувати за ч.1 ст.289 КК України.

Внаслідок викладеного і приймаючи до уваги наведені обставини, судом встановлено, що підсудний ОСОБА_5 своїми умисними діями вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, а тому його дії кваліфіковані судом за ч.1 ст.289 КК України.

Так, за ч.1 ст.289 КК України кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає за незаконне заволодіння транспортним засобом, що карається обмеженням волі на строк від трьох до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

При цьому суд ураховує приписи п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за якими під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст..289 КК) слід розуміти умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки або під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо, а цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, або встановлення контролю над транспортним засобом у разі заволодіння ним під час руху.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.65, ч.2 ст.50 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Внаслідок означених вимог закону, при призначенні покарання підсудному ОСОБА_5 у цьому кримінальному провадженні, суд приймає до уваги характер і обставини вчиненого ним, суспільну небезпечність доведеного в суді кримінального правопорушення, яке в силу ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів проти безпеки руху або експлуатації транспорту, що мало місце в умовах воєнного стану в Державі та збройної агресії рф проти України, а також судом ураховується у певній мірі викладені у відповідних заявах позиція потерпілого ОСОБА_6 з цього приводу, його відмова від подачі цивільного позову у кримінальному провадженні та відсутність матеріальних збитків внаслідок повернення майна потерпілому під зберігальну розписку, характеризуючі дані вказаного підсудного, молодий вік та стан здоров`я останнього.

Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що підсудний ОСОБА_5 - свою провину у розглядуваному кримінальному провадженні визнав повністю та під час допиту і промови в суді просив суворо не карати, запевняючи у бажанні продовжити військову службу у лавах ЗСУ; зі слів та згідно копії військового квітка - у 2023 році поступив і проходив навчання у військово-морському коледжі НУ «Одеська морська академія», але в подальшому був відрахований і в теперішній час проходить строкову військову службу; не має судимості в силу ст.89 КК України, але на розгляді іншого суду (м.Миколаїв) перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за його обвинуваченням за ч.4 ст.185, ч.1 ст.289 КК України; з осені 2023 року є військовослужбовцем ЗСУ у військовому званні «матрос», де під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 характеризується посередньо і притягався до дисциплінарної відповідальності; забезпечений місцем реєстрації в Миколаївській області та до затримання тимчасово проживав на території м.Одеси; на обліку в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» та КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР не перебуває; неодружений, але має та підтримує соціальні зв`язки з сім`єю і молодшою сестрою ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), сукупність чого свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства та обумовлює висновок про доцільність застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За приписами ст.ст.66, 67 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_5 , як визначено у обвинувальному акті та з чим також погоджується і суд, слід віднести щире каяття, а обставин, що обтяжують покарання вказаного підсудного, у кримінальному провадженні не встановлено.

Положення ч.ч.1, 3 ст.75 КК України встановлюють, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, у разі не вчинення останнім протягом визначеного іспитового строку нового кримінального правопорушення і виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до ст.ст.61, 65 КК України, обираючи за вчинене підсудним ОСОБА_5 діяння визначені у санкції ч.1 ст.289 цього Кодексу вид і розмір покарання, ураховуючи презумпцію призначення більш м`якого покарання (ч.2 ст.65 КК) та встановлену законом заборону призначення військовослужбовцям строкової служби покарання у виді обмеження волі (ч.3 ст.61 КК), суд вважає за єдине можливе призначити вказаному підсудному покарання у виді позбавлення волі в межах наведеної санкції.

На підставі сукупності викладеного, при визначенні виду та міри покарання у даному кримінальному провадженні, приймаючи до уваги досліджені під час судового розгляду обставини доведеного в суді підсудному ОСОБА_5 обвинувачення, характер і тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих і відсутність обтяжуючих покарання обставин, наведені вище характеризуючі дані про особу останнього, комплексність яких обумовлюють можливість його виправлення в умовах суспільства, суд у контексті ст.ст.50, 61, 65 КК України вважає слушними доводи сторін в цій частині у їх промові під час судових дебатів та доходить висновку про те, що обґрунтованим і достатнім для виправлення вказаного підсудного та недопущення вчинення ним нових кримінальних правопорушень доцільним уявляється призначення йому покарання у виді позбавлення волі в межах мінімального строку, встановленого ч.1 ст.289 цього Кодексу, із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та з покладенням на підсудного відповідних обов`язків в порядку ст.ст.75, 76 цього ж Кодексу.

При цьому слід виходити з того, що нагляд за військовослужбовцями, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється командирами військових частин, а стосовно інших осіб - уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого (ч.4 ст.76 КК України, ст.163 КВК України).

Відповідно ж до ч.1 ст.377 КПК України, якщо обвинувачений тримається під вартою, суд звільняє його з-під варти в залі судового засідання, зокрема у разі звільнення від відбування покарання, внаслідок чого раніше застосований судом до підсудного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою підлягає скасуванню судом, а вказаний підсудний, - звільненню з-під варти в залі суду.

В силу ст.72 КК України та ураховуючи термін попереднього ув`язнення підсудного ОСОБА_5 у цьому кримінальному провадженні з часу його затримання в порядку ст.208 КПК України 30.09.2024 року до дати постановлення цього вироку, суд вважає, що означений термін підлягає зарахуванню до строку призначеного за цим вироком покарання за правилами, передбаченими в ч.1 ст.72 КК.

Питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні, суд вирішує в порядку ст.100 КПК України, а щодо арешту майна та процесуальних витрат, - в силу ст.ст.174, 124-126 цього ж Кодексу, відповідно.

Керуючись ст.ст.100, 124-126, 174, ч.3 ст.349, ст.ст.369-371, 373-374, 377 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.289 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.75, ч.ч.1, 3 ст.76 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, якщо протягом визначеного іспитового строку випробування зазначена особа не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації та виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Відповідно до ч.4 ст.76 КК України, ст.163 Кримінально-виконавчого кодексу України, виконання вироку та нагляд за засудженим ОСОБА_5 протягом строку випробування, - покласти на командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на період проходження військової служби у ЗСУ, а у разі звільнення засудженого з військової служби, - на відповідний уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання вказаного засудженого.

Виходячи з вимог ст.377 КПК України, запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, - скасувати, звільнивши його з-під варти в залі суду.

В порядку ст.ст.72, 63 КК України, в строк покарання ОСОБА_5 зарахувати термін його попереднього ув`язнення у цьому кримінальному провадженні з 30.09.2024 року до дня постановлення вироку.

Згідно зі ст.174 КПК України, арешт на майно у кримінальному провадженні, накладений за ухвалою слідчого судді від 02.10.2024, на автомобіль ВАЗ 21061 в кузові червоного кольору, державний знак НОМЕР_2 , - скасувати.

В силу ст.100 КПК України, речові докази у об`єднаному кримінальному провадженні:

-сліди пальців рук, які поміщені до спеціального пакету №ІSR0207187, вилучені в ході огляду місця події - автомобілю марки ВАЗ 221061 НОМЕР_2 , та дактилоскопічна картка на ім`я ОСОБА_5 , яку упаковано до паперового конверту, що зберігаються в камері схову ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (квитанція №299 від 15.10.2024), - зберігати в матеріалах досудового розслідування кримінального провадження.

-акумулятор марки Titanium Fiamm 1,2 60P EN 50342-1 W3-C2-V2-E1, який зберігається в камері схову ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (квитанція №298 від 15.10.2024), - повернути за належністю власнику.

За приписами ст.ст.124, 126 КПК України, процесуальні витрати у кримінальному провадженні, за проведення експертних досліджень, в сумі 7163,10 гривень (3183,60+3979,50), - стягнути з ОСОБА_5 на користь держави.

Копії вироку вручити під розписку прокуророві та ОСОБА_5 , надати іншим заінтересованим особам, а також направити до ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області та до військової частини НОМЕР_1 , - для виконання в частині, що стосується їх відповідних повноважень.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1