Дата документу 20.02.2025 Справа № 335/4664/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/4664/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/289/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 20 лютого 2025 року у місті Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Щастя, Жовтневого району Луганської області, яка перебувала на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Василівського районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , засудженої вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2024 року за ч.7 ст.111-1 КК України,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції,

захисника адвоката ОСОБА_8 .

Захисник-адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 27 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років, з конфіскацією майна, яке належить їй на праві приватної власності.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2024 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, приєднавши додаткові покарання, передбачені санкціями ч.2 ст. 111 та ч.7 ст. 111-1 КК України, у випадку та порядку, передбачених цих Кодексом, і остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років, з конфіскацією майна, яке належить їй на праві приватної власності та з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, що надають публічні послуги на строк 15 (п`ятнадцять) років.

На підставі ст.54 КК України позбавлено ОСОБА_6 спеціального звання - «сержант поліції».

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного її затримання.

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржуваний вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження згідно з п.3 ч.1 ст.284 КПК України через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що стосовно ОСОБА_6 під час досудового та судового слідства не здобуто жодних переконливих доказів, які б підтверджували її вину в пред`явленому їй обвинуваченні, і оцінка яких була б позбавлена обґрунтованих сумнівів щодо доведеності участі обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, а відповідно до положень ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

ОСОБА_6 , будучи громадянкою України, добровільно зайняла посаду в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території після того, як вже була звільнена зі служби в поліції, тобто своїми умисними діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.7 ст.111-1 КК України, але ніяк ні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Захист вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджений той факт, що ОСОБА_6 на час окупації м.Кам`янка-Дніпровська збройними формуваннями РФ і до моменту її звільнення з органів Національної поліції України (23 травня 2022 року), тобто на час вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, була працівником правоохоронного органу Національної поліції України.

Захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_6 раніше була засуджена вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 31 січня 2024 року за те, що приблизно з червня 2022 року добровільно вступила до лав незаконного правоохоронного органу, створеного на території тимчасово окупованого м.Кам`янка-Дніпровська Запорізької області. Тобто, ОСОБА_6 зайняла посаду у вищевказаному незаконно створеному правоохоронному органі після того, як вже була звільнена зі служби в поліції.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору достатності та їх взаємозв`язку, приймаючи до уваги, що стороною обвинувачення не надані інші докази, які беззаперечно можуть довести вину обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, захист вважає, що пред`явлене обвинувачення не доведено в судовому засіданні, а тому на його думку кримінальне провадження необхідно закрити з підстав, встановлених п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, а ОСОБА_6 необхідно виправдати.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 , будучи громадянкою України, перебуваючи на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Василівського районного управління ГУНП в Запорізької області, у званні сержанта поліції, вчинила перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, тобто державну зраду, та почала проходити службу в «Народній міліції м. Кам`янка-Дніпровська» (мовою оригіналу - «Народная милиция г. Каменка-Днепровская») за таких обставин.

Згідно з наказом начальника ГУНП в Запорізькій області №16 о/с від 12 січня 2021 року ОСОБА_6 , як сержанта поліції, призначено на посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Василівського районного управління ГУНП в Запорізької області.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», правоохоронні органи - це органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Наказом №792 о/с від 23 травня 2022 року на підставі п.6 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_6 звільнено зі служби в поліції.

Отже ОСОБА_6 до 23 травня 2022 року являлася службовою особою - працівником правоохоронного органу.

Згідно зі ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини; надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_6 присягнула на вірність Українському народові та зобов`язалася усвідомлюючи свою високу відповідальність, вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

Водночас ОСОБА_6 складеної нею присяги не дотрималася та в умовах, коли Український народ героїчно протистоїть російському агресору, у порушення вимог ст. 1, 2, 17 Конституції України, ст.ст. 2, 63 Закону України «Про Національну поліцію», зрадила Українській державі та всьому Українському народові, вчинивши злочин проти основ національної безпеки України за таких обставин.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до ч.1 ст. 17, ч.1 ст. 65 Конституції України, захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. До системи адміністративно - територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема, Запорізька область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст.ст. 72, 73 Конституції України, питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Всупереч нормам міжнародного гуманітарного права президент Російської Федерації (далі - РФ) володимир путін, а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року та вимогам ч.4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09 грудня 1981 року №36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (XXV) від 21 грудня 1965 року №2131 (XX), від 14 грудня 1974 року №3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил рф на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці збройних сил рф, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Автономній республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, Запорізькій інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили часткову окупацію території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Згідно з Указом Президента України ОСОБА_9 № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому неодноразово продовжено.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Після початку агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців збройних сил РФ було тимчасово окуповано частину Василівського району та його територіальних громад, а також частину інших населених пунктів на території Запорізької області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами, які наданий час контролюються та утримуються російськими військами.

З метою встановлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади на територіях населених пунктів Запорізької області, які на даний час контролюються та утримуються російськими військами, представниками РФ з числа своїх громадян та місцевого населення Запорізької області були сформовані підрозділи силового блоку, які вчиняють діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

У свою чергу, ОСОБА_6 , будучи громадянкою України, перебуваючи на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 Василівського районного управління ГУНП в Запорізької області, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшої окупації рф частини території Василівського району та його територіальних громад, а також частини інших населених пунктів на території Запорізької області, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади рф, бажаючи допомогти окупаційній адміністрації рф та зробити свій особистий внесок для утворення та функціонування на території Запорізької області та, зокрема, на території м. Кам`янка-Дніпровська Василівського району Запорізької області системи органів державної влади рф, у тому числі правоохоронної, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, приблизно у першій половині травня 2022 року, але не пізніше 23 травня 2022 року (більш точного часу в ході проведення досудового розслідування встановити не виявилось за можливе) і до теперішнього часу, в період проведення військових дій на території Запорізької області, використовуючи теоретичні знання і практичні навики, отримані в Україні, перейшла на бік ворога, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою рф, після чого виконувала вказівки і розпорядження керівників окупаційної адміністрації рф, здійснювала патрулювання на території м. Кам`янка-Дніпровська Василівського району Запорізької області, усвідомлюючи, що в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, вказане шкодить суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Отже ОСОБА_6 з власної ініціативи добровільно розпочала «службу» в підпорядкуванні окупаційної адміністрації рф, а саме у незаконно створеному органі - «Народній міліції м. Кам`янка-Дніпровська» (мовою оригіналу - «Народная милиция г. Каменка-Днепровская»), завдаючи шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, тим самим вчинила перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, тобто державну зраду та почала проходити службу в «Народній міліції м. Кам`янка-Дніпровська» (мовою оригіналу - «Народная милиция г. Каменка-Днепровская»).

Таким чином, громадянка України, ОСОБА_6 вчинила державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, тобто вчинила злочин, передбачений ч.2 ст. 111 КК України.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 розглядалось у суді першої інстанції у порядку, передбаченому главою 24-1 Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень КПК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури "in absentia" припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Так, у рішенні "Медєніца проти Швейцарії" Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа "Сейдовіч проти Італії"). Повідомлення має бути зроблене офіційно, а твердження про наявність повідомлення з листів родичів або від співробітників засобів масової інформації (справа "Шомоді проти Італії"), є необґрунтованими.

Відповідно до вимог статті 297-5 КПК України, повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

У цьому провадженні вказаних вимог було дотримано як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, а також апеляційного провадження, що стороною захисту не заперечується та не спростовано.

Зокрема, повістка про виклик обвинуваченої ОСОБА_6 в судове засідання суду апеляційної інстанції була опублікована у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» випуск №33 (7958) від 13 лютого 2025 року; повідомлення про дату, час та місце розгляду провадження також розміщено на офіційному веб-сайті Судової влади.

Заслухавши доповідь судді; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального закону дотримано не в повній мірі, з огляду на таке.

Згідно з матеріалами провадження, в суді першої інстанції захисник наполягав на відсутності в діях ОСОБА_6 складу інкримінованого їй правопорушення та вказував серед іншого на недоведеність самого факту проходження обвинуваченою служби у незаконно створеному органі «Народній міліції м.Кам`янка-Дніпровська» тощо.

При апеляційному розгляді захисник притримувався такої ж позиції, вказавши на неправильну кваліфікацію дій обвинуваченої і на те, що раніше остання вже була засуджена за ч.7 ст.111-1 КК України фактично за ті самі діяння.

За результатом судового розгляду провадження суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні, інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 України, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненій в умовах воєнного стану.

Остаточне покарання обвинуваченій призначено на підставі ч.4 ст.70 КК України, з урахуванням попереднього вироку щодо ОСОБА_6 Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 31 січня 2024 року за ч.7 ст.111-1 КК України, копія якого міститься в матеріалах провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначеним вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 31 січня 2024 року ОСОБА_6 засуджена за те, що вона, будучи громадянкою України, приблизно з червня 2022 року (більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлені), перебуваючи на території м.Кам`янка-Дніпровська Василівського району Запорізької області, яке з 02 березня 2022 року і на час складення обвинувального акту знаходиться під окупацією збройних сил російської федерації (далі - ЗС рф), діючи умисно, маючи відповідну освіту, фахові знання, управлінські навички та досвід роботи у правоохоронному органі понад 3 роки, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, прийняла пропозицію невстановлених осіб із числа представників окупаційної влади м.Кам`янка-Дніпровська та добровільно вступила до лав незаконного правоохоронного органу, створеного на території тимчасово окупованого м.Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, який мав назву «Кам`янко-Днепровский районный отдел милиции», а у подальшому - відділ поліції №2 Управління внутрішніх справ по м. Василівка та Василівському району Головного управління МВС по Запорізькій області та зайняла посаду інспектора (з виконання адміністративного законодавства) групи виконання адміністративного законодавства (мовою оригіналу - инспектора (по исполнению административного законодательства) группы по исполнению административного законодательства).

Таким чином, ОСОБА_6 , будучи громадянкою України, добровільно зайняла посаду в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, тобто своїми умисними діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.7 ст. 111-1 Кримінального кодексу України.

За вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_6 засуджена до 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, що надають публічні послуги на строк 15 років та з конфіскацією всього належного на праві власності засудженій майна.

Вказаний вирок суду набрав законної сили.

В свою чергу, в оскаржуваному вироку, формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, суд серед іншого зазначив, що ОСОБА_6 приблизно у першій половині травня 2022 року, але не пізніше 23 травня 2022 року (більш точного часу в ході проведення досудового розслідування встановити не виявилось за можливе) і до теперішнього часу, в період проведення військових дій на території Запорізької області, використовуючи теоретичні знання і практичні навики, отримані в Україні, перейшла на бік ворога, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою рф, після чого виконувала вказівки і розпорядження керівників окупаційної адміністрації РФ, здійснювала патрулювання на території м. Кам`янка-Дніпровська Василівського району Запорізької області, усвідомлюючи, що в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, вказане шкодить суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Отже, ОСОБА_6 з власної ініціативи добровільно розпочала «службу» в підпорядкуванні окупаційної адміністрації рф, а саме у незаконно створеному органі - «Народній міліції м. Кам`янка-Дніпровська» (мовою оригіналу - «Народная милиция г. Каменка-Днепровская»), завдаючи шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, тим самим вчинила перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, тобто державну зраду та почала проходити службу в «Народній міліції м. Кам`янка-Дніпровська» (мовою оригіналу - «Народная милиция г. Каменка-Днепровская»).

Таким чином, громадянка України, ОСОБА_6 вчинила державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, тобто вчинила злочин, передбачений ч.2 ст.111 КК України.

Отже, згідно з висунутим обвинуваченням, з яким погодився і суд першої інстанції, перехід ОСОБА_6 на бік ворога полягав саме в тому, що остання з власної ініціативи добровільно розпочала «службу» в підпорядкуванні окупаційної адміністрації рф, а саме у незаконно створеному органі - «Народній міліції м.Кам`янка-Дніпровська» (мовою оригіналу - «Народная милиция г. Каменка-Днепровская»).

При цьому в обвинувальному акті та в оскаржуваному вироку зазначено, що ОСОБА_6 розпочала службу у вищевказаному незаконно створеному органі у першій половині травня 2022 року, але не пізніше 23 травня 2022 року і вчиняє ці дії до теперішнього часу (на час ухвалення вироку).

Разом з цим, як зазначено вище, попереднім вироком суду ОСОБА_6 вже була засуджена за те, що вона добровільно вступила до лав незаконного правоохоронного органу, створеного на території тимчасово окупованого м.Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, який мав назву «Кам`янко-Днепровский районный отдел милиции», а у подальшому - відділ поліції №2 Управління внутрішніх справ по м. Василівка та Василівському району Головного управління МВС по Запорізькій області та зайняла посаду інспектора (з виконання адміністративного законодавства) групи виконання адміністративного законодавства (мовою оригіналу - инспектора (по исполнению административного законодательства) группы по исполнению административного законодательства).

Проте, в цьому вироку зазначено, що ОСОБА_6 вступила до лав незаконного правоохоронного органу, створеного на території тимчасово окупованого м.Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, приблизно з червня 2022 року.

На викладене суд першої інстанції уваги не звернув та не перевірив належним чином всі обставини провадження та доводи сторони захисту.

В свою чергу, ретельне з`ясування всіх фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_6 правопорушення, серед іншого і перевірка часу вчинення цього правопорушення, має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема і задля унеможливлення повторного притягнення обвинуваченої особи до кримінальної відповідальності за одні і ті самі діяння.

Так, відповідно до положень ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Статтею 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У частині 1 ст.4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Сергій Золотухін проти росії», сформулював позицію, згідно з якою ст. 4 Протоколу № 7 трактується як заборона кримінального переслідування особи двічі за правопорушення, якщо воно випливає з ідентичних фактів, які є по суті тими самими.

У рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «А та Б проти Норвегії» (рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2016 року) зазначено, що матеріальні критерії для визначення того, чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають у себе:

- чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки inabstrakto, але й inconcreto, різних аспектів соціально неправомірної поведінки;

- чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві, так і на практиці) одного і того ж оспорюваного діяння (idem);

- чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання в збиранні, а також оцінці доказів шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні, також використовувалися в іншому провадженні;

- і перш за все чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше, з тим, щоб особа, якої вони стосуються, не несла надмірний тягар.

На викладене вказав Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2021 року, справа № 577/4109/19, провадження № 51-5277км20.

Колегія суддів зважає і на те, що у вищезгаданому рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Сергій Золотухін проти росії» Суд окрім іншого зазначив, що підхід, при якому робиться наголос на правовій кваліфікації двох правопорушень, є занадто обмежувальним у тому, що стосується прав людини, бо якщо Суд обмежуватиметься висновком про те, що особа була притягнута до суду за правопорушення, які мають різну правову кваліфікацію, він ризикує підірвати гарантії, закріплені в статті 4 Протоколу №7 замість того, щоб робити їх реальними і ефективними, як того вимагає Конвенція.

Таким чином, Суд вважає, що стаття 4 Протоколу №7 має розумітись як заборона переслідування або судового розгляду справи про друге «правопорушення», якщо це правопорушення ґрунтується на однакових фактах або фактах, які, по суті, є тими же самими.

Гарантії, закріплені в статті 4 Протоколу №7 починають діяти з початком нового судового переслідування, коли попереднє виправдання або засудження особи вже набуло сили resjudicata. На цьому етапі наявні матеріали справи будуть обов`язково включати рішення, яким закінчилося перше кримінальне провадження, а також перелік звинувачень, висунутих заявнику у зв`язку з новою справою. Як правило, ці документи містять виклад фактів, що стосуються правопорушення, за яке заявник уже судився, а також виклад фактів, що стосуються нового правопорушення. На думку Суду, такий виклад фактів являє собою підхожу відправну точку для розгляду питання про те, чи є ці факти тотожними або по суті такими же самими. Суд підкреслює, що не має значення, яка частина нових звинувачень врешті-решт була прийнята або відхилена в рамках нового провадження, оскільки стаття 4 Протоколу №7 містить гарантії проти того, щоб особа вдруге поставала перед судом або піддавалася ризику бути покараною, а не заборону другого засудження або виправдання особи.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді цього провадження з боку суду першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, оскільки суд не здійснив повного і всебічного дослідження всіх обставин, що мають істотне значення, що не відповідає вимогам ст.ст.94,370 КПК України.

Допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим, оскаржуваний вирок суду, відповідно до вимог ст.ст. 407, 409, 412 КПК України, підлягає безумовному скасуванню.

Діючи в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів не може виправити вказані недоліки, оскільки для цього необхідно повторно дослідити обставини провадження та надані сторонами докази, проте відповідних клопотань від учасників провадження не надходило.

Тому, виходячи із засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст.7-9 КПК України, скасовуючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в цій ухвалі апеляційного суду, повно та всебічно дослідити обставини провадження, перевірити належним чином всі доводи сторони захисту та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Оскільки, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, мають ретельно перевірятися судом першої інстанції в ході нового розгляду.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 409, 412, 415 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 27 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4