СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/1236/25
ун. № 759/4137/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року слідчий суддя Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , дослідивши скаргу захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на незаконне затримання, в порядку ч. 1 ст. 206 КПК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва надійшла скарга захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на незаконне затримання, в порядку ч. 1 ст. 206 КПК України.

Захисник ОСОБА_2 просить постановити ухвалу, якою визнати незаконним затримання ОСОБА_4 оформлене протоколом затримання від 20.02.2025 року та звільнити з-під варти ОСОБА_3 . В обґрунтування скарги посилається на те, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року у справі №761/13316/24 ОСОБА_3 було звільнено з-під варти в залі суду у зв`язку зі зміною запобіжного заходу із тримання під вартою на особисте зобов`язання також покладено обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України до 09.06.2024 року або до здійснення фактичної передачі компетентним органам ОАЕ. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2025 року у справі № 757/2581/25-к ОСОБА_4 було продовжено строк дії обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, до вирішення Офісом Генерального прокурора питання про його фактичну видачу строком до 23 березня 2025 року. ОСОБА_3 виконував обов`язки покладені на нього ухвалою суду передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, строк дії ухвали не закінчився, зміна запобіжного заходу на більш суворий не здійснювалась, підстав для затримання ОСОБА_3 визначених ст. 208 КПК України не було.

Перевіривши скаргу, слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_3 затримано 20.02.2025 начальником сектору РЗЗГ ВКП Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_5 , з метою арешту та подальшої екстрадиції до Об`єднаних Арабських Еміратів, про що складено відповідний протокол.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України, «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон) попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Частиною 3 ст. 1 вказаного Закону встановлено, що тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 206 КПК України, кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 206 КПК України якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 206 КПК України слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Отже, стаття 206 КПК України надає слідчому судді специфічні повноваження щодо перевірки наявності підстав позбавлення особи свободи (зокрема, наявності судового рішення тощо) та звільнення такої особи, якщо за результатами такої перевірки відповідних підстав не буде встановлено або забезпечено проведення у найкоротший строк розгляду клопотання прокурора, слідчого про застосування запобіжного заходу. Таким чином, наведені вище положення статті 206 КПК України мають на меті забезпечення процесуального механізму звільнення слідчим суддею будь-якої особи, яка позбавлена свободи за відсутності судового рішення, та застосовуються саме в таких випадках. При цьому вказаний механізм не включає процедур оскарження рішень, дій чи бездіяльності працівників правоохоронних органів, пов`язаних із затриманням особи в порядку, передбаченому статтею 208 КПК України, post factum, оскільки відповідні заперечення особа може висловити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу та/або під час підготовчого судового засідання й судового розгляду кримінального провадження по суті. Така правова позиція щодо застосування статті 206 КПК України висвітлена у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 травня 2019 року у справі № 766/22242/17.

При цьому, законодавець визначає, що постановлення слідчим суддею ухвали щодо негайної доставки до нього особи, яка позбавлена свободи, здійснюється лише в тому разі, якщо отримані слідчим суддею відомості створять у нього обґрунтовану підозру вважати, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності правових підстав для такого позбавлення.

В той же час 21.02.2025 року у провадженні слідчого судді ОСОБА_6 перебувало на розгляді клопотання керівника Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 про застосування до громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_3 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Караганда Республіки Казахстан, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , екстрадиційного арешту з метою фактичної передачі іноземній державі.

Вказане клопотання слідчого розглядалося за безпосередньої участі захисника ОСОБА_2 , який не позбавлений був можливості доводи, викладені у скарзі, заявляти під час вирішення слідчим суддею питання щодо доцільності застосування до його підзахисного екстрадиційного арешту. За наслідками розгляду клопотання до ОСОБА_3 застосовано екстрадиційний арешт до фактичної передачі компетентним органам Об?єднаних Арабських Еміратів, а саме: до 28.02.2025 включно. Вказана ухвала підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

З урахуванням викладеного вище, не отримано відомостей, які б створювали обґрунтовану підозру вважати, що ОСОБА_3 був затриманий за відсутності правових підстав.

Відтак, у відповідності до зазначених приписів кримінального процесуального закону наявне відповідне процесуальне рішення на підставі якого ОСОБА_3 утримується під вартою.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 206, 208, 309, 372, 532 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на незаконне затримання, в порядку ч. 1 ст. 206 КПК України.

Ухвала може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1