ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1701/22 Номер провадження 11-кп/814/1657/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000202 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 - захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крута Балка, Новосанжарського району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, не працюючого, офіційно не одруженого, не є особою з інвалідністю, раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 встановлено обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 03.10.2022 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Скасовано накладений арешт на майно, вирішено порядок стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 03.10.2022 близько 20:00 год ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прибув до місця мешкання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 з метою пошуку своєї співмешканки ОСОБА_11 , яка була там відсутня та почав гучно стукати в двері та вікна будинку, висловлюючи при цьому погрози вбивством мешканцям будинку. Почувши погрози ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , взявши з собою для захисту кухонний ніж, відчинив двері та до будинку зайшов ОСОБА_7 .

У подальшому, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розпочався конфлікт, який переріс у бійку, під час якої у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відібрав з рук ОСОБА_9 ніж, та умисно наніс клинком ножа два удари у ліву та праву передню частини грудної клітини останнього. Після цього його дії зупинила ОСОБА_10 .

У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями у вигляді ножових поранень, ОСОБА_9 був доставлений до КНП «Полтавська ЦКРЛ», де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 - захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким змінити кваліфікацію дій ОСОБА_7 з ст.115 ч.1 КК України на ст. 118 КК України та призначити покарання в межах ст.118 КК України із застосуванням ст.75 КК України.

На обґрунтування вимог посилається на те, що вирок суду є незаконним, через численні та грубі порушення норм матеріального та процесуального права, в тому числі норм Конституції України, позицій Європейського суду з прав людини, рішень Конституційного суду України, норм КПК України та правових позицій Верховного суду.

Вказує, що прокурор під час підготовчого засідання, усвідомлюючи, що в діях ОСОБА_7 вбачаються кваліфікація за ст. 118 КК України, заявив про необхідність досудової доповіді, з приводу чого місцевий суд навіть не знаючи матеріали справи безпідставно відмовив у цьому, тобто почав судовий розгляд упереджено.

Також зазначає, що під час підготовчого судового засідання захисник обвинуваченого в порядку ст. 303 ч.2 КПК України заявив суду клопотання про порушення допущені в ході досудового розслідування, які полягали у не розгляді скарг сторони захисту і не надання своєчасних відповідей на них, однак суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання.

Щодо доказів по справі, то зазначає, що місцевий суд протирічить сам собі, вказавши, що начебто ОСОБА_7 не визнав свою вину, а при цьому під час допиту вказав, що щиро розкаюється у вчиненому, шкодує про те, що трапилось, і підтвердив, що зазнав нападу зі сторони ОСОБА_9 .

Вказує, що ОСОБА_7 з самого початку розповів присутнім поліцейським, що він пішов забрати додому свою співмешканку ОСОБА_12 , а на нього з ножем напав ОСОБА_9 , при цьому він не очікував ніякого нападу. ОСОБА_9 ударив ножем ОСОБА_7 кілька разів в області серця. При цьому ОСОБА_7 показував наявні від ударів ножем тілесні ушкодження і поліцейські підтвердили, що бачили на його тілі в лівій частині грудної клітини ушкодження від яких виступила кров (зафіксовано на відеозапис нагрудної відеокамери).

Ці ж дані поліцейські підтвердили в ході допиту як свідків у кримінальному провадженні розпочатому за заявою ОСОБА_7 поліцією за ст.125 КК України, копії яких надано суду.

Крім того вказує, що ОСОБА_7 , також просив вибачення за те, що сталось перед співмешканкою потерпілого зранку у відділенні поліції, навіть не знаючи, що ОСОБА_9 помер.

Зазначає, що суд, оцінивши допит обвинуваченого ОСОБА_7 прийшов до невірних висновків, в тому числі щодо позиції обвинуваченого до вчиненого, при цьому також суд не зазначив обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття.

Через позицію потерпілої, яка є донькою померлого ОСОБА_9 , та не цікавилась перебігом судового розгляду справи і пояснювала, що погано відноситься до особи батька, враховуючи його особисті риси характеру, судом не обґрунтовано призначено суворе покарання, враховуючи, що стороною захисту були відшкодовані збитки, пов`язані з похованням ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою сільської ради та розпискою рідної сестри померлого.

Вказує, що судом не взято до уваги, що показання свідка ОСОБА_10 мають суперечності з показаннями ОСОБА_7 щодо наявності погроз зі сторони ОСОБА_7 , коли він прийшов до будинку; щодо її присутності під час нападу ОСОБА_9 і захисту ОСОБА_7 (під час різних процесуальних дій вказувала різний час її виходу за ОСОБА_9 - від кількох хвилин до 10 хв), щодо моменту розбиття чашки в коридорі який вона начебто не бачила; щодо не зміни обстановки в будинку з моменту події і на час огляду місця події (хоча відеозаписи підтверджують зміни).

Зазначає, що місцевий суд не дав оцінку, що свідок ОСОБА_10 в ході різних слідчих дій, в тому числі проведених на відеозаписи, які були досліджені в суді, неодноразово змінювала показання, давала неправдиві пояснення.

Також вказує, що місцевий суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_10 про те, що начебто ОСОБА_9 перебуваючи у будинку після події сказав, що «він ударив мене прямо у серце», незважаючи на те, що свідок сама повідомила, що ці свідчення не потрібно заносити в протокол, тобто вона визнала, що в цій частині давала неправдиві показання.

Зазначає, що судом не зазначено у вироку і не надано оцінку того, що ОСОБА_10 не заперечувала, що в неї була розмова з приводу того, що вона дасть правдиві показання про події, свідком, яких вона була, в разі, якщо їй віддадуть будинок який купили ОСОБА_7 , що може свідчити що ОСОБА_10 дає неправдиві показання про обставини події. Також, свідок ОСОБА_10 не змогла пояснити чому не викликала поліцію і швидку допомогу Соломці при наявних мобільних телефонах і ОСОБА_9 в послідуючому помер від масивної крововтрати через несвоєчасну медичну допомогу.

Вказує, що суд не дав оцінку тому, що відразу після події, проводився запис на нагрудні відеокамери поліцейських і під час огляду місця події, ОСОБА_10 не вказувала про якісь погрози зі сторони ОСОБА_7 . Такі показання вона дала вже після підказок поліцейських на наступних слідчих діях - 10.2022. При цьому ОСОБА_7 заперечує і заперечував, що він погрожував вбити чи зарізати когось, оскільки не мав із собою ножа.

Посилається, що місцевим судом не надано оцінку того, що свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було допитано оперативним підрозділом без доручення слідчого, всупереч вимогам ст. 41 КПК України і до внесення інформації до ЄРДР, - тобто джерело походження цих доказів є незаконним.

Зазначає, що в ході досудового розслідування були сфальсифіковані допити свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 по змісту, так як ОСОБА_17 через розумові вади має 3 групу інвалідності, а її син ОСОБА_18 через розумові вади має другу групу інвалідності з дитинства, а його вади такі, що суд навіть не зміг привести його до присяги, так як він не усвідомлює зміст присяги.

Крім цього встановлено, що свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 було допитано оперативними працівниками до внесення інформації до ЄРДР, та без доручення слідчого, з власної ініціативи.

Вказує, що протокол огляду трупа ОСОБА_9 є недопустимим для обвинувачення доказом, оскільки він складений старшим слідчим Полтавського районного управління поліції ОСОБА_19 , якого до складу групи слідчих не включено, та і не можливо було включити його, так як він не є підлеглим керівника, який створив групу слідчих і тому цей керівник не мав повноважень його включати, у зв`язку з чим проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні слідчому ОСОБА_19 ніхто не доручав.

Вказує, що відсутність повноважень у слідчого ОСОБА_19 на призначення 4 жовтня 2022 року експертизи, також, підтверджується долученими прокурором до матеріалів провадження роздруківками з ЄРДР, яка містить інформацію про рух кримінального провадження 0000202 та постановою про визначення слідчих, які розслідуватимуть це кримінальне провадженні від 04.10.2022 року.

Посилається, що зазначений слідчий іншого слідчого підрозділу ОСОБА_19 04.10.2022 року в період часу з 7-50 год до 8-15 год, вже після внесення інформації до ЄРДР, не будучи слідчим слідчої групи із розслідування кримінального провадження за фактом смерті ОСОБА_9 , не маючи відповідних процесуальних повноважень провів огляду трупа ОСОБА_9 , про що склав протокол, а також фототаблицю як додаток до нього.

Вказує, що фототаблиця, яка виготовлено слідчим як додаток до протоколу огляду ніяк не оформлена, не засвідчена підписом слідчого, понятих, а також іншого учасника, яка була присутня при огляді, - тому вважає, цей додаток є не належним доказом і тому не може бути залучений до кримінального провадження як додаток до протоколу слідчої дії.

Зазначає, що висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 є також, не належним доказом, оскільки експертиза призначена цим же не уповноваженим слідчим іншого слідчого підрозділу ОСОБА_20 , при цьому до справи не долучено та не надано суду постанову про призначення експертизи, тому також не встановлено покладення на експерта обов`язку вилучення інших доказів з трупа.

Крім цього вказує, що до висновку судово-медичної експертизи долучено незавірену фотокопію медичної карти стаціонарного хворого №2372 на ім`я ОСОБА_9 . Полтавської центральної районної клінічної лікарні з додатками.

Зазначає, що з матеріалів кримінального провадження не зрозуміло, як саме цей документ потрапив до судового експерта, та був використаний під час проведення судової експертизи. Відсутні, також, протокол тимчасового доступу до речей та документів чи хоча би запиту для отримання цих медичних документів, відсутні супровідний лист від слідчого.

Вказує, що висновок судово-медичної експертизи № 745 від 04.10.2022 року трупа ОСОБА_9 та решти похідних від нього доказів отриманих під час проведення цієї експертизи:

- копія медичних документів - медична карта стаціонарного хворого №2372 на ім`я ОСОБА_9 . Полтавської центральної районної клінічної лікарні з додатками;

- зразки крові ОСОБА_9 ;

- клаптику шкіри та шматочку ребра;

- лікарське свідоцтво про смерть № 856 від 04.10.2022 року,

- висновок медико-криміналістичної експертизи з дослідження частин тіла - є недопустимими для обвинувачення доказами.

Вказує, що протокол огляду місця події та додатки до нього, також, є недопустимим доказом, оскільки відсутнє відповідне рішення суду і місцевий суд ніяким чином не дав оцінку позиції сторони захисту щодо відсутності підстав для проникнення до житла. Крім цього, у матеріалах кримінального провадження наявна заява ОСОБА_10 , яка дала дозвіл провести огляд господарства, а не житла.

Також, в будинку тимчасового проживав ОСОБА_9 , який не надав письмового дозволу на огляд свого житла. Цей дозвіл можна було отримати під час прибуття працівниками поліції близько 20-30 год 03.10.2022 року, але зроблено не було.

Крім цього, в ході ознайомлення з протоколом огляду місця події, встановлено, що анкетні дані понятих написані більш світлою ручкою, відеозапис слідчої дії дає можливість встановити, що понятих було запрошено на початок відеозапису, але не на початок огляду, так як в ході перегляду відеозапису з начебто початком слідчої дії встановлено, що протокол огляду був фактично заповнений і на початок відеозапису було дописано понятих, що і пояснює більш світлий колір їх анкетних даних, в ході начебто проведення огляду, в кадр неодноразово потрапляє сам протокол, та видно що він вже написаний, а слідчий читає раніше написаний зміст запрошеним понятим, також в ході відеозапису слідчий читає записаний зміст без фактично проведеного вимірювання, в самому протоколі не зазначено про застосування спеціальних засобів - вимірювальних пристроїв. Крім цього, факт, що огляд було проведено без понятих, підтверджено фототаблицею до протоколу огляду - фототаблиця містить на зображеннях місця події номерні таблички - позначення певних ділянок будинку і об`єктів на них, але під час начебто проведення слідчої дії на відеозапису немає таких табличок.

Вказує, що до протоколу огляду місця події виготовлено слідчим додаток - фототаблицю, однак вона не засвідчена підписом спеціаліста та понятих, а також ОСОБА_10 , яка була присутня при огляді, - тому цей додаток не є належним доказом і тому не може бути залучений до кримінального провадження як додаток до протоколу слідчої дії. Крім цього, як вже вказано вище в ньому міститься інформації про дії які фактично під час огляду не проводилися і з цих підстав він теж є недопустимим.

Також, зазначає, що в протоколі не зазначено опечатування печаткою, завірення підписами учасників - і ці обставини не містяться на відеозапису слідчої дії, що дає підстави вважати, що міг бути замінений доказ, чи на нього було здійснено вплив чи інші дії, які не на користь сторони захисту.

Вказує, місцевий суд не дав оцінку що під час судового засідання встановлено, що незначна частина вилучених доказів опечатана спеціально підготовленою біркою відділення поліції, а потім ці та інші докази вже були проштамповані печаткою відділення поліції пізніше, в самому відділенні без участі понятих, що підтверджується різним кольором цієї ж самої печатки, а також тим, що печатки не було на місці події, так як вона зберігалась у відділенні поліції у відповідальної особи відповідно до наказу НПУ №169 від 2016 року.

Крім цього, зазначає, що в ході допиту понятого, в судовому засіданні, було встановлено, що протокол має також явні ознаки фальсифікації - огляд розпочато не о 22-30 год., як зазначено в протоколі, а близько 1-30 год фактично. При цьому при понятих вилучені потенційні речові докази не були опечатані, ця обставина також підтверджується і тим, що конверти з частино вилученого були проштамповані печаткою відділення поліції № 3 Полтавського РУП, але на місці події слідчий не мав з собою цієї печатки, та і не міг мати, так як відповідно до наказу Національної поліції України № 169 від 2016 року ця печатка повинна бути лише у відповідальної особи, яка за неї відповідає і не має права передавати комусь. Крім цього, на деяких пакетах наявна ця печатка на спеціально підготовленій бірці, а самі конверти з начебто опечатаними на місці події зразками мають інший, явно більш насичений і темний колір печатки, що підтверджує факт опечатування конвертів пізніше, ніж на місці події. Ці обставини отримали своє підтвердження у судовому засіданні під час огляду невідкритих належним чином речових доказів.

Також, вказує, що протокол огляду одягу та взяття ОСОБА_7 від 04.10.2022 року, а також чотирьох протоколів відібрання біологічних зразків у ОСОБА_7 від 04.10.2022 є недопустимими доказами, оскільки ці докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, під час незаконного затримання ОСОБА_7 .

При цьому, вказує, що місцевий суд сам собі протирічить та зазначив, що ОСОБА_7 фактично був затриманий 03.10.2022 року о 20-48 год., що зафіксовано на відеозаписах, а захисника незаконно затриманій особі було надано о 16-40 год 04.10.2022 року під час оголошення підозри.

Поліцією через незаконне затримання було порушено фундаментальне право людини і громадянина на свободу і особисту недоторканість, тому проведені з фактично підозрюваним ОСОБА_7 слідчі дії спрямовані на отримання доказів, в тому числі із порушенням права на захист є незаконними та нікчемними.

Вказує, що заяви юридично необізнаної особи ОСОБА_7 про добровільність видачі одягу, на яку посилається місцевий суд, є нікчемними.

Крім цього, вказує, що одяг вилучався особою протилежної статі, що супроводжувалось оголенням верхньої частини тіла ОСОБА_7 для зняття футболки (нижнього одягу), що за нормами законодавства не допускається, за винятком лікарів.

Вказує, що судом констатовано, що біологічні зразки були начебто вилучені на підставі постанови прокурора від 04.10.2022 року, однак зазначена постанова винесена не у відповідності до вимог -законодавства.

Так резолютивна частина постанови містить рішення щодо відібрання біологічних зразків у ОСОБА_7 без конкретизації яких саме зразків, - тому постанова є неконкретизованою і дає поле для свавілля зі сторони осіб, які будуть її виконувати, та не дає право відібрати конкретні біологічні зразки для експертного дослідження.

Крім того, вказує, що резолютивна частина постанови не містить даних в межах якого кримінального провадження відбирати необхідно біологічні зразки для експертного дослідження, як і не зазначено статусу ОСОБА_7 .

Зазначає, що сам ОСОБА_7 ознайомлений із постановою 04.03.22 року (тобто до події кримінального правопорушення яке розглядається), про що він сам написав у постанові.

Вказує, що ймовірно її було винесено в іншому кримінальному провадженні так як ОСОБА_7 на початку 2022 року був потерпілим у іншому кримінальному провадженні у справі 542/207/22 та згідно даних сайту судової влади щодо стану розгляду справ рішення в стадії виконання від 07.06.2022 року, що вписується в зазначений період ознайомлення з постановою.

Зазначає, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 підтвердили факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 на початку 2022 року, в ході якого в нього йшла кров з тіла. І в послідуючому було проведено досудове розслідування у кримінальному провадженні в якому ОСОБА_7 був потерпілим, але судом цим порушенням і наявним сумнівам не надано оцінку.

Також, вказує, що речові докази у кримінальному провадженні є неналежними та недопустимими для обвинувачення через численні порушення під час їх отримання - отримані під час незаконного огляду місця події (фактично нелегалізованого обшуку) та неналежно були оформлені, ще й без участі понятих, не на відеозапис були опечатані; одяг та взуття ОСОБА_7 були вилучені з порушенням права на захист, під час оголення особою протилежної статі, неналежно були опечатані, в чому суд пересвідчився в засіданні, так як після дослідження експертами первинне так би мовити опечатування не було порушено, що дозволяє стверджувати що на них сторона обвинувачення незаконно вплинула не на користь сторони захисту; біологічні зразки не були визнані речовими доказами та незаконно були вилучені про що було зазначено вище; ребро та шматок шкіри ОСОБА_9 були вилучені експертом без доручення на це слідчим, що заборонено експерту, при цьому не складались жодні процесуальні документи, судово-медична експертиза в ході якої були вилучені ці об`єкти була призначена слідчим, який не мав повноважень для розслідування цього кримінального провадження, а до справи не долучена постанова про її призначення, і тому отримані під час її проведення докази є незаконними.

Крім того, вказує, що речові докази не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, що прямо передбачає законодавством неможливість їх використання як докази обвинувачення судом.

Також, вказує, що місцевий суд не дав оцінку тому факту, що відеозаписи з нагрудної відеокамери поліцейських, які були проведені 03.10.2022 під час виїзду на місце події та протокол огляду відеозаписів з нагрудної відеокамери поліцейських від 04.10.2022 року є недопустимими для обвинувачення так як отримані не в порядок і спосіб передбачений законодавством.

В матеріалах кримінального провадження міститься запит на ім`я керівника відділення дії №3 щодо надання відеозаписів з нагрудних відеокамер патрульних поліцейських, які прибули на місце події.

Вказує, що при цьому слідчий не звертався з клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів щодо отримання цих відеозаписів та в матеріалах кримінального провадження відсутні ухвала слідчого судді про це та сам прокол тимчасового доступу.

Крім цього, відсутній і лист начальника відділення поліції №3 щодо надання слідчому цих відеозаписів - тобто в матеріали кримінального провадження вони опинилися не в спосіб і порядок, передбачений законодавством.

Крім цього, просить суд звернути увагу, що патрульні поліцейські перебували на місці події понад одну годи, а до справи було долучено записи тривалістю дещо більше 10 хвилин, так як решту фрагментів записів з місця події умисно і свідомо було знищено і не надано так як на них була зафіксована інформація про дійсні обставини справи, які ОСОБА_9 розповідав, що саме він взяв ніж і саме він здійснив напад на ОСОБА_7 , що ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_10 розповідав про скоєний на нього напад зі сторони ОСОБА_24 із застосуванням ножа, що ОСОБА_10 розповідала що бачила обставини нападу ОСОБА_9 на ОСОБА_7 майже з самого початку.

Суд вважає допустимим доказом протокол слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_10 , незважаючи на те, що під час цієї слідчої дії перевірялись показання, отримані під час допиту цього свідка слідчим, який не був уповноваженим на розслідування кримінального провадження.

Також, вказує, що ОСОБА_7 було незаконно затримано, з чим погодився місцевий суд, останнього було затримано о 20-48 год 03.10.2022 року, а не о 19-30 год. як зазначено в ухвалі суду про обрання запобіжного заходу, і не в 20-30 год 04.10.2022 року як зазначено в протоколі затримання поліцейських.

Зазначає, що під час досудового слідства ОСОБА_7 03.10.2022 року о 20-48 год був незаконно затриманий і добу без належних умов для відпочинку і приймання їжі, утримувався поліцією та факт затримання процесуально було зафіксовано лише після винесення ухвали слідчим суддею при обранні запобіжного заходу з фіксуванням часу офіційного затримання 19-30 год. 10.2022 року.

Наголошує, що підсумовуючу всі порушення під час досудового розслідування, місцевим судом не надано належної оцінки зібраним доказам по справі та не зазначено який мотив у ОСОБА_7 наносити тілесні ушкодження ОСОБА_9 , а тим паче позбавляти його життя. Вказує, що мотивом дій ОСОБА_7 був захист від протиправного раптового нападу з застосуванням ножа зі сторони ОСОБА_9 , під час якого наносились удари в область серця.

Вважає, що місцевий суд дійшов помилкових висновків, що ОСОБА_7 не перебував у стані необхідної оборони.

Ставить питання про повторне дослідження доказів по справі.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції захисник та обвинувачений підтримали подану апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_7 та просили її задовольнити з підстав у ній наведених. Прокурор вважав вирок суду законним та обґрунтованим і просив залишити його без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація дій за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому є правильним, оскільки ґрунтується на доказах, які були ретельно досліджені судом першої інстанції, детально описані та проаналізовані у вироку, як того вимагає ст. 370 КПК України. Досліджені судом докази є належними, допустимими, а у своїй сукупності достатніми для висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_9 .

Доводи захисника про врахування судом недопустимих доказів та неправильна оцінка дій обвинуваченого є безпідставними з огляду на наступне.

Мотиви апеляційної скарги є ідентичними позиції сторони захисту, якої вона дотримується протягом всього судового слідства та була предметом перевірки суду.

За результатами судового слідства суд дійшов наступних висновків.

Надаючи оцінку всім без винятку доводам сторони захисту, суд зазначив, що в ході судового розгляду даного кримінального провадження, суд встановив відсутність підстав для визнання доказів недопустимими.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції ,ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року справі № 756/10060/17.

При цьому, була звернута увага сторони захисту на те, що застосовуючи релевантну практику Верховного Суду, суд не підшукував доводи щодо допустимості доказів, а діяв відповідно до положення ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Щодо недопустимості, на думку сторони захисту, протоколу огляду трупа ОСОБА_9 , висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 та похідних доказів, отриманих під час проведення експертизи, то суд першої інстанції зазначив наступне.

Виходячи з наведеного вище, а також враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року справі № 756/10060/17, суд може визнати дані висновку експертизи недопустимими доказами лише за умови, якщо призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи призвела до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. У разі визнання даних висновку експерта недопустимими доказами у зв`язку з призначенням експертизи таким слідчим, суд у кожному випадку повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося.

У розумінні пункту 2 частини третьої статті 87 КПК реалізація органами досудового розслідування своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, як підстава для визнання доказів недопустимими означає вчинення дій чи прийняття рішень, які не належать до предмета відання цих органів.

Нормативна вимога проведення процесуальних дій, у тому числі призначення експертиз, уповноваженими суб`єктами покликана забезпечити вчинення цих дій особами з необхідною кваліфікацією, які виконують свої професійні обов`язки в умовах передбаченого законом контролю і у визначений правовий спосіб.

Зокрема, слідчі підрозділи органів Національної поліції як органи досудового розслідування згідно з частиною першою статті 38, статті 40 КПК уповноважені починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, проводити слідчі (розшукові) та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, установлених КПК, і здійснювати інші повноваження, надані зазначеним нормативним актом. Згадані посадові особи несуть відповідальність за законність і своєчасність власних дій.

З урахуванням викладеного, неприпустимим є перебирання на себе процесуальних повноважень слідчого сторонніми особами або ж працівниками інших структурних підрозділів відповідного правоохоронного органу. Водночас слідчі слідчого відділу є посадовими особами, які наділені аналогічними правами, обов`язками й несуть однакову відповідальність за правомірність їх реалізації. Незалежно від персоналій, кожен зі слідчих діє в межах установленої законом процедури як уповноважений представник органу досудового розслідування.

У слідчій практиці виникають непередбачувані ситуації, коли виконання необхідних процесуальних дій не терпить зволікань, однак вчинення їх слідчим, включеним до слідчої групи, а також внесення змін до її складу постановою керівника органу досудового розслідування, неможливе чи істотно ускладнене, наприклад, у зв`язку з відсутністю цих службових осіб на місці в неробочий час. У подібних виняткових випадках невідкладні процесуальні дії може здійснити інший слідчий, наприклад черговий, який виконує свої обов`язки в силу закону й відповідних підзаконних нормативно-правових актів. Незастосування означеного способу дій і викликана ним затримка може зумовити втрату доказів чи додаткові труднощі в їх отриманні, призвести до порушення прав та законних інтересів потерпілих, інших осіб, унеможливити ефективне розкриття злочинів, повне та всебічне встановлення обставин кримінального провадження. Зазначені наслідки є несумісними з завданнями захисту особи, суспільства й держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого й повного розслідування, і здатні знівелювати ключову мету існування належної правової процедури.

За обставин цієї справи призначення експертизи слідчим, який не включений до складу слідчої групи у кримінальному провадженні постановою керівника органу досудового розслідування, саме по собі не призводить до порушення будь-яких конвенційних, конституційних чи інших прав і свобод підозрюваного або інших осіб.

Доручаючи експерту чи експертній установі здійснення відповідного дослідження, слідчий не бере в ньому участі. Він лише ініціює експертизу, тобто розпочинає відповідну процедуру.

Крім цього, слідчий у разі доручення експертизи установі не вправі визначити і конкретного експерта, бо це належить до повноважень керівника установи відповідно до пункту 4.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (в редакції, чинній на час призначення експертизи; далі Інструкція № 53/5).

Слідчий не має законних можливостей вплинути на перебіг і результати експертного дослідження в будь-який спосіб. Адже відповідно до статті 4 Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року № 4038-XII (далі Закон № 4038-ХІІ) експерт є незалежним у своїй діяльності, однією з гарантій чого є заборона будь-кому втручатися у проведення експертизи під загрозою передбаченої законом відповідальності.

Незалежно від підстави проведення експертизи судовий експерт у силу вимог статті 69 КПК, пункту 1 частини першої статті 12 Закону № 4038-ХІІ зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний висновок, а згідно зі статтею 70 КПК несе встановлену законом відповідальність за завідомо неправдивий висновок чи відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Ініціювання експертизи слідчим, не включеним до складу слідчої групи, не може відбитися на якості результатів дослідження. Адже доказова сила висновку експерта визначається повнотою вирішення поставлених перед ним питань, правильністю використаної методики й науковою обґрунтованістю, а не персональними ознаками суб`єкта призначення експертизи.

Водночас за умови, якщо залучення експерта особою, не включеною до складу слідчої групи, призвело до недоліків змісту чи обсягу питань, поставлених на вирішення експерта, або ж направлення для дослідження не всіх необхідних об`єктів і документів, негативні наслідки цього можуть бути своєчасно усунуті в установлений законом спосіб.

Зокрема, норми статті 69 КПК, частини першої статті 13 Закону № 4038-ХІІ наділяють судового експерта правом подавати клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків, а також правом «експертної ініціативи»: вказувати у висновку виявлені під час проведення експертизи відомості, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені запитання. Крім цього, сторони кримінального провадження вправі заявити клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи.

Виходячи з наведеного, призначення експертизи слідчим, не включеним до складу слідчої групи, не є реалізацією цією службовою особою своїх повноважень, не передбачених кримінальним процесуальним законом, що нівелювало б доказове значення висновку експерта.

Окрім наведеного, доводи сторони захисту в частині щодо визнання даних висновку судово-медичної експертизи недопустимими доказами не містили аргументів, які саме конвенційні або конституційні права, свободи чи інтереси обвинуваченого були порушені в результаті призначення експертизи слідчим, котрий не був визначений начальником слідчого відділу для здійснення досудового розслідування.

Сторона захисту не мотивувала, яким чином прийняття відповідного рішення не слідчим ОСОБА_19 , а іншим слідчим, який входить до складу слідчої групи могли сприяти ефективнішому здійсненню тих чи інших прав обвинуваченого або підвищити якість експертного дослідження.

Колегія суддів повністю погоджується з таким аналізом цього доказу та додатково звертає увагу на наступне. Відповідно до п.1.10 «Правил проведення судово-медичної експертизи (досліджень) трупів у бюро судово-медичної експертизи», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 (Далі Правила №6) у випадках смерті у лікувально-профілактичних установах особи, яка померла внаслідок насильства або при підозрі на нього, керівник даної установи зобов`язаний надіслати разом з трупом до моргу оригінал історії хвороби та одяг померлого, якщо він не був вилучений органами дізнання або не був виданий родичам померлого.

Крім цього, у п.1.24.3 цих Правил №6 передбачено обов`язок експерта під час зовнішнього та внутрішнього дослідження трупу, вилучати органи та тканини для лабораторних досліджень.

Таким чином, у даному випадку направлення медичної документації щодо померлого ОСОБА_9 судово-медичному експерту для проведення експертизи трупу та вилучення тканини для лабораторних чи інших досліджень передбачено чинним законодавством та не потребує обов`язкової вказівки про це у постанові слідчого.

Неспроможними вважав суд першої інстанції також доводи захисника про недопустимість, як доказу, експертного висновку через відсутність у матеріалах справи постанови слідчого про її призначення.

Відсутність цієї постанови у матеріалах кримінального провадження не ставить під сумнів законність отримання доказів органом досудового розслідування та їх допустимість, оскільки у висновку експерта № 745 є посилання на дату її винесення, перелік конкретних питань, які були поставлені слідчим на вирішення експерту. При ознайомленні з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК сторона захисту будь-яких клопотань з цього приводу не заявляла. Не заявлялося нею таких клопотань і при розгляді справи в суді.

Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2019 року справі № 565/1725/16-к дійшов аналогічного висновку щодо відсутності підстав для визнання недопустимими висновків експертиз через відсутність в матеріалах справи постанов слідчого про їх призначення.

Вирішуючи питання щодо допустимості доказу- протоколу огляду трупа, складеного 04.10.2022 слідчим ОСОБА_19 суд наголосив на тому, що стороною захисту не зазначено та судом не встановлено які саме конвенційні або конституційні права, свободи чи інтереси обвинуваченого були порушені в результаті проведення такого огляду слідчим, котрий не був включений до слідчої групи для здійснення досудового розслідування. Крім того, суд вважав релевантним посилання на постанову ВС від 26.09.2022, справа № 737/641/17, провадження № 51-6562км18, де зазначено, що за змістом ч. 1 ст. 87 КПК доказ має бути визнаний недопустимим лише за умови, якщо він отриманий виключно в результаті дій, що становили істотне порушення прав та свобод людини. Водночас, якщо відповідний доказ із неминучістю був би отриманий незалежно від такого порушення прав підозрюваного, такий доказ може бути визнаний допустимим (доктрина «неминучого виявлення» є одним із виключень з доктрини «плодів отруйного дерева»).

Отже, для вирішення питання про допустимість в цілому протоколу огляду трупа ОСОБА_9 , суд врахував, що існують об`єктивні підстави вважати, що виявлені на ньому рани та синці під час цього огляду були б із неминучістю виявлені незалежно від показань обвинуваченого та позиції сторони захисту.

Таким чином, за відсутності будь-яких даних про те, що при проведенні відповідної слідчої дії було допущено істотне порушення прав та свобод людини, а також за відсутності підстав вважати, що проведенням огляду іншим слідчим могли бути встановлені інші обставини, суд вважав, що відсутні підстави для визнання недопустимим доказом протокол огляду трупа.

Щодо недопустимості, на думку сторони захисту, протоколу огляду місця події від 03.10.2022.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо недопустимості вказаного доказу, суд дійшов висновку про їх безпідставність та необґрунтованість.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 КПК України обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.

Тобто законодавцем, крім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.

Так, судом встановлено, що відповідно до наданої працівникам поліції заяви, ОСОБА_10 надала письмову згоду провести огляд господарства за її місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 88, том 1).

Суду не надано будь-яких даних, на підставі яких можна було б зробити висновок про те, що надана ОСОБА_10 згода на огляд не охоплювала безпосередньо будинок, де вона мешкала, а стосувалась тільки господарських приміщень, як про це заявляє сторона захисту.

Водночас, будь-які зауваження до проведеного огляду у ОСОБА_10 були відсутні, що вбачається зі змісту самого протоколу огляду. В ході допиту свідок ОСОБА_10 також не повідомила суду про незаконність проведеного огляду за місцем її проживання та ненадання нею згоди на проведення такого огляду.

При цьому, поняття житло, що використовується у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тлумачиться Європейським судом з прав людини набагато ширше, ніж місце для проживання фізичної особи: включаються також самочинне будівництво, офісні приміщення, складські приміщення, місця для тимчасового перебування.

Слід також зазначити, що законодавцем, окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє. Такого висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 19.03.2020 у справі № 390/2268/15-к, провадження № 51-3583 км 19.

Отримання слідчим згоди від власника житла є рівноцінним ухвалі слідчого судді та правовою підставою для проникнення до житла і здійснення в ньому огляду. Положення, викладені у ч. 1 ст.233 КПК, є абсолютно визначеними і не пов`язані з положеннями ч. 3 ст. 233 КПК. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.05.2019 у справі № 753/24114/16-к, провадження № 51-497 км 17.

Разом з тим, з метою захисту прав та законних інтересів осіб у кримінальному провадженні у системному тлумаченні ч. 2 ст. 233 КПК України під володінням слід розуміти фактичне володіння річчю (майном). Тобто фактичне володіння не варто ототожнювати з правом власності. Такий широкий підхід до розуміння понять "житло", зарахування до "іншого володіння" офісних та службових приміщень, приміщень господарського, виробничого та іншого призначення незалежно від форм власності відповідає й прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 761/27114/14-к.

У постанові ККС ВС від 23.03.2021 у справі № 144/1182/15-к, провадження № 51-2161 км 19, Верховний Суд дійшов висновку про те, що не встановлення права власності осіб, які надали згоду на проведення слідчих дій у домоволодінні, не має значення для оцінки законності дій слідчих органів і допустимості отриманих доказів, якщо стороною захисту не було надано доказів, які ставили б під сумнів той факт, що особи, які надали згоду на проведення слідчих дій у домоволодінні, фактично володіли ним у значенні ст. 233 КПК.

Стороною захисту не спростовано ту обставину, що у будинку, де було проведено огляд, свідок ОСОБА_10 не проживала, не була його фактичним володільцем у розумінні положень ст. 233 КПК України. Більше того, зазначена обставина була підтверджена як показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_25 , так і показами самого обвинуваченого.

Доводи сторони захисту про особисту зацікавленість понятих, присутніх під час проведення огляду, суд вважав надуманими.

Так, зазначаючи про зацікавленість понятого ОСОБА_26 , захисник обґрунтовував її тим, що він працює у Державній службі охорони водієм. Проте, такі доводи сторони захисту суд вважає припущеннями, які нічим не підтверджені, позаяк захисник жодним чином не пояснив як місце роботи понятого зумовлює його особисту зацікавленість у результатах слідчої дії.

Інший понятий, ОСОБА_27 , який був допитаний в ході судового розгляду, свою особисту зацікавленість в результатах проведеної слідчої дії заперечив. Водночас, зазначив, що вилучені під час огляду речі, зокрема, ніж, стопки, виріз з плямами крові з ковдра, працівники поліції складали в коробки та затягували хомутом, бачив, як опечатували ковдру. Також вказав, що під час огляду здійснювалось фотографування.

Позицію сторони захисту щодо недопустимості доказу- протоколу огляду у зв`язку з тим, що понятий його не читав та не підписував один із аркушів документа не спростовує достовірність відомостей, внесених до протоколу огляду. Більше того, такі відомості повністю узгоджуються з переглянутим відеозаписом, який є додатком до протоколу огляду, показами свідка ОСОБА_10 . Крім того, в ході перегляду наданого відеозапису встановлено, що поняті були присутні під час проведення слідчої дії, особисто сприймали обставини та дані, які заносились до протоколу слідчої дії. При цьому будь-які зауваження у них були відсутні, що також зафіксовано у документі та на відео.

Колегія суддів повністю погоджується із таким судженням суду та посиланням на релевантну практику Верховного Суду та додатково вважає твердження захисника про неотримання дозволу на огляд житла у потерпілого ОСОБА_9 безпідставним. Прибулі на місце події 03.10.2022 року о 20;30 інспектори патрульної поліції ОСОБА_28 та ОСОБА_29 не входили до складу слідчо-оперативної групи та не мали права відбирати дозвіл у ОСОБА_9 на огляд його житла. Вказані працівники поліції прибули за викликом свідка ОСОБА_14 про порушення громадського порядку ОСОБА_7 . Крім того, на момент огляду домоволодіння ОСОБА_9 в тяжкому стані вже забрала швидка медична допомога, а тому фізично неможливо було отримати у нього дозвіл на огляд.

Фототаблиця до протоколу огляду господарства оформлена належним чином, наявний підпис слідчого та печатки, а також зображення відповідають відеозапису вказаної слідчої дії.

Щодо недопустимості, на думку сторони захисту, протоколу огляду одягу і взуття ОСОБА_7 від 04.10.2022, а також протоколів відібрання біологічних зразків та вилучених об`єктів дослідження, суд першої інстанції зазначив наступне.

Позиція сторони захисту ґрунтується на тому, що під час незаконного затримання ОСОБА_7 з ним було проведено слідчі дії, спрямовані на отримання доказів з порушенням права на захист, а саме: відібрання біологічних зразків та вилучення одягу.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту, суд звернув увагу на те, що така процесуальна дія, як отримання зразків для експертизи, пов`язана з необхідністю отримання доказів, які носять об`єктивний характер, і не залежать від волі особи, у якої вони відбираються, а тому вона не може розглядатися як така, що порушує право особи зберігати мовчання. Присутність чи відсутність захисника у цьому випадку не може позначитися на змісті отриманих під час цієї дії результатів.

Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, зокрема викладеною у постановах від 3 грудня 2018 року (справа № 722/1172/16-к), від25червня 2019 року (справа № 423/1766/16), від 2 квітня 2020 року (справа №415/1864/14-к), від 7 грудня 2020 року (справа № 728/578/19), де Верховний Суд не знайшов підстав вважати відсутність захисника при отриманні зразків для експертизи порушенням прав на захист особи, у якої вони відбираються.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б указували, що ця дія була здійснена всупереч волі ОСОБА_7 або із застосуванням до нього фізичного чи психічного тиску. Так, згідно з письмовою згодою ОСОБА_7 , він надав дозвіл на відібрання у нього біологічних зразків крові, слини, букального епітелію, зрізів нігтів з правої та лівої рук (а.с. 208, т.1).

Разом з тим, протоколи за результатами цих слідчих дій були складені у відповідності до вимог КПК, підписані, у тому числі підозрюваним. При цьому будь-яких зауважень, зокрема щодо участі захисника у цій процесуальній дії, від нього не надходило.

Також отримання зразків для експертизи є самостійною процесуальною дією, воно відбувається відповідно до ст. 245 КПК у порядку, визначеному ст. 241 цього Кодексу, на підставі постанови прокурора, яка є окремим процесуальним документом, а про проведення такої слідчої дії складається протокол згідно з вимогами цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження видно, що в них наявна постанова прокурора про відібрання зразків для проведення експертного дослідження у підозрюваного ОСОБА_7 від 04.10.2022.

Крім того слід зазначити, що положення ст. 245 КПК України визначають підстави та порядок відібрання біологічних зразків для експертизи.

При цьому, відбирання біологічних зразків у ОСОБА_7 здійснено у відповідності до вимог ст. 245 КПК та участь захисника, при цьому, не є обов`язковою. Таким чином, право на захист не порушено.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.04.2020 у справі № 415/1864/14-к, провадження № 51- 6004 км 19.

Тому суд не знайшов підстав вважати, що органом досудового розслідування порушено процесуальний порядок отримання зразків для експертизи або право на захист ОСОБА_7 під час проведення цієї слідчої дії.

За вищенаведених обставин, відповідні процесуальні документи, відібрані біологічні зразки та похідні докази, отримані з використанням результатів вказаних слідчих дій, суд також визнав допустимими доказами.

Суд вважав релевантним посилання на зазначені висновки суду і в частині вирішення питання щодо допустимості протоколів огляду одягу та взуття ОСОБА_7 від 03.10.2022 та 04.10.2022.

Суд першої інстанції врахував, що згідно з письмовими заявами, ОСОБА_7 добровільно надав письмову згоду на огляд його речей (а. с. 124, 152, том 1). Огляд речей здійснювався у присутності понятих. При цьому, зі змісту протоколів огляду вбачається відсутність в учасників слідчих дій будь-яких зауважень до їх проведення.

При цьому зауважив, що огляд речей проводиться за правилами ст. 237 КПК України. Відповідно до положень ч. 3 вказаної норми, для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження.

Наведене дає підстави для висновку про те, що участь захисника під час проведення огляду речей не є обов`язковою.

Разом з тим, стороною захисту не наведено, яким чином присутність захисника під час огляду добровільно наданих речей зумовила б допустимість протоколів відповідних процесуальних дій, встановлення інших відомостей, ніж ті, що були внесені до протоколів слідчих дій.

За таких обставин, доводи сторони захисту в цій частині суд також знаходить безпідставними.

Щодо недопустимості, на думку сторони захисту, речових доказів, суд першої інстанції вказав наступне.

Обґрунтовуючи таку позицію захисник посилався на те, що речові докази були здобуті органом досудового розслідування у незаконний спосіб- в результаті проведення незаконного обшуку, а також на те, що вони не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.

Питання щодо дотримання органом досудового розслідування вимог КПК під час проведення огляду місця події судом вже досліджувалось та надано вище відповідне обґрунтування.

За таких обставин, речові докази отримані у законний спосіб.

Щодо невідкриття речових доказів стороні захисту, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За правилами ч. 3 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами (в тому числі речовими) кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

Слід звернути увагу, що на орган досудового розслідування покладено обов`язок надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати їх можливість ознайомитися із речовими доказами (у разі виявлення ними бажання), однак він не зобов`язаний здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони.

Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що 30.11.2022 стороні захисту були відкриті усі матеріали досудового розслідування. Крім того, їм вручався реєстр матеріалів досудового розслідування, в якому, зокрема, було зазначено про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів. Обвинуваченому та його захиснику була надана можливість ознайомитися із даними речовими доказами.

Судове засідання відбувалося відповідно до вимог ст. 22 КПК України на засадах змагальності, жодна із сторін не була позбавлена права заявляти відповідні клопотання та ставити перед судом питання дослідження тих чи інших доказів.

Після дослідження таких доказів судом, в судовому засіданні було оголошено перерву та надано стороні захисту час для підготовки позиції у справі у зв`язку із дослідженням речових доказів.

Таким чином, суд не вбачав підстав для визнання речових доказів недопустимими з тих підстав, що вони не були відкриті стороні захисту.

Про відсутність підстав для визнання речових доказів недопустимими у зв`язку з їх не відкриттям стороні захисту дійшов також і Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 688/2831/17.

Щодо недопустимості, на думку сторони захисту, слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 .

Така позиція сторони захисту обґрунтована тим, що допит зазначеного свідка було здійснено слідчим, який не входив до групи слідчих у даному кримінальному провадженні. А в подальшому, з метою перевірки наданих показів, зі свідком було проведено слідчий експеримент. Враховуючи незаконність джерела інформації про докази, які перевірялись, протокол слідчого експерименту є неналежним доказом.

Надаючи оцінку таким доводам, суд вважає релевантним посилання на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17, зміст якого наведено вище. Так, суд може визнати дані протоколу слідчого експерименту недопустимими доказами лише за умови, якщо проведення цієї слідчої дії призвело до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України з належним мотивуванням та зазначенням які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося.

Проте, таких порушень судом не встановлено.

Разом з тим, стороною захисту не вказано та перед судом не доведено як зазначена обставина вплинула на достовірність показів свідка, наданих на досудовому розслідуванні.

Водночас, суд зазначає, що покази, надані свідком під час досудового розслідування не досліджуються судом та їм не надається оцінка під час судового розгляду.

За таких обставин, суд не вбачав підстав для визнання доказу недопустимим.

Колегія суддів повністю погоджується із таким висновком та додатково зазначає, що відповідно до вимог ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. За змістом вказаної норми закону суд взагалі не повинен оцінювати показання, які були надані будь-яким учасником кримінального провадження під час досудового розслідування. Суд враховує та оцінює лише ті показання, які отримує безпосередньо в залі судового засідання..

Отримана інформація із показань ОСОБА_10 у судовому засіданні відповідає змісту протоколу слідчого експерименту, проведеного з її участю, а тому відсутні підстави для визнання цього доказу недопустимим.

Щодо часу фактичного затримання ОСОБА_7 , то суд вказав наступне.

Згідно зі ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний має право бути чітко і своєчасно повідомлений про свої права, а також отримати їх роз`яснення, на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій, не говорити нічого з приводу підозри проти нього, обвинувачення чи в будь-який момент відмовитися їх давати.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений фактично був затриманий 03.10.2022 о 20 год 48 год. Зазначене підтверджується дослідженим в судовому засіданні відеозаписом з нагрудної камери поліцейського (а. с. 64, том 2), показами самого обвинуваченого, показами свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_30 та ОСОБА_29 .

Встановлено, що фактично за наказом працівника поліції ОСОБА_7 з 20 год 48 хв 03.10.2022 був під контролем працівників поліції, перебував до ранку наступної доби у відділенні поліції.

Разом з тим, ухвалою слідчого судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 04.10.2022 підозрюваному на той час ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Вказаною ухвалою визначено строк тримання під вартою 04.10.2022 з 19 год 30 хв.

В подальшому, оперуповноваженим СКП Відділення поліції №3 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області було складено протокол затримання ОСОБА_7 згідно з ухвалою слідчого судді та вручено підозрюваному у присутності захисника.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_7 фактично був затриманий до постанови відповідної ухвали слідчого судді з 20 год 48 хв 03.10.2022.

Під час ухвалення вироку вказана обставина була врахована судом першої інстанції та зараховано у строк відбуття покарання ОСОБА_7 період починаючи з 03.10.2022.

Досліджуючи доводи сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ст.118 КК України суд зазначив наступне:

Досліджені в судовому засіданні докази суд вважав належними, оскільки всі вони стосуються обставин скоєного злочину і мають значення для кримінального провадження; допустимими, оскільки не встановлено порушень норм кримінально-процесуального закону під час їх збирання, які б слугували підставами їх недопустимості; достовірними, оскільки вони не суперечать один одному та доповнюють один одного.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України характеризується: 1) діянням - посяганням на життя іншої особи; 2) наслідками у вигляді фізіологічної смерті потерпілого; 3) причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідками.

Згідно з обвинуваченням, об`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_7 злочину полягала в умисному нанесенні потерпілому двох ударів ножом у грудну клітину, внаслідок чого настала смерть потерпілого.

Умисне вбивство з суб`єктивної сторони характеризується умисною формою вини (прямий або непрямий умисел), коли особа усвідомлює, що у результаті її дій потерпілий помре, і бажає настання смерті, або свідомо припускає настання таких наслідків. При вирішенні питання щодо спрямованості (змісту) умислу особи необхідно виходити із сукупності всіх обставин кримінального провадження, враховувати не тільки поведінку винуватця і потерпілого напередодні злочину та їхні стосунки, але й спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, застосоване знаряддя злочину, характер, локалізацію та ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, а також поведінку винної особи після скоєного. Про наявність прямого умислу можуть свідчити такі дії особи, які завідомо для неї повинні були потягнути за собою смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій- бажання настання смерті потерпілого.

Подія, фактичні обставини та наслідки вчиненого кримінального правопорушення підтверджуються дослідженими у справі доказами, які повністю узгоджуються між собою та доповнюють один одного.

Так, згідно з показами свідка ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до будинку, де вона проживала разом із ОСОБА_9 , висловлюючи при цьому погрози. В ході конфлікту із ОСОБА_9 , ОСОБА_7 наніс йому тілесні ушкодження ножом в область грудної клітини, внаслідок чого настала смерть потерпілого.

Такі покази свідка ОСОБА_10 узгоджуються з відомостями, отриманими в ході проведення з нею слідчого експерименту, фактичними даними, отриманими під час огляду місця події 03.10.2022.

Покази свідка ОСОБА_10 в частині того, що вона намагалась забрати ніж із рук ОСОБА_7 підтверджуються висновком експерта, який встановив наявність у неї на правій руці відповідного тілесного ушкодження.

Факт перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння підтверджується, окрім відповідного акту обстеження, показами свідків, які спілкувались з обвинуваченим у день, коли сталась подія та показами свідка ОСОБА_12 , яка вказала, що вживала з ОСОБА_7 у той день алкогольний напій.

Тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого та причинно-наслідковий зв`язок між діянням та наслідками підтверджуються протоколом огляду трупа ОСОБА_9 , висновком експерта № 745 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 .

Факт спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень саме тим знаряддям злочину, який був встановлений органом досудового розслідування підтверджується висновком судово-медичної експертизи слідів на ножі № 417 від 02.11.2022, висновком судово-медичної експертизи клаптика шкіри та 4-го ребра ОСОБА_8 та ножа № 273-МК від 16.11.2022.

Покази свідка ОСОБА_10 щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 саме ОСОБА_7 також підтверджуються висновками експертиз одягу та взуття, що був вилучений у обвинуваченого, згідно з якими, з урахуванням висновку експерта № 217, яким не встановлено у ОСОБА_7 зовнішньої кровотечі, на всіх предметах одягу та взутті ОСОБА_7 наявні сліди крові потерпілого. Крім того, під час судового розгляду не здобуто відомостей про перебування в будинку чи біля нього під час події інших осіб, які могли б бути причетними до вчинення кримінального правопорушення.

Аналізуючи суб`єктивну сторону складу кримінального правопорушення судом надано оцінку зібраним у справі доказам у сукупності з доводами сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 зазнав нападу з боку потерпілого та захищався від нього.

За результатами такої оцінки суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони.

Так, відповідно до положень ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання.

При цьому для вирішення питання про відсутність чи наявність стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання, а також перевірити наявність чи відсутність обставин, передбачених ч. 5 ст. 36 КК України.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, сприймати загрозу як реальну.

Так, із показань обвинуваченого та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_25 слідує, що перед подією, обвинувачений та потерпілий не перебували у стані конфлікту. Більше того, за весь час їх спілкування, вони не сварились, бійок, конфліктів між ними не виникало.

Обвинувачений, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до будинку потерпілого у пізній час доби, коли останній уже відпочивав, гучно стукав у двері та вікна будинку потерпілого, при цьому голосно вигукуючи, що він когось «уб`є, заріже».

З показів обвинуваченого слідує, що потерпілий вийшов до нього повністю оголений.

В даному випадку обов`язково має бути встановлено наявність у потерпілого умислу вчинити щодо обвинуваченого суспільно небезпечне посягання та існування самого акту суспільно небезпечного посягання.

Проте такого, за результатами розгляду кримінального провадження судом не встановлено.

Жодними доказами у справі не підтверджено, що з боку потерпілого були вчинені суспільно небезпечні дії, які були б спрямовані в бік обвинуваченого. Непереконливою є версія сторони захисту про те, що особа, яка, перебуваючи у ліжку увечері у себе вдома, бажає вчинити акт суспільно небезпечного посягання та з цією метою, будучи повністю оголеною, виходить до знайомого, який стукає до його будинку.

Показання свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_12 в тій частині, що вони чули від ОСОБА_9 погрозу про те, що він заріже ОСОБА_7 , суд відхилив з таких підстав. Так, з показів обох свідків слідує, що цю погрозу вони чули одночасно, коли всі разом їхали у машині. Разом з тим, свідок ОСОБА_12 повідомила суду, що ця подія відбулась за півтора місяці до того, як ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження, тобто влітку. А свідок ОСОБА_25 повідомив суду про те, що ця подія сталась у грудні 2021 року, тобто за 10 місяців до факту смерті потерпілого, взимку. Наявність таких розбіжностей у показах свідків викликає сумніви у їх достовірності.

Крім цього, на погрозу вбивством близькій людині, яким для обох свідків є ОСОБА_7 , вони ніяким чином не відреагували, свідок ОСОБА_12 на запитання суду відповіла, що навіть не цікавилась причинами такої погрози за умов відсутності будь-яких конфліктів протягом усього часу спілкування ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Суду не надано будь-яких даних про те, що з цього приводу було звернення до органів поліції.

Таким чином, у суду відсутні підстави для висновку про те, що ОСОБА_9 мав мотив чи мету вчинити акт суспільно небезпечного посягання відносно ОСОБА_7 .

Надаючи оцінку доводам обвинуваченого про те, що ОСОБА_9 вчинив на нього напад та наніс тілесні ушкодження ножом, суд дійшов такого висновку.

Судом враховано, що сторона захисту звертала увагу суду на досліджені речові докази у справі, що були вилучені в обвинуваченого, а саме: наявність на футболці двох маленьких пошкоджень, а на светрі двох маленьких дірок, які орієнтовно розташовані в однакових місцях та в тій частині тіла, куди вказував обвинувачений як на місце, куди спричинив йому тілесні ушкодження ножом ОСОБА_9 .

Надаючи аналіз таким доводам в сукупності з іншими обставинами справи, суд, зокрема, констатує, що футболка та светр ношені, мають інші дірки та пошкодження, розташовані на одязі хаотично, причини їх виникнення не відомі.

Судом також встановлено, що відповідно до наданого стороною захисту відеозапису, здійсненого працівниками поліції, які виїхали на місце події, та який був досліджений під час судового розгляду ОСОБА_7 оголював верхню частину свого тіла, а саме: грудну клітину. З відтвореного відеозапису не встановлено наявність у ОСОБА_7 в області грудної клітини тілесних ушкоджень, ножових поранень чи слідів крові.

Допитані в ході судового розгляду свідки - працівники поліції, які прибули на місце події за викликом повідомили суду, що ОСОБА_7 говорив їм про те, що на нього напав ОСОБА_9 та демонстрував на тілі місце, куди ОСОБА_9 спричинив тілесне ушкодження. Проте, вказали, що на тому місці, на яке вказував ОСОБА_7 , тілесних ушкоджень та ножових поранень вони не бачили, натомість, там були цятки з почервоніннями. Водночас, вказали, що ОСОБА_7 не потребував медичної допомоги та не звертався за нею.

Водночас, згідно з висновком експерта № 217 від 04.10.2022 (а.с.213, том 1), у ОСОБА_7 встановлено два тілесних ушкодження, що утворились можливо під час подій 03.10.2022 - синець в ділянці нижньої повіки правого ока та на одному рівні з ним садно в ділянці спинки носа справа. При цьому, тілесних ушкоджень, характерних для захисту руками від ударів експертом не виявлено.

Крім того, суд також враховує, що в будь-якому випадку про існування акту суспільно небезпечного посягання, або про реальність загрози заподіяння шкоди свідчать дії нападника, їх характер та інтенсивність, які у свою чергу, давали б особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Наявність ножових поранень на тілі ОСОБА_7 спростовано дослідженим відеозаписом, показами свідків та зазначеним вище висновком експерта, яким не встановлено на тілі ОСОБА_7 тілесних ушкоджень від ножа чи будь-яких інших тілесних ушкоджень, які б свідчили про інтенсивний характер дій ОСОБА_9 щодо ОСОБА_7 чи тілесних ушкоджень, характерних для захисту.

Підсумовуючи наведене, слід дійти висновку про те, що ОСОБА_9 не мав мотиву вбивати ОСОБА_7 . Поведінка потерпілого перед подією жодним чином не свідчила про наявність у нього такого умислу. Вчинення ОСОБА_9 відносно ОСОБА_7 акту суспільно-небезпечного посягання не доведено перед судом належними та допустимими доказами.

Водночас, суд констатував, що відповідно до фактичних обставин справи, під час конфлікту між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , ніж опинився у руках обвинуваченого.

Наведене дає підстави для висновку про те, що навіть за умови сприйняття ОСОБА_7 на початку конфлікту реальності загрози спричинення йому ножових поранень, вона зникла відразу після того, як ніж перестав бути в руках у ОСОБА_9 .

При цьому, суд зауважує, що відповідно до висновку № 745 від 04.10.2022 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 , у нього виявлено сліпу поверхневу колото-різану лоскітну рану передньої внутрішньої частини долонної поверхні м`яких тканин лівої кисті проекції основи п`ятого пальця, за своїм характером є прижиттєвою, найбільш вірогідно утворилася незадовго до госпіталізації, від дії колюче-ріжучого плоского предмету з стоншеним краєм, яким міг бути клинок ножа, що має гостре лезо, невиключно при посильному самозахисті потерпілого вразі можливої самооборони, стосовно живої особи.

На переконання суду, наявність такого тілесного ушкодження у потерпілого свідчить про те, що саме він намагався захиститись від нападу, намагаючись відібрати у ОСОБА_7 ніж, хапаючись за його гостру частину.

Водночас, суд також зауважує, що тілесні ушкодження, які отримав ОСОБА_9 , відповідно до висновку експерта, є такими, що є небезпечними для життя в момент їх спричинення та нанесені в життєво важливі органи, а саме: ножове поранення в серце довжиною біля 15 см без урахування пружності грудної клітини з пошкодженням м`яких тканин, ребра, плеври та сліпа поверхнева колото-різана рана верхньої третини передньої поверхні грудної клітини розміром біля 3,0 см. Експертом встановлено, що вказані ножові поранення мають прямий причино-наслідковий зв`язок з настанням смерті.

З показів свідка ОСОБА_10 слідує, що після спричинення таких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 продовжував сидіти на потерпілому, який лежав на підлозі на спині та не чинив спротиву, а ОСОБА_7 в цей момент замахувався лезом ножа в область грудної клітини ОСОБА_9 з метою нанести повторний удар, спричиненню якого вона перешкодила.

За встановлених судом обставин неможливо зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_7 акту захисту.

За таких обставин суд приходить до висновку, що обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони і його доводи не знайшли підтвердження в ході судового розгляду.

Водночас, версія сторони обвинувачення щодо наявності у ОСОБА_7 прямого умислу на позбавлення життя потерпілого підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у кримінальному провадженні доказів.

Про спрямованість умислу обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого вказують знаряддя злочину, а також характер та локалізація спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, які були небезпечними для життя в момент їх спричинення. Таким чином, вести в даному випадку мову про те, що нанесення двох ударів ножом в грудну клітину, в серце, тобто в життєво важливі органи без наміру позбавлення життя, вкрай важко. Про умисел на вбивство свідчить і та обставина, що в інші частини тіла потерпілого обвинувачений тілесних ушкоджень за висновком судово- медичної експертизи не спричиняв.

Підсумовуючи аналіз обставини у справі, суд приходить до висновку, що обвинувачений діяв в даній ситуації із прямим умислом на заподіяння смерті, він усвідомлював, що внаслідок його дій з невідворотністю настане смерть потерпілого.

При цьому, надаючи оцінку показанням обвинуваченого, суд дійшов висновку про те, що вони не узгоджуються з дослідженими судом доказами, тому суд розцінив ці покази як версію захисту. Крім того, відсутність умислу у обвинуваченого на позбавлення життя потерпілого слідує лише з показань самого обвинуваченого та не підтверджується жодним іншим належним та допустимим доказом. Водночас, вказана обставина свідчить про нещирість показань обвинуваченого, який у такий спосіб намагається уникнути кримінальної відповідальності.

До матеріалів кримінального провадження стороною захисту надано письмові пояснення та протоколи допитів свідків, надані під час досудового розслідування. Водночас, суд зауважує, що вказані документи не були предметом дослідження під час судового розгляду, не прийняті судом у якості доказів з огляду на те, що судом сприймаються докази безпосередньо.

Щодо оцінки речових доказів, то суд першої інстанції зазначив наступне.

Надавши оцінку дослідженим речовим доказам суд встановив, що вони підтверджують версію обвинувачення, узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами та в сукупності з ними доводять, що ОСОБА_7 за встановлених органом досудового розслідування обставин вчинив інкримінований йому злочин.

Таким чином, суд оцінивши докази в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Колегія суддів в цілому погоджується із таким твердженням суду першої інстанції.

Зокрема суд апеляційної інстанції враховує показання обвинуваченого щодо можливого конфлікту між ним та ОСОБА_9 , оскільки така версія органом досудового розслідування не спростована.

Підтвердженням агресивного стану обвинуваченого ОСОБА_7 , в якому він прийшов до господарства, де проживали ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вказують свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 . Вони повідомляли, що перед тим як піти до ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , шукаючи свою співмешканку ОСОБА_12 , приходив до них додому, гучно стукав у двері, вікно, голосно висловлювався нецензурною лайкою. Через це ОСОБА_14 викликала працівників поліції. При цьому суд правильно встановив, що ОСОБА_7 перебував у нетверезому стані.

Наведене підтверджує показання свідка ОСОБА_10 щодо того, що 03.10.2022 ОСОБА_7 прийшов до їхнього із ОСОБА_9 домогосподарства у нетверезому стані, був агресивний та погрожував розправою. Цілком можливо ОСОБА_9 взяв із собою ніж.

Проте судом правильно встановлено відсутність доказів нападу потерпілого на обвинуваченого. Суд детально навів у вироку свої доводи щодо цього.

Судом правильно вказано, що з моменту, коли ніж був у руках обвинуваченого, про необхідну оборону мова йти не може. Судом правильно встановлено, що саме ОСОБА_9 оборонявся, про що свідчить поріз від ножа на його руці.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 241 КПК України передбачено порядок проведення освідування особи, де вказано, що така процесуальна дія проводиться на підставі постанови прокурора. При цьому вказаною статтею не передбачено вимоги до цієї постанови, зокрема необхідності конкретизувати, які саме біологічні зразки підлягають вилученню.

Захисник стверджує, що проведення відібрання зразків у обвинуваченого відбулося з порушенням оскільки у постанові не вказано номер провадження, що не відповідає дійсності, оскільки у постанові від 04.10.2022 наявний номер кримінального провадження та дата внесення до ЄРДР (а.м.п.207 т.1).

Надуманим є твердження захисника про фальсифікацію протоколу огляду місця події в частині того, що прізвища понятих вписані пізніше та іншою ручкою, ампула в якій є більш світлою. Візуальним оглядом протоколу огляду від 03.10.2022 ця обставина не підтверджується. Більш того, протокол огляду відповідає відеозапису, долученого до нього, а сторона захисту не заперечує змісту цього процесуального документу.

З приводу суперечностей між показаннями свідка ОСОБА_10 та ОСОБА_7 щодо наявності погроз зі сторони ОСОБА_7 , слід звернути увагу, що в цей же день близько 19-30 год., як показала суду свідок ОСОБА_14 , ОСОБА_7 приходив до її будинку, стукав у двері ногами та кричав, погрожував її чоловіку, у зв`язку із чим свідок викликала поліцію. Охарактеризувала ОСОБА_7 як такого, що часто вживає алкогольні напої. У стані сп`яніння завжди поводить себе агресивно.

Свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_29 інспектори патрульної поліції, які прибули на місце вчинення злочину, також підтвердили, що в той вечір ОСОБА_7 поводив себе агресивно, неадекватно.

Отже підстав не довіряти свідку ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_7 погрожував їй та ОСОБА_9 , коли він стукав до них у вікна та двері, в апеляційного суду немає, оскільки така поведінка обвинуваченого підтверджується й іншими свідками.

В той же час захисник не розкриває істотність суперечностей в поясненнях ОСОБА_31 щодо часу її виходу за ОСОБА_9 (5 чи 10 хв.) та зміни обстановки в будинку з моменту події і на час огляду місця події, яким чином вказані обставини вплинули на встановлення події злочину або збирання доказів.

Щодо спричинення ножового поранення ОСОБА_9 у серце, окрім показань ОСОБА_10 , які захисник вважає неправдивими, свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_29 також підтвердили, що ОСОБА_9 мав поранення в області серця і повідомив працівників поліції про те, що вказане поранення наніс йому ОСОБА_7 .

Дані показання не суперечать висновку експерта № 745, згідно з яким смерть ОСОБА_9 настала від гострої масивної крововтрати, яка розвинулась внаслідок сліпого проникаючого в ліву плевральну порожнину колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням передньої стінки лівого шлуночка серця, про що свідчать: ушита рана шкіри на грудній клітці зліва в проекції четвертого межребір`я по передній пахвинній лінії, рановий канал якої орієнтований частково зверху-вниз майже горизонтально, зліва-направо та спереду-назад, ушкоджуючи шкіру, м`які тканини, нижній край 4-го ребра, парієнтальну плевру, передню стінку перикарда, передню поверхню стінки лівого шлуночка проникаючи в його порожнину, в сукупності з медичними даними та результатами додаткових лабораторних методів дослідження.

Отже відсутні об`єктивні дані про неправдивість показань свідка ОСОБА_10 , оскільки більшість її показань що мають значення для встановлення обставин справи, підтверджуються й іншими належними та допустимими доказами. Об`єктивних даних про те, що свідок ОСОБА_10 є зацікавленою та у зв`язку із цим давала неправдиві показання, захисником доведено не було.

Безпідставними є посилання захисника на те, що до матеріалів справи долучено незавірену фотокопію медичної карти стаціонарного хворого № 2372 на ім`я ОСОБА_9 , оскільки оригінал вказаної картки був предметом дослідження експерта в межах експертизи № 745, а захисником сам зміст медичної карти не оспорюється.

Щодо відмови судом у складанні досудової доповіді, слід звернути увагу, що ч. 2 ст. 314-1 КПК України передбачено, що досудова доповідь складається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні нетяжкого або тяжкого злочину, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років позбавлення волі. Досудова доповідь щодо неповнолітнього обвинуваченого віком від 14 до 18 років складається незалежно від тяжкості вчиненого злочину, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Поряд із цим, обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 був направлений до суду із кваліфікацією за ч. 1 ст. 115 КК України, тобто за вчинення особливо тяжкого злочину.

З приводу заявлених клопотань захисника про порушення, допущені в ході досудового розслідування, то в апеляційній скарзі захисник не конкретизує про які саме клопотання та порушення йдеться.

Натомість, як вбачається із журналу підготовчого судового засідання від 19.12.2022 та ухвали суду, захисник з подібними клопотаннями до суду не звертався та лише під час вирішення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 зазначав про незаконність його затримання, на що судом надано обгрунтовану відповідь як в ухвалі від 19.12.2022 так і у вироці, що є предметом оскарження.

В подальшому захисником заявлялися клопотання про визнання доказів у справі недопустимими, які були судом розглянуті. Цим же доказам судом була надана належна оцінки при ухваленні вироку.

Ствердження про незаконність доказів - показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд у відповідності до ст. 23 КПК України, допитав вказаних свідків безспосередьо в судовому засіданні та не посилався на їх показання, надані під час досудового розслідування.

З приводу опечатування речових доказів, що на думку захисника свідчить про можливу фальсифікацію, слід звернути увагу на те, що речові докази надавалися на експертизу, де розпечатувалися та повторно запаковувалися, а отже різниця в кольорі печатки є цілком логічною.

Доводи захисника про суворість призначеного покарання є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, форму вини, спосіб вчинення злочину, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Також враховано дані про особу обвинуваченого, який офіційно не одружений, не працевлаштований, під наглядом у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, задовільно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, наявність обставин, які пом`якшують покарання сприяння досудовому розслідуванню, відшкодування витрат на поховання ОСОБА_9 та обставини, що його обтяжує перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Щодо стверджень захисника про безпідставне неврахування щирого каяття ОСОБА_7 у вчиненому, то згідно вимог діючого кримінального процесуального законодавства, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у мотивованих висновках суду при ухваленні вироку.

Щире каяття - це певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди, тобто визнання винуватості є складовою частиною щирого каяття особи. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Натомість ОСОБА_7 фактично вину визнавав лише частково, давав показання про ніби то перебування його у стані необхідної оборони під час спричинення потерпілому ножового поранення, що було спростовано дослідженими доказами. Тобто намагався применшити свою роль у наслідках, що настали. А тому суд правильно вказав про відсутність щирого каяття обвинуваченого.

В той же час формальне висловлення обвинуваченим під час допиту про його щире каяття, а також вибачення перед співмешканкою потерпілого, не дає підстав вважати його реальним, з огляду на заперечення вини у вчиненому.

На переконання колегії суддів, покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, призначене судом першої інстанції з урахуванням всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, є достатнім і необхідним для досягнення мети його призначення та не є надто суворим, оскільки є наближеним до нижньої межі санкції для даного виду покарання, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 - захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а Вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4