ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/818/34/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 ,

прокурора - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001979 від 25.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 301-1 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0001979 від 25.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 301-1 КК України, про арешт майна. Накладено арешт на виявлене та вилучене під час проведення обшуку від 31.05.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- комп`ютерний блок із написом на тильній його стороні «Модель SPS X3873GT серійний номер 110091», всередині якого поміщено дріт живлення;

- флеш носій біло-зеленого кольору із об`ємним написом «Kingston»;

- флеш носій без написів, із текстурою дерева;

-мобільний телефон невстановленої марки виробника, з написом на тильній його частині « ОСОБА_8 » з двома сім-картами Київстар та Лайфсел, номера яких на момент обшуку встановлено не було, а також флеш-картою Мicro SD 8 GB.

Вищезазначені речі належать ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

На зазначену ухвалу слідчого судді, представник власника майна -адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати і постановити нову ухвалу, якою зобов`язати прокурора повернути вилучене майно власнику ОСОБА_10 .

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат ОСОБА_6 посилався на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, постановлена при неповноті судового розгляду. Висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вказував на істотні порушення кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, доводи адвоката ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001979 від 25.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.301-1 КК України.

21.11.2024 прокурор звернувся до слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна у вказаному кримінальному провадженню, а саме, просив накласти арешт на майно, яке було виявлене та вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , з метою проведення подальшого досудового розслідування, забезпечення збереження речових доказів. В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що це майно, відповідно до постанови слідчого, є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні та мається необхідність проведення ряду експертних досліджень та інших процесуальних дій з вилученим майном.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2024 рокунакладено арешт на майно, яке було зазначено у клопотанні прокурора.

Постановляючи таке рішення, суд першої інстанції мотивував це тим, що вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. Встановив також те, що прокурором доведено необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки вилучене під час обшуку майно, враховуючи кваліфікацію злочину за ч. 1 ст. 366, ч.3 ст. 332 КПК України, може бути предметом доказування.

Зокрема, відповідно до відомостей ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2024 року, надано дозвіл на проведення обшуку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в якій мешкає ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення можливості документування факту вчинення кримінального правопорушення та забезпечення вилучення предметів та документів, які можуть мати по справі значення речових доказів, а саме: комп`ютерного обладнання, флеш-носіїв, мобільних телефонів, а також документи, технічні данні тощо, що можуть виступати доказами (речовими доказами) у зазначеному кримінальному провадженні

Відповідно до постанови про визнання речовими доказами, вилучене майно визнано речовими доказами у цьому кримінальному провадженні.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор зазначив, що у найкоротші терміни будуть призначені експертизи стосовно наявності на вилученій техніці забороненого контенту.

Також повідомив, що в матеріалах провадження міститься висновок експерта, відомості якого підтверджують, що інформація у відеофайлах, що містяться на ДВД диску належить до дитячої порнографії.

Поряд з цим прокурор зазначив, що в матеріалах цього провадження містяться відомості, що кінцевим обладнанням особи (користувача), яке підключене до телекомунікаційної мережі і використовувало запитану IP адресу фактично знаходилось за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, вказане майно відповідає критеріям, зазначеним в ч. 3 ст. 170 КПК України та підлягає арешту для запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором доведено існування обставин, які передбачені п.1 ст. 170 КПК України, а тому, клопотання прокурора відповідає вищезазначеним нормам закону і підлягає задоволенню. Не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. Існують ризики того, що у разі не накладення арешту можливо відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності, комп`ютерно-обчислювальна техніка та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Майно підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

В апеляційній скарзі, а також в судовому засіданні представник власника майна просив повернути майно його власнику, а саме ОСОБА_10 . Однак з відомостей, які містяться в матеріалах справи вбачається, що власником арештованого майна є ОСОБА_9 .

Поряд з цим, колегія суддів дійшла висновку, що найдієвішим способом забезпечення цього провадження є саме накладення арешту на вилучене під час обшуку майно.

Колегія суддів також встановила, що вказаний захід забезпечення кримінального провадження є необхідним на цьому етапі кримінального провадження і є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту згідно положень ст. 174 КПК України, за наявністю правових підстав.

Між тим, належить врахувати, що строки арешту майна не можуть бути безмежними, а тому сторона обвинувачена зобов`язана у найкоротші терміни призначити та провести відповідні експертні дослідження та після їх проведення повернути майно його власнику.

Посилання адвоката ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Колегія суддів, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, належить врахувати, що клопотання було підписано 20.11.2024 року, саме в день проведення обшуку.

Наступного дня клопотання прокурора було отримано судом першої інстанції, а саме 21.11.2024 року, про що свідчать відомості протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду (арк. 52). Отже клопотання було направлено прокурором до слідчого судді у строк, передбачений ч.5 ст. 171 КПК України, що вочевидь спростовує такі суб`єктивні твердження апелянта.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 115 КПК України, при обчисленні строків днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою, проведення стаціонарної психіатрічної експертизи, до яких зараховується неробочий час та які обчислюються з моменту фактичного затримання, взяття під варту чи поміщення до відповідного медичного закладу.

Відповідно до ч.6 ст. 115 КПКУ країни, якщо відповідну дію належить вчинити в суді або в органах досудового розслідування, то строк закінчується у встановлений час закінчення робочого дня в цих установах.

Тобто, клопотання надійшло до суду першої інстанції 21.11.2024 року.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 173 КПК України, ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня надходження до суду клопотання.

Належить врахувати, що день надходження клопотання до суду, а саме 21.11.2024 року є четвер. 22.11.2024 року є п`ятниця. 23.11.2024 рок та 24.11.2024 року є вихідними днями. 25.11.2024 року є понеділок.

Отже саме враховуючи наявність вихідних днів, суд розглянув клопотання впродовж сімдесяти двох годин, тобто протягом трьох робочих днів з моменту надходження клопотання до суду першої інстанції, що не суперечить вимогам ст.ст. 115, 173 КПК України, а тому такі доводи апелянта є необґрунтованими.

Крім того, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, учасниками судового провадження не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім того, належить врахувати, що органом досудового розслідування встановлено, що арештоване майно належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просив повернути це майно ОСОБА_10 , що свідчить про необґрунтованість апеляційних вимог, оскільки не надано фактичних відомостей щодо спростування такого висновку органу досудового розслідування.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Власникам майна належить роз`яснити, що у подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власники майна мають процесуальне право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно їм може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :