Номер провадження: 11-кп/813/807/25
Справа № 496/1661/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000193, внесеному до ЄРДР 07.11.2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Углегорськ, Сахалінської області, рф, громадянина України, українця, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та призначено йому покарання у вигляді п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, із забороною обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, правоохоронних органах, займатися правоохоронною діяльністю та діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг строком на 15 років.

На підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_8 спеціального звання «підполковник поліції».

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного його затримання.

Строк додаткового покарання у виді заборони обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, правоохоронних органах, займатися правоохоронною діяльністю та діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг, рахувати з моменту відбуття основного покарання.

Вироком також вирішено питання щодо арешту майна у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 , будучи громадянином України, перебуваючи на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції Генічевського районного відділу поліції, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання рф території Херсонської області, зокрема міста Генічеськ, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади рф, бажаючи допомогти окупаційній адміністрації рф та зробити свій особистий внесок для утворення та функціонування на території Херсонської області та, зокрема, м. Генічеськ, системи органів державної влади рф, у тому числі правоохоронної, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, у період з середини березня 2022 року по теперішній час, під час проведення військових дій на території Херсонської області, використовуючи теоретичні знання і практичні навики, отримані в Україні, перейшов на бік ворога, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою рф, після чого виконував вказівки і розпорядження керівників окупаційної адміністрації рф та керівників підрозділів силових блоків, зокрема щодо виконання функції начальника дільничних інспекторів незаконного створеного правоохоронного органу, усвідомлюючи, що в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, вказане шкодить суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Так, ОСОБА_8 за власної ініціативи з середини березня 2022 року по теперішній час, добровільно проходить «службу» в підпорядкуванні окупаційної адміністрації рф, а саме у незаконно створеному органі - «народная милиция», а пізніше «Генический райотдел полиции ГУ МВД в Херсонской области» на посаді начальника дільничних інспекторів, чим порушив присягу працівника поліції, завдавши шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, зокрема, шляхом особистої участі у діяльності незаконно створеного силового органу на території Херсонської області та зокрема в м. Генічеськ.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, тобто державну зраду.

Вимоги апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає вирок незаконним та необґрунтованим, постановленим всупереч вимог кримінального та кримінального процесуального Законів з огляду на наступне:

- перелічені докази, зазначені у вироку суду, не є беззаперечними доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки не містять в собі доказів здійснення ним інкримінованого кримінального правопорушення.В матеріалах кримінального провадження відсутні докази існування самого наказу про евакуацію та те, що зазначений наказ було доведено до відома обвинуваченого та останній був з ним ознайомлений.Судом не встановлювались можливі причини неможливості евакуації ОСОБА_8 ;

- покази свідків є неінформативними, оскільки окрім слів, жодних доказів про те, що ОСОБА_8 зайняв зазначену в обвинувальному акті посаду, свідками не надано та матеріалами кримінального провадження не містять. ОСОБА_8 міг мати неприязні стосунки зі свідками, тому вони могли мати підставу обмовляти обвинуваченого та враховуючи те, що у судових засіданнях не був допитаний сам обвинувачений, тому неможливо встановити в яких стосунках перебували свідки з обвинуваченим;

- достеменно не відома доля ОСОБА_8 , оскільки він міг бути взятий у полон російськими військами, а матеріали справи не містять беззаперечних доказів теперішнього місцезнаходження та місця роботи ОСОБА_8 ;

- в матеріалах справи відсутні документи, які б без сумніву підтверджували факт працевлаштування ОСОБА_8 та займану посаду начальника дільничих інспекторів «Генического райотдела полиции ГУ МВД в Херсонской области».

На підставі наведеного, захисник просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим та виправдати за висунутим йому обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Крім того, захисник просить повторно дослідити в ході апеляційного розгляду докази, долучені до матеріалів провадження, якими суд першої інстанції обґрунтовує доведеність вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченого, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що вказаний вирок є незаконним і підлягає зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Судом при винесенні вироку застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю строком на 15 років, однак санкція ч.2 ст. 111 КК України не передбачає такого додаткового покарання.

На підставі наведено прокурор просить вирок змінити, виключити з резолютивної частини вироку додаткове покарання у вигляді заборони обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, правоохоронних органах, займатися правоохоронною діяльністю та діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг строком на 15 років.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст. 111 КК України до кримінального покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить обвинуваченому.

У решті вирок суду залишити без змін.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

Обвинувачений ОСОБА_8 про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, а саме: судові повістки були направлені на адресу місця проживання обвинуваченого ( АДРЕСА_1 ), які органами поштового зв`язку були повернуті на адресу суду з відмітками про неможливість їх вручення у зв`язку з закінченням терміну зберігання; судові виклики були опублікуванні у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр»; судові виклики були опублікуванні на веб-сайті Офісу Генерального прокурора; судові виклики були опублікуванні на веб-сайті Одеського апеляційного суду. Крім того, копії повісток надсилались захиснику ОСОБА_7 .

Вислухавши думку захисника та прокурора, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності обвинуваченого, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи у відповідності до положень ч. 8 ст. 135 КПК України, для повідомлення обвинуваченого про призначення судового засідання в апеляційному суді.

У судовому засіданні захисник підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її у повному обсязі, а також заперечував проти апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Прокурор уважав апеляційну скаргу сторони захисту необґрунтованою і просив залишити її без задоволення, а апеляційну скаргу сторони обвинувачення задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Положеннями ст. 84 КПК України регламентовано те, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 1 ст. 86 КПК України). Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 86 КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних у результаті порушення або обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України допускає такі обмеження.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

Повертаючись до матеріалів цього кримінального провадження, колегія суддів зазначає, що цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, було дотримано.

Мотивуючи доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, суд першої інстанції послався у вироку на наступні досліджені у кримінальному провадженні докази, зокрема:

-показаннями свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що працює на посаді заступника начальника районного відділу поліції Херсонської області, ОСОБА_8 йому відомий, який не виконав наказ евакуації, стало відомо, що він один з перших перейшов в Генічевський відділ поліції до окупантів. ОСОБА_8 працював на посаді дільничного поліції сектору превенції Генічевського районного відділу поліції, так і залишився працювати на посаді. У нього була можливість виїхати, в 05.00 годин була «тривога», під час евакуації отримали зброю, у ОСОБА_11 був автомобіль, він міг виїхати, при цьому навмисно залишився на боці окупантів. ОСОБА_12 перевівся до них у відділ із Запорізької області, а його дружина із м. Генічевськ. Також зазначив, що свідок останній із начальником виїхав, також йому відомо із соціальних мереж та зі слів осіб, які там залишилися проживати, що ОСОБА_8 перебуває в м. Генічевськ, перейшов на бік ворога та працює на окупаційну владу;

-показаннями свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що працює т.в.о. заступника начальника інспекції Херсонської області. На початку вторгнення ОСОБА_8 не виконав команду про евакуацію і залишився в Генічевському відділі поліції, перейшовши до окупантів, залишився у них працювати. Він міг своєчасно виїхати 24.02.2022 року, так і після цього у нього була можливість виїхати, разом з тим він залишився працювати на окупаційну владу, тим самим здійснив державну зраду;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що працює старшим черговим відділу поліції №1 Херсонського РУП в Херсонській області, так йому відомий ОСОБА_8 , вони колишні співробітники, обвинувачений перевівся до них працювати в 2018-2019 році. В кінці квітня та початок травня 2022 року, ОСОБА_8 після вторгнення ворога на територію України, залишився на окупованій території та перейшов на бік окупанта, почавши працювати на окупаційну владу, про що свідку стало відомо із соціальних мереж та людей, які там мешкають. ОСОБА_8 міг виїхати, але залишився на стороні окупантів, його сім`я була в Генічевську на час вторгнення, зараз де вони знаходяться йому не відомо, будинок був дружини та її батьків;

-показаннями свідка ОСОБА_15 , який пояснив, що працює старшим інспектором сектору превенції Генічевського відділу поліції, він працював разом із ОСОБА_8 , який працював дільничним, після наказу про евакуації ОСОБА_8 не виконав даної команди та в травні місці перейшов на бік ворога та почав на них працювати, на якій посаді працює зараз невідомо, свідок бачив обвинуваченого в соціальних мережах по формі та він був нагороджений окупаційною владою. ОСОБА_8 міг виїхати неодноразово, але цього не зробив та добровільно перейшов до окупантів. Вказана інформація стала відома свідку від людей, які залишились на окупованій території;

- рапортом начальника першого оперативного відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_16 від 15.09.2022 року, з якого вбачається, що отримано інформацію щодо державної зради в умовах воєнного стану з боку дільничного офіцера поліції Генічеського районного відділу поліції (м.Генічеськ) ГУНП в Херсонській області, підполковника поліції ОСОБА_8 (т. 2 а.с. 16-19);

- витягом з наказу № 12 о/с від 19.01.2021 про особовий склад, зі змісту якого вбачається, що згідно з наказом Національної поліції України від 17.12.2020 року №991, призначено у зв`язку з реорганізацією штатів: підполковника поліції ОСОБА_8 дільничним офіцером поліції сектора превенції Генічевського районного відділу поліції у порядку переміщення, встановивши посадовий оклад 2400 гривень та щомісячну грошову надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції у розмірі 40%, увільнивши його з посади дільничного офіцера поліції сектора превенції Генічевського відділу поліції (т.2, а.с. 39);

- витягом з наказу №275 о/с від 24.05.2022 року про особовий склад, відповідно до якого звільнено згідно з пунктом 7 частини першої ст.77 ЗУ «Про національну поліцію» за власним бажанням підполковника поліції ОСОБА_8 , дільничного офіцера поліції сектору превенції Генічевського районного відділу поліції (т. 2 а.с. 40);

- рапортом старшого оперуповноваженого в ОВС ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі ОСОБА_17 , зі змісту якого вбачається, що на виконання доручення старшого слідчого на проведення слідчих (розшукових) дій, за результатами вжитих заходів на виконання доручення щодо встановлення місця знаходження підозрюваного ОСОБА_18 , встановлено, що розшукуваний на теперішній час проживає та працює у тимчасово окупованому місті Генічевськ Херсонської області. Проживає він за адресою: АДРЕСА_2 , працює у створеному окупаційною владою правоохоронному органі «Генический райотдел полиции ГУМВД по Херсонской области», який фактично розташований в адміністративній будівлі Генічеського РВП ГУНП в Херсонській області. Крім того, отримано інформацію, що після оголошення ОСОБА_8 підозри у вчиненні державної зради згідно ч.2 ст.111 КК України та у зв`язку із контрнаступальними військовими діями ЗСУ у напрямку окупованої частини Херсонської області, з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення державної зради, останній на теперішній час збирається та має намір виїхати з м. Генічевськ через ТОТ АР Крим до Грузії, а потім до держав Євросоюзу в якості біженця (т.2, а.с.82);

- протоколом про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 06.07.2022 року, додаток до протоколу №59/2/3-334т від 06.07.2022 року DVD-R диск №59/2/3-78 т від 06.07.2022 року (т.2 а.с. 195-207, 208), згідно якого було встановлено те, що ОСОБА_8 здійснив державну зраду та перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Вищенаведені докази, на переконання апеляційного суду, узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження, встановленим судом першої інстанції.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 111 КК України за кваліфікуючими ознаками: державна зрада, тобто, діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Диспозиція інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України передбачає кримінальну відповідальність за державну зраду шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану.

Із об`єктивної сторони державна зрада у формі переходу на бік ворога означає, що громадянин України надає безпосередньо допомогу державі, з якою Україна перебуває у стані війни або збройного конфлікту. У конкретних випадках цей злочин може полягати у вступі на службу до певних військових чи інших формувань ворожої держави (поліції, каральних загонів, розвідки), наданні засобів для вчинення злочинів агентам спецслужб іноземних держав, усуненні перешкод для їх вчинення або наданні зазначеним агентам іншої допомоги.

Перехід на бік ворога є закінченим злочином з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду Україні.

Специфікою цієї форми державної зради є те, що вона може бути вчинена лише в умовах воєнного стану або, хоча й у мирний час, проте в період збройного конфлікту.

В цьому контексті колегія суддів зауважує на тому, що допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки обвинувачення, зокрема, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , надавали показання під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за відмову від надання показань та за завідомо неправдиві показання, надані ними пояснення є послідовними, логічними, узгоджуються із іншими наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими судом першої інстанції доказами. Жодних доказів упередженого ставлення свідків до обвинуваченого ОСОБА_8 , а також наявності між свідками та обвинуваченим неприязних відносин, які були б підставою для сумніву у правдивості та достовірності наданих свідками показань, матеріали провадження не містять, внаслідок чого колегія суддів не вбачає підстав для недовіри наданим свідком показань.

Що стосується посилань захисника на те, що під час судового розгляду не був допитаний сам обвинувачений ОСОБА_8 , що унеможливило встановлення того, в яких відносинах перебували допитані судом свідки із обвинуваченим, апеляційний суд зауважує на наступних обставинах.

На підставі аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що судовий розгляд вказаного кримінального провадження було проведено за відсутності обвинуваченого (in absentia), відповідно до ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 06 вересня 2023 року (а.с.119-120 т.2), у порядку спеціального судового провадження.

Зазначена обставина була обумовлена тим, що обвинувачений ОСОБА_8 , переховувався від суду, не з`являвся в підготовчі судові засідання суду першої інстанції, з метою ухилення від кримінальної відповідальності перебуває на тимчасово окупованій території Херсонської області, оголошений у розшук та обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за яким допускається спеціальне судове провадження.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 всіма наявними у розпорядженні суду першої інстанції засобами, передбаченими КПК України, викликався для участі у судовому розгляді кримінального провадження стосовно нього, зокрема, шляхом публікації відповідних судових сповіщень на офіційному веб-сайті Біляївського районного суду, офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та шляхом публікації у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»).

При цьому, положеннями абз. 8 ч. 3 ст. 323 КПК України передбачено, що з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ККС у складі ВС від 01.04.2021 у справі №759/2992/17 (провадження №51-3360 км20), згідно якої особа вважається належним чином ознайомленою зі змістом судових повісток, а отже, обізнаною про здійснюване судом щодо неї кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 323 КПК України (in absentia), якщо місцевий суд повідомляв їй про судові засідання (у тому числі, про судове засідання, на якому було проголошено вирок) шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України» та в газеті «Урядовий кур`єр».

Відтак, в даному випадку суд апеляційної інстанції констатує, що судом були використані всі передбачені кримінальним процесуальним законом можливості для дотримання прав обвинуваченого ОСОБА_8 на доступ до правосуддя та захист, з огляду на факт здійснення у даному випадку спеціального судового провадження, судовий розгляд кримінального провадження проводився за участю захисника, з дотриманням принципу змагальності процесу, а неможливість допиту обвинуваченого в судовому засіданні суду першої інстанції, на яку посилається захисник у поданій апеляційній скарзі як на підставу для недовіри наданим свідками показанням, була обумовлена об`єктивними причинами, пов`язаними із переховуванням ОСОБА_8 від суду на тимчасово окупованій території України, а також його небажанням бути особисто присутнім під час судового розгляду.

При цьому, в цьому контексті апеляційний суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 , в силу вимог ч. 3 ст. 400 КПК України, не позбавлений права оскарження постановленого стосовно нього вироку суду першої інстанції за результатами спеціального судового провадження.

Разом із тим, окремо суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що надані свідками обвинувачення показання в частині переходу обвинуваченого ОСОБА_8 на бік ворога, зокрема, продовження працювати унезаконно створеному органі - «народная милиция», а пізніше «Генический райотдел полиции ГУ МВД в Херсонской области», узгоджуються із дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами в даному кримінальному провадженні, зокрема, змістом протоколів НСРД, на яких зафіксоване спілкування ОСОБА_8 з працівниками окупаційної поліції м. Генічеська щодо службових питань, надання вказівок щодо проведення окремих процесуальних дій та виконання своїх службових обов`язків обвинуваченим (а.с. 195-208 т.1).

Водночас, є слушними посилання сторони захисту на те, що наразі достеменно не відома доля обвинуваченого ОСОБА_8 , разом із тим, колегія суддів зауважує на тому, що питання встановлення теперішнього місцезнаходження та місця роботи обвинуваченого не відноситься до предмету доказування у даному кримінальному провадження та жодним чином не впливає на вирішення питання стосовно доведеності винуватості останнього у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Відтак, підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить переконання про те, що комплекс зібраних стороною обвинувачення усних та письмових доказів, досліджених судом першої інстанції, які колегія суддів вважає належними та допустимими, дає підстави дійти висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» винуватості ОСОБА_8 саме у вчиненні державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Тому з урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду є належно вмотивованими й обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, та положення закону, яким він керувався, постановляючи рішення.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу адвоката необхідно залишити без задоволення.

Щодо доводів прокурора, наведених у поданій апеляційній скарзі, про безпідставне призначення судом обвинуваченому такого додаткового покарання як позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, то колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні кримінальні правопорушення.

Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Отже, призначення цього додаткового покарання за ч. 2 ст. 111 КК України є правом, а не обов`язком суду, який застосовує його на свій розсуд з урахуванням конкретних обставин справи та особи винного.

У цьому випадку, суд має належним чином дослідити матеріали кримінального провадження та встановити наявність чи відсутність підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання, врахувати спосіб вчинення злочину, його наслідки, форму вини, суспільну небезпеку вчиненого злочину, особу винного та його посткримінальну поведінку.

На переконання колегії суддів, зазначені вимоги закону були дотримані судом першої інстанції, оскільки, обвинувачений ОСОБА_8 будучи працівником правоохоронного органу, вчинив особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки України; добровільно зайняв посади у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території; добровільно співпрацює з державою-агресором за встановлених у цьому провадженні обставин, що саме по собі ганьбить звання працівника поліції. Суспільна небезпека вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, на переконання колегії суддів, є досить значною, оскільки потенційно може проявлятися у падінні авторитету правоохоронних органів, підриві демократичних інститутів і цінностей, справедливості.

Отже у контексті наведених фактичних обставин цієї справи, рішення суду першої інстанції щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, колегія суддів визнає обґрунтованим і законним.

Таке покарання, на думку судової колегії, перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, з мотивів викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 297-1, 297-5, 323, 370, 404, 405, 407, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000193, внесеному до ЄРДР 07.11.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4